Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2008

ЕКСТАЗ

Берлин, 2014

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс — Признание — Некомерсиално — Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

Съдържание

Януари 2008

Описвайки Европа  Автор: Пери Андерсън

Катин  Автор: Ан Епълбаум

Полският антисемитизъм: една нова страница:  Автор: Якоб Клок-Конколович

Надолу в заешката дупка:  Автор: Скот Касл

Рисковете на обновлението  Автор: Паскал Захари

Малко късмет за по-късно  Автор: Палми Ранчев

Атаката срещу разума  Автор: Ал Гор

Писма от ГУЛАГ  Автор: Алексей Лосев

Кларнетът  Автор: Здравка Евтимова

Февруари 2008

Сбогом на хегемонията  Автор: Параг Хана

Богатството на ирландците  Автор: Джон Мъри Браун

Границата  Автор: Кристин Димитрова

Актрисата  Автор: Палми Ранчев

По-добро от безплатното  Автор: Кевин Кели

Дигитален маоизъм  Автор: Джейрън Лейниър

Строителната площадка, наречена Саудитска Арабия  Автор: Джад Муавад

Натали  Автор: Здравка Евтимова

Изкуството на тъмнината  Автор: Филип Пулман

Кратки небивалици  Автор: Златко Енев

Март 2008

Пренцлауер Берг  Автор: Хениг Зусебах

За добрите хора  Автор: Златко Енев

Балоните  Автор: Палми Ранчев

За sancta simplicitas и привилегиите на добродетелта  Автор: Златко Енев

Операция „Понижаване на заплатата“  Автор: Хенинг Зусебах

Етиен  Автор: Кристин Димитрова

За циганите – в Румъния и другаде  Автор: Мирча Картареску

Защо жените печелят по-малко от мъжете?  Автор: Волфганг Ухатиус

За идеологическата чистота  Автор: Златко Енев

Градче на име Мендосино  Автор: Деян Енев

Гладуване с Кафка, мръзнене с Ман  Автор: Мирча Картареску

Краят на постмодернизма  Автор: Тина Бийти

Бог не е велик  Автор: Кристофър Хитчинс

Иде ли  Автор: Кристин Димитрова

Смъртта на неолибералната глобализация  Автор: Имануел Уолърстайн

Госпожата на господин бай Пешо  Автор: Палми Ранчев

Защо бъдещето не се нуждае от нас?  Автор: Бил Джой

Ще живеем ли вечно?  Автор: Рей Кързуайл

Ще бъде ли светът китайски?  Автор: Георг Блуме

Може ли бизнесът да спаси света?  Автор: Метю Батлс

Април 2008

Коран, свобода на словото и европейски ценности  Автор: Гелийн Молир

Интервю на Джон Ленън и Йоко Оно за „Плейбой“ (януари 1981)  Автори: Джон Ленън, Йоко Оно

Твърде много демокрация?  Автор: Фарид Закарая

Прекаляваме ли с демокрацията?  Автор: Найъл Фъргюсън

Lavoro come badante (работя като гледачка на стари хора)  Автор: Диана Иванова

На края на гората  Атор: Антъни Дейниълс

Не искам повече да съм Венета  Автор: Станислав Стратиев

Любимецът на Букър  Автор: Ендрю Ентъни

Един срещу всички  Автор: Михаел Браун

От другата страна на огледалото  Автор: Владимир Арсениевич

Събуди ме, когато август свърши  Автор: Деян Енев

Жилото на бедността  Автор: Дрейк Бенет

Мартин Шийн: актьорът с манталитет на държавник  Автор: Дейвид Томсън

Отмъщението на една сервитьорка  Автор: Феби Дамрош

Моливи  Автор: Здравка Евтимова

Как да говорим за неща, които не познаваме  Автор: Кийт Хан-Харис

За патриотизма на интелектуалците, Косово и други неща  Автор: Златко Енев

Макодоналд  Автор: Палми Ранчев

Целувката  Автор: Златко Енев

Пътуване към рая  Автор: Ариел Хауптмайер

Контактът  Автор: Кристин Димитрова

Стъпките  Автор: Златко Енев

Нашата борба  Автор: Гьотц Али

Европа, 2057  Автор: Имануел Уолърстайн

Брадата  Автор: Дмитрий Горчев

Подлезът  Автор: Деян Енев

Бъдете ненаситни! Бъдете неразумни!  Автор: Стив Джобс

Курвата  Автор: Дмитрий Горчев

Май 2008

Бележки за „Камп“  Автор: Сюзън Зонтаг

Как да бъдем публични интелектуалци  Автор: Кристофър Хитчинс

Имре Кертес за новия европейски антисемитизъм  Автор: Имре Кертес

Корупцията като метафора  Автор: Дърк Тенцлер

Среща с непознат  Автор: Кристин Димитрова

Конструкцията  Автор: Палми Ранчев

Късметът на Ирландия свършва  Автор: Кери Капел

Свободата, Санчо  Автор: Станислав Стратиев

Македония – какво се крие зад едно име?  Автор: Драган Клаич

Случайният бунтовник  Автор: Пол Остър

До полк. Ангел Гогов  Автор: Стефан Маринов

Печели ли демокрацията?  Автор: Роберт Кейган

Кучета и котки  Автор: Кристин Димитрова

Мощната слабост на Китай  Автор: Франсис Фукуяма

Президентско кино, 1937 и 2007  Автор: Борис Шумяцки

Страданията на стария Вертер  Автор: Станислав Стратиев

Стефан Маринов – Писма до България (1)  Стефан Маринов

Архипелаг Европа  Автор: Карл Шльогел

За Батак – вчера и днес  Автор: Златко Енев

Едно обесване  Автор: Джордж Оруел

Юни 2008

Яростта срещу машините  Автор: Том Чатфийлд

Демокрацията на Дон Кихот  Автор: Джонатан Рий

Да се спасиш от затвора  Автор: Мирча Картареску

Мълчаливият  Автор: Здравка Евтимова

Един милиард китайци не могат да грешат: Автор: Кристоф Майерл

Стефан Маринов – Писма до България (2)  Автор: Стефан Маринов

Отмяната на бедността  Автор: Илия Троянов

Ханджоу  Автор: Димитър Атанасов

Изповеди на един разкаян геймър  Автор: Златко Енев

Любовта на чистачката  Автор: Жанина Драгостинова

Хей тамо лодка  Автор: Станислав Стратиев

Новата лайпцигска школа  Автор:Артър Лубоу

Под знака на половинчатите истини  Автор: Рихард Вагнер

Юли 2008

ОК ли е да бъдем Лудити?  Автор: Томас Пинчън

Наводнение от псевдо-събития  Автор: Даниел Бърстин

Стефан Маринов – Писма до България (3)  Автор: Стефан Маринов

Националният проект, църквата и литературата  Автор: Емил Ив. Димитров

Левицата, която вече не е способна да дава закрила  Автор: Зигмунт Бауман

Нека престанем да говорим за религия!  Автор: Оливие Роа

Песента на майката  Автор: Жанина Драгостинова

Зеленият телефон  Автор: Палми Ранчев

Вицовете ли победиха комунизма?  Автор: Ноел Малкълм

Да научиш ученето  Автор: Мартин Спивак

Ние живеем в Cyberspace  Автор: Уилям Гибсън

Пет години по-късно  Автор: Адам Михник

Мобилни идентичности? Мобилно гражданство?  Автор: Ивайло Дичев

Европа, или ирландският въпрос  Автор: Ралф Дарендорф

Златистият слой на живота  Автор: Жанина Драгостинова

Опреснители на паметта  Автор: Здравка Евтимова

Какво означава „женски гений“?  Автор: Юлия Кръстева

Българската риба  Автор: Станислав Стратиев

Забравете Ирландия!  Автор: Барбара Йортел

Могат ли бедните да се научат да пестят?  Автор: Рашел Снайдър

Август 2008

От Мао до ау!  Автор: Кърт Андерсън

Нито „борба“, нито „диалог“ на културите  Автор: Оливие Роа

Против интерпретацията  Автор: Сюзън Зонтаг

Стефан Маринов – Писма до България (4)  Автор: Стефан Маринов

Дай газ, Ноам!  Автор: Том Натал

Закуска за дипломати  Автор: Жанина Драгостинова

Обезглавената кокошка  Автор: Орасио Кирога

Телефон на зрителя  Автор: Кристин Димитрова

Шейх Мо има една мечта  Автор: Виктор Кохер

Раздяла със „spice and curry“ – Индия е навсякъде  Автор: Клаудиа Крамачек

Българският самурай  Автор: Станислав Стратиев

За онзи Том, който всъщност се казва Хък  Автор: Златко Енев

Момичета, вие нямате власт!  Автор: Синди Лаупър

1968: годината на позиращия бунтовник  Автор: Том Стопард

Език, литература и идентичност  Автор: Владимир Левчев

Солженицин, литературният гигант  Автор: Майкъл Кауфман

Бездетната Европа  Автор: Ръсел Шорто

1968 – спомени от една неслучила се година  Автор: Георги Господинов

Последният мит: заклеймяването на хомосексуалността в Библията  Автор: Николай Атанасов

Педофилия и православие  Автор: Отец Яков Кротов

Условия за свободата: гражданското общество и неговите конкуренти  Автор: Ърнест Гелнър

Захвърлени от историята  Автор: Жанина Драгостинова

Мъжката самота  Автор: Румен Леонидов

Фантомът на суверенността  Автор: Деви Думбадзе

Голямото  Автор: Здравка Евтимова

Незапочнат дневник на един социален работник – Част I  Автор: Албена Прокопиева

Информирайки се до смърт  Автор: Нийл Постман

Септември 2008

Радован Караджич и неговите внуци  Автор: Дубравка Угрешич

Свободен съм, защото пиша за удоволствие, а не за одобрение  Автор: Златко Енев

Литературните вражди на Гор Видал  Автор: Гор Видал

Асиметрията на мира  Автор: Отец Яков Кротов

История за розово слонче…  Автор: Албена Прокопиева

Храмът на изгубените надежди  Автор: Жанина Драгостинова

Стефан Маринов – Писма до България (5)  Автор: Стефан Маринов

Размразените конфликти в южен Кавказ – Южна Осетия  Автор: Емил Асемиров

Когато съдията спи …  Автор: Жанина Драгостинова

За морала в политиката  Автор: Златко Енев

Българската участ  Автор: Станислав Стратиев

За Бога  Автор: Патрик Орурк

Добро куче  Автор: Палми Ранчев

Stuck in the Moment  Автор: Златко Енев

Грузия и балансът на силите  Автор: Джордж Фрийдман

Магия и вина  Автор: Ина Хартвиг

Незапочнат дневник на един социален работник – Част II  Автор: Албена Прокопиева

Нова студена война = нов Съветски Съюз  Автор: Живко Желев

Пост-американският свят  Автор: Фарид Закарая

Размразените конфликти в южен Кавказ – Абхазия  Автор: Емил Асемиров

От 68-ма до 89-та  Автори: Адам Михник, Лионел Жоспен, Иржи Дийнстбиер, Оскар Негт

Търговската марка Оскар Уайлд  Автор: Джайлс Брандрет

Балканите – реалност и измислици  Автор: Миша Глени

От оградата до обяд  Автор: Жанина Драгостинова

Двама са малко, трима са много  Автор: Кристин Димитрова

Орлето  Автор: Евелина Ламбрева

Ехо в тъмното  Автор: Дейвид Ремник

Октомври 2008

Франц Кафка, обикновеният  Автор: Зейди Смит

Пътят към „1984“  Автор: Томас Пинчън

Силата на хартиения тигър  Автор: Иван Кръстев

Мълчанието – злато, привилегия на агнетата или… любов  Автор: Албена Прокопиева

Стефан Маринов – Писма до България (6)  Автор: Стефан Маринов

Ненавистната малка Софи  Автор: Росица Борковски

ДАНС, Интернет и… този път Огнян Стефанов  Автор: Григор Гачев

Очакват ни малки локални войни  Автор: Аркадий Бабченко

Куки и белогвардейци  Автор: Любомир Канов

„Случката“ с Огнян Стефанов и индулгенциите за ДАНС  Автор: Едвин Сугарев

Часът на истината  Автор: Имре Кертес

Ненаписаната, недописаната, изгубената литература за деца  Автор: Вихрен и Росица Чернокожеви

Да заминават за Конго!  Автор: Хилке Гердес

In Memoriam: Константин Павлов  Автор: Румен Леонидов

Кемализмът  Автор: Пери Андерсън

Белгийският експеримент  Автор: Дан Билефски

Незапочнат дневник на един социален работник – Част III  Автор: Албена Прокопиева

Такива, такива бяха радостите  Автор: Джордж Оруел

Възходът на мюсюлманските терористи  Автор: Мализ Рутвен

За душата под труфилата  Автор: Златко Енев

Да вървим по пясък  Автор: Юлиана Методиева

Дон Кихот на Балканите  Автор: Исмаил Кадаре

Ноември 2008

Моята коса си е само моя  Автор: Михаел Туман

Грузински дневник  Автор: Джонатан Лител

Анадолското изкушение  Автор: Михаел Туман

За сухото, суровото и пламъка, който не прави разлика помежду им  Автор: Златко Енев

Незапочнат дневник на един социален работник – Част IV  Автор: Албена Прокопиева

Инфлацията ще изплати всичко  Автор: Кристоф Магнусон

Другото куче  Автор: Жанина Драгостинова

52 и повече маргаритки …  Автор: Албена Прокопиева

Страхът  Автор: Златко Енев

Соколът се оказа лешояд  Автор; Едвин Сугарев

Животът на един китайски „фермер на злато“  Автор: Джулиан Дибл

Две мнения за демократизацията в Турция

Автори: Некла Келек, Сейла Бенхабиб

Три съвременни антиприказки за чудесата или чертицата  Автор: Албена Прокопиева

Истинската история на господин К.  Автор: Златко Енев

Гара Кроносово  Автор: Венцислав Божинов

За уважението и неговата липса  Автор: Златко Енев

Тъй яде Заратустра  Автор: Уди Алън

Бельото говори за прогрес  Автор: Даниел Бакс

Четири причини защо Америка избра Обама  Автор: Даниел Финкелщайн

В московския трафик с Валтер Бенямин  Автор: Драган Клаич

Пътуване с автобус 72 и любов извън време и холера  Автор: Албена Прокопиева

За щастието да се живее в демокрация  Автор: Иван Владиславич

Замразеният скандал  Автор: Марк Данер

Съседства  Автор: Орхан Памук

Декември 2008

Естетика на мълчанието  Автор: Сюзън Зонтаг

Родно, дясно и ляво: Антон Дончев   Автор: Албена Хранова

Говорещи трупове  Автор: Тим Паркс

Сряда  Автор: Здравка Евтимова

За първи път без време  Автор: Венцислав Божинов

За способността да приемаме  Автор: Златко Енев

Незапочнат дневник на един социален работник – Част V  Автор: Албена Прокопиева

Работилница на света  Автор: Ерик Хобсбом

Съвпадения  Автор: Кристин Димитрова

Иранските сексуални революции  Автор: Лаура Сикор

Миризливите шедьоври  Автор: Ангъс Тръмбл

Стефан Маринов – Писма до България (7)  Автор: Стефан Маринов

Януари 2008

Описвайки Европа

Автор: Пери Андерсън

Европа се залъгва с едно ново Богоявление. Далеч от това да изгуби историческото си влияние, Старият Свят постепенно придобива за човечеството важност, която не е притежавал никога досега, във всички времена на съмнителната си слава. В края на Postwar, неговия баланс на следвоенната европейска история, историкът Тони Джад пише за „възникването на Европа в навечерието на 21 век като образец на международните добродетели: общност на ценностите … поддържана както от европейци, така и от не-европейци като пример, който трябва да бъде последван от всички“. Тази репутация, уверява ни той, е „добре заслужена“. В подобна визия са се вкопчили и пророците на новия лейбъризъм: Защо Европа ще води през 21-ия век? е заглавието на един манифест, написан от Марк Леонард, партийният вундеркинд по въпросите на външната политика. „Представете си един свят, живеещ в мир, благоденствие и демокрация“, нарежда той на читателя. „Онова, което ви моля да си представите, е ‚Новият европейски век‘. И как ще бъде реализиран този очарователен проект? „Европа представлява синтез на енергията и свободата, идещи от либерализма, със стабилността и благоденствието, идещи от социалната демокрация. Докато светът постепенно става по-богат и задминава изискванията, свързани със задоволяването на основните потребности като глад и здраве, Европейският начин на живот ще стане неотразимо привлекателен за хората по целия свят“.

За да не остане по-назад, футурологът Джеръми Рифкин – американец по рождение, но заслужил европеец по всички стандарти – предлага собствен наръчник към Европейската мечта. Търсейки „хармония, а не хегемония“, казва ни той, „европейците вече са направили карта на пътя, който ще ни доведе към третата степен на човешкото съзнание – една степен, която ще утвърди неразделността на човечеството“. За да завърши със заключението: „ние живеем в неспокойни времена. Голяма част от света тъне в тъмнина, оставяйки множество човешки същества без ясен ориентир. Европейската мечта е светъл лъч в един разтревожен свят. Той ни води към нова ера на общност, качество на живот, универсални човешки права, права на природата и мир на Земята“.

Тези емоции може би звучат по един доста англосаксонски начин, но на континента не липсват и по-прозаични техни еквиваленти. Според водещия германски философ, Юрген Хабермас, Европа е намерила „образцови решения“ за два от големите проблеми на нашето време: „управление отвъд рамките на националната държава“ и социални системи, които „могат да служат като модел“ за света. Така че, защо да не триумфираме и при един трети проблем? „Ако Европа е решила два проблема от такава величина, то може би вече е време тя да посрещне и едно трето предизвикателство: да защищава и насърчава един космополитен ред въз основата на международните закони“ – или, както се изразява сънародникът му, социологът Улрих Бек: „Европеизацията означава създаване на нова политика. Тя означава навлизане в сферата на мета-властта, в борбата за определяне правилата на един нов глобален ред. Мотото на бъдещето може да бъде нещо от този род: Америка, направи път – Европа се завръща!“ Във Франция, Марсел Гоше, теоретик на демокрацията и издател на Le Débat, водещото в страната издание за идеи, обяснява малко по-скромно: „може би ни е позволено да смятаме, че формулата, която европейците инициират, евентуално може да послужи като модел за народите по света. Това е заложено в нейната генетическа програма“.

Едва ли може да се каже, че самозадоволството е нещо ново в Европа. Но настоящото настроение е нещо по-различно от досегашните: един, както изглежда, неограничен нарцисизъм, при който чрез отражението във водата бъдещето на планетата се преобразява по начин, напомнящ за фигурата на наблюдателя. Какво може да обясни за наблюдателя тази степен на политическа суета? Очевидно, пейзажът на континента се промени през последните години – и ролята на Европа в света нарасна. Реалните промени могат да дадат повод за огромни мечти, но те трябва да бъдат калибрирани както трябва, за да се види какво стои или не стои зад тях. Преди едно десетилетие бяха налице три големи неясноти: предстоящият монетарен съюз, така като той беше предначертан в Маастрихт; завръщането на Германия към позицията на регионален водач, след обединението; накрая, разширението на ЕС по посока Източна Европа. Резултатът от всяка една от тях си оставаше неопределен. До каква степен бяха изяснени те междувременно?

Въвеждането на обща парична единица, прието едновременно от 11 от 15-те страни-членки на ЕС през 1999, беше най-точната и систематична от трите промени. Винаги изглеждаше разумно да се очаква, че резултатите от него ще бъдат най-ясно очертаните и видими от всички такива. Но това се оказа така само в най-тесния технически смисъл – замяната на една дузина парични единици (Гърция се присъедини през 2002 година) беше проведена изключително гладко, без повреди или злополуки: един административен tour de force. А инак, противно на всеобщите очаквания, окончателното заключение за резултатите от монетния съюз си остава неопределено. Заявената цел от въвеждането на единна парична единица беше да се намалят разходите по паричните транзакции и да се увеличи предсказуемостта на възвръщаемостта за бизнеса, като по този начин се насърчат по-високи инвестиции и по-бързо нарастване на производителността и продукцията в Съюза.

Но поне досега усилията не водят до желаните резултати. Динамичните ефекти от Единния Европейски Акт от 1986, считани от повечето ортодоксални икономисти за инициатива, далеч по-важна от Европейския монетарен съюз, доведоха до нарастване на Брутния социален продукт на съюза само с около 1 процент, докато очакваното нарастване беше между 4 и 6 процента. Растежът в Еврозоната всъщност се забави, от средно 2,4 процента в петте години, предшествали валутното обединение, до 2,1 процента в първите пет години след него. Дори със скромното ускорение от последните три години, той все още остава под нивото на 80-те години. През 2000-та година в Лисабон беше оповестено, че в течение на десет години Европейският Съюз ще създаде „най-конкурентноспособната и динамична икономика на познанието в света“. Засега обаче растежът на Съюза си остава доста под този на САЩ, да не говорим пък за Китай.

Още по-важен е фактът, че Еврозоната беше задмината от онези страни-членки на Съюза, които не пожелаха да се откажат от националните си валути. Швеция, Великобритания и Дания имаха по-висок растеж през същия този период от време. Пактът за стабилност пък беше на няколко пъти нарушаван от Франция и Германия, двете най-големи икономики на Еврозоната, без те да бъдат наказани за това.

И все пак е рано да се счита, че е време за еднозначна оценка на монетарния съюз. Защитниците му посочват Ирландия и Испания като примери за успех в Еврозоната, както и общия икономически подем от миналата година, воден от Германия, като признак за това, че монетарният съюз може би най-после навлиза в силата си. Преди всичко друго те могат обаче да се похвалят със силата на самото евро. Не само, че дългосрочните лихвени проценти в Еврозоната са по-ниски от онези в САЩ. По-впечатляващ е фактът, че еврото измести долара като парична единица на международния пазар на ценни книжа. Не е ли Европа, след седемте слаби години от 1999 насам, на прага на други седем, по добре познатия библейски маниер?

Ролята на Германия, традиционният мотор на Европа, все още си остава не съвсем ясна. Обединението с ГДР възстанови статуса на страната до положението от началото на 20-ти век, като стратегически централна държава на континента, най-голяма по население и с най-голяма икономика. Но по-дългосрочните предимства от обединението все още трябва да бъдат демонстрирани. В международен план, берлинската република при всички случаи стана по-самоуверена, отхвърляйки някои следвоенните си задръжки. През последното десетилетие немските военновъздушни сили се завърнаха на Балканите, специални части участват във военни действия в Западна Азия, а немският флот патрулира източното Средиземноморие. Но това винаги бяха само части от по-големи операции, ръководени по правило или от НАТО, или от ООН. Дипломатическите жестове бяха много по-важни от военните. При Шрьодер бяха развити много тесни връзки с Русия, в една антанта, която се превърна в най-отличителната черта на неговата външна политика (впрочем, Франция и Италия се опитваха да ухажват Русия не по-малко настоятелно, но с далеч по-малко икономически козове в ръката). В самата Европа червено-зеленото правителство, въпреки добре рекламираната му липса на генерационни комплекси, никога не си позволи да разклаща общата лодка толкова силно, колкото бяха го правили техните предшественици християндемократи. Всъщност, от 1991 насам не е имало акция, сравнима с едностранното признаване на Словения от страна на правителството на Хелмут Кол, с което се започна последващия разпад на Югославия. Меркел направи успешни ходове за заобикаляне волята на френските и холандски избиратели, но тя разбира се не е в състояние да го направи сама: за това й беше необходима помощта на Париж и Хага. Изгледите за каквато и да било немска хегемония в Европа, разглеждана класически, в момента изглеждат много отдалечени.

Част от причината за сравнително скромния профил на нова Германия е цената на самото обединение, която в момента възлиза на повече от един трилион долара, натоварвайки страната за години напред със стагнация, висока безработица и нарастващ държавен дълг. Франция, ако и да не е точно икономическа хрътка, постоянно задминаваше Германия, демонстрирайки по-висок икономически ръст в продължение на цяло едно десетилетие, от 1994 до 2004, като увеличи брутния си национален продукт повече от два пъти за първите пет години от новия век. През 2006, дългоочакваното значително германско възстановяване най-после се получи и местата бяха разменени. Водещ износител в света в момента, Германия изглежда във форма, която може би ще й позволи отново да получи ролята на икономически доминираща европейска сила, която тя имаше в годините на Шмид и ранния Кол. По онова време скъперническата парична политика на Бундесбанката държеше съседите здраво за гърлото. С еврото, тази форма на натиск вече е невъзможна. Но онова, което заплашва да я замени, е забележителното потискане на заплатите, на което се основава германското възстановяване. Между 1998 и 2006, средната цена на труда в Германия на практика спадна – едно зашеметяващо постижение: реалните заплати спадаха в продължение на седем последователни години, докато в същото време те нараснаха с около 15 процента в Англия и Франция, а с между 25 и 35 процента в Испания, Италия, Португалия и Гърция. В момента средиземноморските страни страдат от драстична загуба на конкурентоспособност, която предсказва трудно време за цялата южна част от Европейския Съюз. По-сурови форми на немската мощ, демонстрирани чрез пазара, а не чрез централната банка, може би са на път да се появят. Прекалено рано е да се изключва от сметката една регионална Grossmacht.

Германия е обединена в продължение на вече 16 години. Общата валута е факт от осем години насам. Разширението на ЕС е малко повече от тригодишно: би било странно, ако резултатите биха били по-ясни от тези, с които разполагаме. На практика разширението към изтока беше поставено в ход през 1993, а завършено – поне до момента – едва през тази година, с приемането на Румъния и България. От една страна е ясно защо то би трябвало да бъде може би основният източник на задоволство в днешния хор на европейско себе-възхваляване. Всичките девет „страни-пленници“ от Съветския блок бяха интегрирани в Съюза без каквото и да било боксуване. Само страните с някогашен независим комунизъм, по времената на Тито и Ходжа, все още очакват да бъдат приети, и дори там беше поставено начало със Словения. Капитализмът в източна Европа беше възстановен плавно и бързо, без ненужни забавяния и унижения. В тази новоосвободена зона, икономическият растеж е значително по-бърз, отколкото сред големите икономики на запад.

Формалното обединение на двете половини от Европа е историческо постижение от най-висш ранг. И това е така не защото страните от изтока са били приети отново в един общ дом, съществуващ от векове насам, от който ги е откъснала само тоталитарната хватка на съветска Русия – както твърдят това идеолозите на Централна Европа като Милан Кундера. Разделението има по-дълбоки корени и се простира много по-далеч назад в историята на континента от времето на Ялтенския пакт. Реалността всъщност е, че още от времето на Римската империя насам, земите, заемани сега от новите страни-членки, са били почти винаги по-бедни, по-малко образовани и урбанизирани от техните западни съседи: жертви на номадски нападения от Азия; подложени на едно второ крепостничество, което не е останало спестено нито на германските земи отвъд Елба, нито на сравнително високоразвитата Бохемия; анексирани от Хабсбурги, Романовци, Хоенцолерни и Отомански завоеватели. Съдбата им след Втората световна война беше не толкова нещастно изключение, колкото – говорейки катастрофално – част от нормалния ход на събитията.

Именно това хилядолетно развитие на едно постоянно унижение и потисничество е нещото, което влизането в Съюза обещава най-после да остави назад в историята. При това много по-нашироко, отколкото бе предвиждано в началото: първоначалният план за разширение на Съюза към източна Европа, общ продукт на германски стратези и заинтересувани локални елити, беше да бъдат включени само Полша, Унгария и Чешката Република, като най-сродни държави от региона, притежаващи най-западно-мислещи политически класи, изоставяйки останалите страни на съдбата им. За щастие, това оскърбително ново разделение на Изтока беше избягнато. Заслугата за това трябва да бъде отдадена предимно на Франция, която от самото начало се противопоставяше на един подобен подход, настоявайки за включването на Румъния, което пък направи трудно изключването на България; на Швеция, която поддържаше Естония, със същия ефект за Латвия и Литва; както и на комисията Проди, която в края на краищата предпочете едно цялостно пред евентуалното селективно разширение. В резултат на това се получи едно далеч по-щедро от първоначално предвижданото споразумение.

Но какво може да се каже за икономическите последици от разширението – за самия Съюз? Благодарение на това, че регионалните фондове, отпускани за Изтока, бяха сравнително скромни, финансовата стойност на разширението се оказа значително по-ниска от предвижданата, а търговският баланс е в полза на по-мощните западни икономики. Но това е една сравнително незначителна промяна. Истинската печалба – или сметка, в зависимост от това от коя страна се гледа на нея – се намира другаде. Основният европейски капитал сега има на свое разположение един огромен ресурс от евтина работна ръка, удобно разположен на собствения му праг, не само драматично намаляващ неговите производствени разходи чрез новите фабрики на изток, но и способен да упражнява натиск върху заплатите и условията на работа на Запад. Типичният пример е Словакия, където заплатите в автомобилната индустрия са една осма от тези в Германия и където в скоро време ще бъдат произвеждани повече автомобили на глава от населението от всяка друга страна по света. Именно страховете от износ на фабрики на изток бяха онези, които накараха толкова много германски работници да приемат по-дълго работно време и по-ниски заплати. Но натискът не се ограничава до заплатите. Бившите комунистически държави въведоха плоски данъци, за да насърчат чуждестранните инвестиции, и сега вече се състезават за най-нисък данъчен процент: Естония започна с 26 процента, Словакия предлага 19 процента, Румъния 16 процента, Полша дискутира 15 процента, а България се готви да въведе 10 процента.

Ролята, предназначена за новия Изток в ЕС е, с други думи, доста подобна на ролята, която играе Новият Юг в американската икономика от 1970 насам – една зона от фискални режими, особено добри за бизнес, със слаби или несъществуващи работнически организации, ниски заплати и – следователно – високи инвестиции и по-висок икономически растеж, отколкото в старите региони на континенталния капитал. Както и в американския Юг, този район вероятно ще изостава що се отнася до стандартите на политическа почтеност, поддържани в останалата част от Съюза. Дори и сега, вече сигурни в участието си, някои от регионалните елити вече не се чувстват задължени да демонстрират добро поведение: в Полша например управляващите близнаци нарушават всяка норма на идеологическа коректност, така както тя се разбира в Брюксел и Страсбург. В Унгария специални полицейски части охраняват един политик, който не се срамува да признае открито, че е лъгал избирателите си. В Чехия минават месеци преди парламентът да е в състояние да оформи ново правителство. В Румъния президентът обижда премиер-министъра в открито телефонно обаждане до телевизионно предаване. Но, както в Кентаки или Алабама, подобни провинциални оплесквания по-скоро прибавят малко фолклорен оттенък към сивата обща сцена, отколкото да я развалят по някакъв забележителен начин.

Но всяка аналогия си има своите ограничения. Определената роля на новия Юг в политическата икономия на САЩ зависи в голяма степен от една мощна емиграция, привличана от климата на региона, което му придава демографски ръст, намиращ се далеч над нивото на средния за нацията. За Източна Европа е много по-вероятно да изпраща, отколкото да привлича имигранти. Освен това подвижността на работната ръка в Европа е далеч по-ниска от тази в САЩ, поради очевидни езикови и културни причини. С около една четвърт от населението на Съюза, европейският Изток се намира далеч от способността за упражняване на натиск, която американският Юг притежава в Щатите, да не говорим пък за влиянието на федерално ниво. В момента ефектът от разширението е най-вече онова, което очакваха неговите архитекти: раздуване на ЕС в една огромна зона за свободна търговия, с ново придобита периферия за евтина работна ръка.

Интеграцията на Изтока в Съюза е главното постижение, което почитателите на нова Европа могат с основание да посочат, утвърждавайки неговата жизненост и сила. Разбира се, както със стандартния панегирик на ЕС като цяло, така и тук е налице едно значително разминаване между идеологията и реалността. Общността, която стана Съюз, никога не е била отговорна за „петдесетте години мир“ – една заслуга, често приписвана на Брюксел, но която при всички случаи принадлежи най-вече на Вашингтон. Когато в Югославия избухнаха реални войни, Съюзът на практика дори подпомогна разпалването им, вместо да го предотврати. По подобен начин, публицистите в съюза често твърдят, че без разширението източна Европа никога не би достигнала сигурното пристанище на демокрацията и че вместо това най-вероятно би затънала в нови форми на тоталитаризъм и варварство. Този аргумент действително е по-съществен, тъй като ЕС контролираше и изискваше стабилизацията на политическите системи в региона. Но той не изигра никаква роля в отхвърлянето на режимите, създадени от Сталин и има само малко основания да се смята, че която и да било от страните, в които те бяха съборени, е била на път отново да изпадне в нова диктатура, ако не е била спасителната ръка на комисията. Разширението без съмнение е едно значително историческо постижение и – поне засега – икономически успех, но стандартните преувеличения по-скоро намаляват, отколкото да засилват, значението на онова, което е било постигнато.

И все пак най-важният от всички въпроси си остава: до каква степен институционалната рамка на ЕС е била повлияна от разширението на изток? Тук картината става по-тъмна. Защото, ако разширението беше най-важното постижение от последно време, то конституцията, от която се очакваше да обнови съюза, се превърна в неговото най-сериозно поражение. … Бъдещата харта на Европа беше написана за управляващите групи от Запада, правителствата на 15-те стари страни-членки, от които се очакваше да го одобрят автоматично, оставяйки на страните от Изтока ролята на наблюдатели. Всъщност логиката на конституционната воля беше обърната с главата надолу: вместо разширението да се превърне в обща база за новата институционална рамка, самата рамка беше създадена преди разширението.

Последващият провал дойде за западните елити като гръм от ясно небе. Конституцията – дълга повече от 500 страници, обхващаща 446 члена и 36 допълнителни протокола, един безпрецедентен бюрократичен слон – увеличаваше мощта на четирите най-големи държави в съюза, Германия, Франция, Великобритания и Италия; увенчаваше междуправителствения комплекс (в който те биха получили по-голямо влияние) с институцията на петгодишно президентство, не избирано нито от парламента, нито от европейските избиратели, и т. н.Основателите не американската република биха се хванали за главата пред една толкова недодялана и нестабилна конструкция. Но консенсусът на континенталните медии и политическата класа зад тях беше толкова непреодолим, че малцина се съмняваха в това, че тя ще бъде приета. За голямо удивление на управляващите обаче, избирателите я отхвърлиха без особено колебание.

В последните дни на кампанията, когато анкетите започнаха да показват все по-нарастващо отхвърляне на конституцията сред избирателите, френските медии бяха обхванати от паника. Но никоя от локалните истерии – а те бяха много – не можеше да се сравнява с немската. „Европа се нуждае от кураж“, поучаваха Гюнтер Грас, Юрген Хабермас и цяла кохорта от сходно мислещи немски интелектуалци, в едно открито писмо, публикувано от Le Monde. Предупреждавайки съседите, че „Франция ще се самоизолира по един фатален начин, ако гласува с ‚Не‘“, те продължаваха така: „последиците от едно отхвърляне биха били катастрофални“, защото „без кураж няма оцеляване“. И всичко това – от една страна, където изобщо не бе поет риска да се направи демократично допитване до избирателите, а конституцията беше ратифицирана проформа от Бундесрата само няколко дни преди референдума във Франция, за да бъдат повлияни тамошните избиратели. Що се отнася до френската изолация, три дни по-късно холандците отхвърлиха конституцията с още по-висок процент на недоверие.

Такива всенародни отхвърляния на хартата за една нова Европа – не защото тя е прекалено федералистка, а защото изглежда като неразбираема схема за преразпределение на олигархична власт, всъщност едва ли биха могли да бъдат наречени гръм от ясно небе. Буквално всеки път – а те не бяха особено много – когато на избирателите беше позволено да изразят мнението си относно посоката, която съюзът би трябвало да поеме, те я отхвърляха. Норвежците отказаха да встъпят в съюза; датчаните отхвърлиха Маастрихт; ирландците – договора от Ница; шведите – еврото. Всеки път политическата класа на бърза ръка отново ги изпращаше при избирателните урни, за да поправят грешката си, или просото изчакваше удобен случай, за да промени народното решение. Оперативна максима на ЕС, както изглежда, е станало пословичното изказване на Брехт: в случай на разномислие, правителството трябва да уволни народа и да си избере нов такъв.

По предсказуем начин, европейските държавни глави скоро вече дискутираха начина, по който отново да отхвърлят обществената воля и да наложат конституцията – с козметични промени, но този път без да я излагат на рисковете, свързани с всенародно гласуване. По време на срещата на най-високо равнище в Брюксел през юни 2007, необходимият документ – този път наречен просто договор – беше одобрен. За да й бъде позволено да не проведе референдум, Великобритания беше освободена от задължението да се придържа към Хартата за фундаментални права, приета от всички останали страни-членки. За да се направи отстъпка пред френското обществено мнение, забележките относно неограничена конкуренция бяха скрити в допълнителен протокол, вместо да се появяват в текста на основния документ. За успокояване на холандската съвест, „придържането към европейските ценности“ беше обявено за тест по въпроса за членството. На полските управници бе позволено да избегнат унижението на принизяването на страната им до втора класа в Съвета – чрез отлагането му с едно десетилетие, оставяйки задачата да се оправят с него на техните наследници.

Принципната новост по време на тази среща беше решимостта на Германия да осигури своето върховенство в избирателната структура на Съвета. Полските възражения срещу една формула, удвояваща влиянието на Германия и рязко намаляваща влиянието на Полша имаха всички технически основания на своя страна. Но разногласията по въпросите на справедливостта бяха от не по-голямо значение за окончателното решение, отколкото онези по въпросите на демокрацията. След като се провикнаха високо, че демографските загуби на Полша по време на Втората Световна Война й дават право на съответна компенсация в устройството на Съюза, близнаците Качински се предадоха също толкова бързо, колкото и предвоенните полски полковници по време на германския Блиц. Смелите приказки бяха набързо забравени и всичко беше уредено чрез един телефонен разговор. За един регион, в който Полша представя половината от населението и БНП, този епизод е показателен за мълчаливата йерархия, на която тя е член. Изтокът е добре дошъл, но само ако знае мястото си.

Но какъв тогава е политическият ред, който в момента се утвърждава в Европа, 15 години след Маастрихт? Пионерите на европейската интеграция си представяха евентуалното създаване на един съюз, който някой ден би се превърнал в наднационален еквивалент на държавите, от които беше възникнал, основаващ се на всеобщо гласоподаване, с изпълнителна власт, отговорна пред избрана легислатура и икономика, подчинена на изискванията на социалната отговорност. Накратко, демокрация, увеличена до континентални размери. Но налице винаги е било и едно друго виждане за европейското обединение, според което съюзът трябваше да бъде не повече от един вид икономическо сътрудничество между страните-членки, което не трябваше да води до никакви съществени ограничения на националния суверенитет и да служи най-вече като рамка за един специфичен обхват от икономически транзакции. Де Гол беше един от видните привърженици на това гледище, Тачър също. Между тези две гледища съществува определено напрежение, продължаващо до ден-днешен.

Реалното положение на нещата обаче не съответства на нито едно от двете гледища. По конституция, Европейският Съюз е карикатура на една демократична федерация, тъй като неговият парламент не притежава инициативна сила, не съдържа никакви партии, съществуващи на европейско ниво, нито пък дори минимална обществена достоверност. Скромните увеличавания на неговите права не само че не доведоха до нарастване на обществения интерес към това тяло, но дори бяха съпровождани от продължаващо намаляване на интереса.  Участието в европейските избори намалява непрекъснато, до около 50 процента, като новодошлите членове са най-безразличните от всички. В изтока цифрите бяха около 24 процента, а в Словакия по-малко от 17 процента от избирателите си дадоха труда да гласуват за своите представители в Страсбург. Тази досада едва ли е ирационална. Европейският парламент е една доста непрогледна структура. Председателстваща роля в него има Съветът на министрите, ръководен от Европейския Съвет на държавните глави, срещащи се всеки три месеца. Но този комплекс не се подчинява на логиката на една междудържавна власт, тъй като единствено Комисията – неизбираемият орган на Съюза – може да предлага законите, които Съветът и (повече по идея) Парламентът могат да обсъждат. Нарушаването на конституционния принцип за разделение на властите е повече от очевидно при този двоен орган – това е бюрокрация, на която е даден монопол за законодателна инициатива. Освен този хибриден изпълнителен орган налице е обаче и един независим съдебен орган – Европейският Съд, способен на постановления, противопоставящи се на което и да било национално правителство.

В центъра на този лабиринт се намира непроницаемата зона, в която се пресичат конкуриращите се законодателни инстанции на Съвета и Комисията, по-непрозрачна от която и да било друга специфика на Европейския Съюз. Това е така нареченият комитет „Корепер“ в Брюксел – връзката, в която зад закрити врати се срещат емисарите на двете институции, за да създават лавината от законодателно обвързващи директиви, която съставлява основното производство на Съюза, около 100 000 страници до момента. Предназначението на тази ос – най-вече на критичното ниво на Корепер – е да свързва едно с друго националните законодателства, които се намират в постоянна конфронтация с маса постановления, върху които не притежават какъвто и да било контрол. Фарсът на евентуални всенародни избори, които редовно биват игнорирани, е само най-драматичният израз на тази олигархична структура, представяща всичко останало.

Заедно със занемаряването на демократичните принципи, налице са още две други специфики, които поставят под съмнение тази система. Огромната част от решенията на Съвета, Комисията и Корепер засягат проблеми на вътрешната политика, които по традиция се дебатират в националните законодателства. Но в конклавите на Брюксел те се превръщат в предмет на дипломатически преговори: с други думи, те стават част от онази сфера, която по традиция е била винаги запазена за външните и военни работи – и в която парламентарният контрол обикновено е или слаб или напълно несъществуващ, а свободата на изпълнителната власт, сравнително неограничена. От времето на Ренесанса насам, другото име на дипломацията винаги е било секретност. Тоест, онова, което основните структури на ЕС всъщност правят, е да превръщат отворената схема на парламентарното управление в затворения свят на канцлерството. Но дори и това не е още всичко. Традиционната дипломация обикновено изискваше потайност и изненада, за да бъде успешна. Но тя не изключваше възможността за несъгласие или конфликт. В дезинфекцирания свят на ЕС всичко това изчезва напълно, като единодушието става буквално задължително при всички важни въпроси. Всяко публично изказано несъгласие, да не говорим пък за отказ да се приеме един или друг предварително фабрикуван консенсус, бива разглеждано като нечувано нарушение на един строго съблюдаван етикет. Смъртоносният конформизъм на срещите на високо равнище захлопва дори ковчега на реалната дипломация, покривайки го с венци от бюрократично благочестие. Нищо не може да раздвижи общата воля, тъй като демократичното участие и политическото въображение биват подавяни безпрекословно.

Е и какво от това? Както изглежда, засега не се забелязва особена липса на апологети, готови да обясняват, че в съюза не само няма липса на демокрация, но че и това е неговото най-голямо достойнство. Стандартните аргументи, представяни от списания като Prospect, се развиват по следния начин. ЕС се занимава по същество най-вече с технически и административни въпроси, целящи да осигурят свободното движение на стоки, хора и капитал в неговите граници. Това са неща, от които избирателите не се интересуват особено много, с право възприемайки гледището, че е най-добре те да бъдат направлявани от съответните експерти, вместо от некомпетентните депутати. Онова, което важи за полицаите, пожарникарите или офицерите от армията, важи и за функционерите от Брюксел – те не биват избирани, но въпреки това разполагат с достатъчно обществено доверие. Дефицитът на демокрацията е мит, защото нещата, от които избирателите се чувстват най-силно загрижени – преди всичко данъците и социалното осигуряване, с други думи реалното съдържание на политиката, продължават да бъдат обсъждани не в Съюза, а на национално равнище, чрез традиционните изборни механизми. Докато разграничението между двете сфери и съответстващите им политически решения си остава непокътнато и ние си спестяваме фалшиви демонстрации на популизъм – опитвайки се да решаваме чрез гласуване въпроси, които масите не могат да разберат и които никога не би трябвало да бъдат решавани чрез обществено гласуване, на първо място, то демокрацията си остава непокътната, на практика дори подсилена. Разглеждано по трезв начин, всичко това е възможно най-доброто за най-добрата от всички възможни Европи.

Но защо тогава съществува такова широко недоверие към Брюксел, ако наистина толкова малко от нещата, които биват решавани там, засягат нормалния живот на хората, или пък го правят по един много приятен начин? Ако Европейският Съюз действително би имал нулево влияние върху нещата, от които избирателите се интересуват директно, тяхното недоверие с право би могло да бъде разглеждано като абстрактен предразсъдък. Но всъщност усещането, което стои зад това недоверие, е напълно оправдано. От Маастрихт насам Съюзът в никакъв случай вече не се ограничава само с въпроси на регулацията, които са безинтересни за населението като цяло. Сега той си има централна банка, която не е задължена дори да се грижи за поддържане на заетостта, да не говорим пък за каквито и да било задължения да се отчита пред Конгреса (както това е при Федералния резерв в САЩ). Тази банка определя лихвения процент за цялата Еврозона, като отделните национални правителства са задължени да преследват твърди бюджетни цели, предписвани от Пакта за Стабилност. С други думи, определянето на макроикономическата политика на най-високо ниво вече е изместено от националните столици по посока към Брюксел и Франкфурт. На практика това означава, че точно въпросите, от които избирателите се вълнуват най-много, като работни места, данъци и социално осигуряване, сега попадат най-точно под гилотините на Банката и Комисията. Историята на последните няколко години показва, че тези въпроси съвсем не са само и единствено от академичен интерес. Именно натискът от страна на Брюксел беше онзи, който принуди правителството на Жупе да приеме финансовия пакет, който доведе до огромната стачна вълна във Франция през зимата на 1995 година, което от своя страна доведе до свалянето на това правителство. Пактът за Стабилност, отново, беше онзи, който принуди Португалия да ореже социалното си осигуряване през 2003, което пък доведе до рязка икономическа рецесия. Това правителство също не успя да оцелее. Гледището, че сегашният Европейски Съюз е само набор от безвредни технически предписания, също толкова неутрални колкото и светлините на един уличен светофар, е просто глупост.

Но още от самото начало налице беше и едно трето виждане за това какво трябва да означава европейската интеграция, много по различно от федералистките или междуправителствени концепции на Общността. Основният негов теоретик беше Фридрих Хайек, който още преди Втората Световна Война беше очертал една конституционна структура, издигната достатъчно високо над съставящите я нации, за да изключи възможността за заплаха от страна на нечии суверенни интереси. В националните държави електоратите непрекъснато са изложени на изкушенията от евентуални правителствени намеси с цел преразпределение, накърняващи правата на собствеността в името на демокрацията. Но щом само хетерогенните населения бъдат най-после обединени в една междудържавна федерация, както той я наричаше, те не биха били повече в състояние да съберат волята, която поражда подобни разрушителни намеси. Под ръководството на една безпристрастна власт, отвъд обсега на политическото невежество или завистта, спонтанният ред на една пазарна икономика най-после ще бъде в състояние да се разгърне без външна намеса.

Около 1950 година, когато Моне и Шуман създаваха плана, който доведе до появата на Европейския Съюз за Въглища и Стомана, самият Хайек беше в Америка и не играеше почти никаква роля при оформянето на аргументите в полза на интеграцията. По-късно, отхвърляйки идеята за единна валута като статистка (той предпочиташе конкуриращи се частни интереси), той щеше да стигне до извода, че самата Общност вече е прекалено управленчески настроена. Но в Германия съществуваше една теоретическа школа, която виждаше възможностите за европейско обединение по начин, много сходен с този на Хайек. Това бяха ордо-либералите от Фрайбург, чиито водещи представители бяха Валтер Ойкен, Вилхелм Рьопке и Алфред Мюлер-Армак. Без да притежават непримиримия радикализъм на Хайек, те бяха много близо до Лудвиг Ерхард, знаменития архитект на следвоенното немско чудо, като по този начин разполагаха с реално влияние във времето на ранните дни на Общия Пазар. Но в продължение на тридесет години това все още беше едно отцепническо движение в Общността, винаги присъстващо, но не и определящо в нейното развитие.

С внезапното влошаване на глобалния икономически климат през 70-те години и с общия неолиберален поврат, който го последва през 80-те, доктрината на Хайек беше преоткрита в целия Запад. Водещи в новите промени бяха Великобритания и САЩ, с управленията на Тачър и Рейгън. Континентална Европа никога не породи подобни радикални режими, но идеологическата атмосфера значително се измести в същата посока. Колапсът на Съветския Съюз в значителна степен довърши окончателната трансформация на теоретическите предпоставки. Около 1990 Комисията беше вече напълно отворена към приватизацията като принцип, наложена без съпротива на кандидатстващите страни, заедно с редица други демократични тънкости. Нейният най-силен клон беше станал Директоратът по Конкуренцията, непрекъснато атакуващ монополите от държавния сектор както в западна, така и в източна Европа. Във Франкфурт, Централната Банка се водеше точно по предвоенните предписания на Хайек. Онова, което първоначално беше най-малко доминиращото течение в тъканта на европейското обединение, постепенно беше се превърнало в неин определящ модел.

Но мутацията в никакъв случай не е окончателно завършена. Европейският парламент все още е тук, като напомняне за миналите федералистки надежди. Селскостопанските и регионални субсидии продължават да консумират по-голямата част от бюджета на Съюза. Услугите, повече от две трети от БВП на Съюза, все още не са напълно либерализирани. Но от „социалната Европа“ в смисъла, който имаха пред вид Моне или Делор, е останало също толкова малко, колкото и от демократичната Европа. На национално ниво, социалните режими, които различават Стария от Новия свят, продължават да съществуват. С изключение на Ирландия, делът на държавните разходи в БНП си остава по-висок в Западна Европа, отколкото в Съединените Щати, а голяма част от академичната индустрия е заета най-вече с това да доказва колко повече загрижен за хората, особено в скандинавските си версии, е „нашият“ капитализъм в сравнение с „техния“. Претенцията е достатъчно валидна; самозадоволството – значително по-малко. Защото, с нарастването на броя на дългосрочно-безработните и пенсионерите, посоката на вълната е отдалечаване от, а не задминаване, на предишните норми на задоволяване на нуждаещите се. Самата дума „реформа“ днес означава, буквално всеки път, обратното на онова, което тя означаваше преди петдесет години: не създаване, а свиване или премахване на социални осигуровки. Единствените две структурни промени, задминаващи следвоенните постижения на социалната демокрация – планът Майднер за създаване на пенсионни фондове в Швеция и 35-часовата работна седмица във Франция, вече бяха отменени. Днес вълната се движи в друга посока.

Днешният ЕС, с неговите скъпернически разходи (малко повече от 1 процент от БВП на Съюза), нищожна бюрокрация (около 16 000 чиновници, изключвайки преводачите), липса на независимо данъчно облагане и каквито и да било форми на административно задействане, в много отношения би могъл да бъде разглеждан като окончателен вариант на минималистката държава, отвъд дори най-драстичните представи на класическия либерализъм. Неговата структура не само изключва каквото и да било прехвърляне на социални функции от национална към над-национално ниво; напротив, той само увеличава натиска върху националните системи за социално осигуряване, разглеждайки ги като допълнителни пречки по пътя на свободното развитие на факторите за производителност. Както обяснява един от водещите авторитети в тази област, Ендрю Моравчик, „неолибералното пристрастие на ЕС, ако то съществува, е оправдано от социално демократичното пристрастие на настоящите национални политики“, които „никой отговорен анализатор не счита за удържими“ – „Европейската социална политика съществува единствено в мечтите на някои раздразнени социалисти“. Здравословната истина е, че „ЕС е тук преди всичко за да осигури насърчаването на свободните пазари. Основната група от негови поддръжници може да бъде открита в лицето на множество мултинационални фирми, не на последно място такива от САЩ“. Накратко: управляваща в Съюза е не демокрацията, нито пък социалната загриженост, а капиталът.

Източник

ПЕРИ АНДЕРСЪН

Пери Андерсън (род. 1938) е известен американски журналист и историк. Той е професор по история и социология в UCРA и бивш редактор на списанието New Рeft Review.

Катин

Автор: Ан Епълбаум

Руините на руски манастир, 1939: от стените се лющи боя, през дупките на покрива се процежда светлина, във въздуха се вие цигарен дим. Примитивни дървени нарове са наредени на няколко етажа, защото манастирът е превърнат в затвор. Затворниците, войници в кафяви вълнени униформи и черни ботуши, са се събрали в средата на помещението. Обърнали глави в една и съща посока, те слушат старшия офицер, който държи реч. Сериозен и уморен, той не ги призовава да се борят, а да се предадат. „Господа“, казва генералът, „вие трябва да издържите. Без вас няма да има свободна Полша“.

Сцената свършва. Публиката – или поне публиката във варшавския кинотеатър където гледах филма – въздъхва, шумоли, поема дълбоко въздух. Зрителите знаят, че войниците, цветът на предвоенния офицерски корпус на полската армия, няма да оцелеят. И без тях наистина няма да има свободна Полша.

Този епизод – както действието на екрана, така и реакцията на публиката – представлява есенцията на изкуството на неговия автор, Анджей Вайда. В продължение на половин век, започвайки в най-мрачните времена на комунизма и продължавайки във времената на Солидарност, военния режим и посткомунистическото настояще, Вайда водеше с полската публика точно този кинематографски диалог. Макар и от време на време да получаваха известност в чужбина, неговите филми винаги бяха  правени преди всичко за сънародниците му – нещо, което им придава един особен привкус. Защото той знае какво точно знаят зрителите му – за историята, политиката, за начините, по които хората са се държали по време на окупацията. Вайда винаги е можел да разчита на това, че те ще разберат посланията му правилно, дори и когато цензурата го заставяше да ги отправя по един индиректен начин. Последният му филм, Катин, в който се намира описаната сцена, е в този смисъл един класически Вайда-филм.

Разбира се, неговите полски зрители знаят как ще завърши филма, дълго време преди изобщо да са влезли в кинозалата. Катин, както подсказва заглавието, разказва историята на почти едновременните германска и съветска инвазии на Полша през септември 1939, както и последващото залавяне, задържане в плен и убийство от страна на Червената Армия на около 20 000 полски офицери в горите близо до руското село Катин. Сред убитите е бил и бащата на Вайда. Оправданието за убийството е недвусмислено. Това бяха най-добре образованите и патриотични от всички полски военнослужещи. Мнозина от тях идваха от запаса и преди войната бяха работили като лекари, юристи, университетски преподаватели и бизнесмени. Те бяха онзи интелектуален елит, който би могъл да затрудни плановете на Съветския Съюз да абсорбира и съветизира източните територии на Полша. По съвета на шефа на тайната си полиция, Лавренитий Берия, Сталин заповядва те да бъдат екзекутирани.

Но филмът разказва не само за масовото убийство. В продължение на десетилетия след като беше извършено, катинското клане беше абсолютно забранена тема в Полша – и по тази причина източник на дълбоко, продължително недоверие между поляците и техните съветски окупатори. Официално, Съветският Съюз обвини в това престъпление германците, които бяха открили един от масовите гробове (те бяха най-малко три) след като нацистка Германия нахлу в Русия през 1941 г. Съветските обвинители дори повториха тази безсрамна лъжа по време на Нюрнбергския процес и тя беше повторена, между другото, от правителството на Великобритания.

Неофициално, масовата екзекуция беше общопризнато приписвана на Съветския Съюз. В Полша самата дума Катин предизвиква асоциации не само с убийството, но и с много други съветски фалшификации, засягащи историята на Втората Световна Война и съветската инвазия на Полша през 1939. Катин беше не просто единично военно събитие, но и цяла серия от лъжи и изопачения, разказвани в продължение на десетилетия, предназначени да прикрият реалността на съветската следвоенна окупация и загубата на полския суверенитет.

Филмът на Вайда, както полските зрители ще разберат веднага, е до голяма степен историята на „Катин“ в този по-широк смисъл на думата. Неговата начална сцена, за която Вайда казва, че е носил в главата си в продължение на години, показва група бегълци, които минават по някакъв мост, водещ на изток, в бягството си от Вермахта. На моста те срещат друга група, отправяща се на запад, бягаща от Червената Армия. „Хора, къде отивате, връщайте се обратно!“, крещят двете групи едни към други. Скоро след това Вайда показва фашистки и съветски офицери, разговарящи другарски през новосъздадената германско-съветска граница – както със сигурност те са го правили между 1939, годината, в която се уговориха да подлеят помежду си централна Европа, и 1941, когато Хитлер се отметна от пакта със Сталин и нападна СССР. Сцената на моста придава драматична форма на основната екзистенциална дилема на Полша – фактът, че по онова време тя е била заклещена между две мощни тоталитарни държави.

В представата за „Катин“ Вайда включва също и историята за бащата на един от офицерите, професор в Ягелонския университет в Краков. Призован да посети събрание, организирано от нацисткото ръководство на града, той отива заедно с други колеги в една от средновековните зали на университета. Но вместо да участва в дискусия, там той бива арестуван заедно с всички останали, след което мъжете, много от тях в напреднала възраст, биват натоварени на камиони и откарани в неизвестна посока. По-късно вдовицата му ще узнае, че той е умрял, заедно с много други от колегите си, в Заксенхаузен. Някои критици на Вайда посочват тази сцена (която не е директно свързана с клането в Катин) като пример за това как режисьорът се опитва да включи прекалено много неща във филма. Самият той обяснява на друго място, че вижда тези неща като част от една и съща история, тъй катоdie Sonderaktion в Краков е немски еквивалент на клането в Катин: една открита атака срещу полската интелигенция, опит да бъде разрушено настоящото и бъдещо ръководство на нацията.

Следват други истории, в бързо темпо. Истории за съпругите на убитите, много от които, като майката на Вайда, не знаят нищо за съдбата на мъжете си в продължение на десетилетия; истории за мъжете, оцелели след съветската депортация и разяждани от чувство за вина; истории за онези, които се опитват да приемат и да свикнат с лъжата, продължавайки да живеят. Филмът завършва с ужасяващо брутална, почти непоносима за гледане сцена на самото клане. Вайда засилва ужаса като показва с подробности организацията на убийството, което е отнело няколко седмици и е изисквало десетки хора, за да може да бъде проведено: черните камиони, откарващи хора от затвора до гората, огромните ями, изстрелите, булдозерите, заравящи масовите гробове.

Междувременно Вайда разказва истории, които донякъде повтарят епизоди от неговите по-раншни филми и собствения му живот. В един момент Тадеуш – един от героите на филма, син на един от убитите в Катин и бивш партизанин, прекарал войната в горите – попълва заявление за продължаване на образованието си. Както и самият Вайда по онова време, младежът иска да учи в Школата за Изящни Изкуства. След като му казват, че трябва да изтрие от биографията си фразата „баща – убит от съветите в Катин“, Тадеуш отказва, излиза на улицата и в изблик на гняв разкъсва там един про-съветски плакат. Само минути по-късно той бива заловен и разстрелян от комунистически войници. Както и героят от Пепел и диаманти, филма на Вайда от 1958, той умира безсмислено, борейки се за една изгубена кауза. Но за разлика от този предишен герой, създаден в едно много по-предпазливо и строго цензурирано време – той не изпитва двусмислени чувства по отношение на тази кауза. За разлика от самия Вайда, Тадеуш предпочита смъртта пред живота, прекаран в сянката на една историческа лъжа.

За всички, които не са достатъчно запознати с полската история, някои от тези епизоди ще изглеждат недовършени, дори объркващи. Герои се появяват, изчезват и се появяват отново, понякога за толкова кратко време, че изглеждат като карикатури. Мнозина от тях, особено сестрата, която играе ролята на модерна Антигона, твърдо решена да издигне паметник на изчезналия си брат, са толкова натоварени със символизъм, че дори не изглеждат реалистични. Диалозите са кратки, не информативни. Сцените се прехвърлят от Краков до Катин, от руската до германско-окупираната част от Полша. Появяват се препратки към личности и места, които имат значение за поляците, но едва ли могат да бъдат разбрани от който и да било друг – нещо, което може би обяснява защо до днес за филма не е намерен англоезичен дистрибутор. Но пък англоезичното разпространение едва ли е било основна грижа на Вайда. Този филм не е правен за хора, слабо запознати с полската история.

От 80-те години насам в Полша и Русия вече беше възможно да се говори открито за катинските кланета. От 1990, когато Михаил Горбачов за пръв път пое съветска отговорност за Катин, и 1991, когато Борис Елцин направи публично достояние документите, нареждащи да се извърши клането, стана възможно те дори да бъдат изследвани в руските архиви. Академични и популярно-исторически книги за клането се появиха на няколко езика, включително и руски. Издателството на университета Йейл вече преведе повечето от важните документи на английски език и ги публикува с обширни анотации, допълнителна информация и редки фотографии, включително и една, направена от немски самолет през 1943 г. Полското правителство издигна множество възпоменателни паметници, във Варшава както и в самата катинска гора. Когато филмът се появи през миналата есен – на 17 септември, 68-та годишнина от съветската инвазия в Полша – Вайда на няколко пъти беше поканен да обясни идеите си. Защо Катин? Защо сега? Едно от интервютата постави въпроса доста брутално: „Не изпитвах особено дълбока нужда да гледам филм за Катин – а и защо ли? Струва ми се, че по тази тема вече е казано всичко.“

Вайда отговори на тези въпроси по различни начини, в зависимост от това как те бяха поставяни. Най-впечатляващите обяснения бяха свързани с неговата публика. Повечето от ония, които си спомнят нещо за събитията през 1939 вече са мъртви, обясни той (самият Вайда е на 81 години), така че филмът не би могъл да бъде направен за тях. Вместо това той искал да направи история за младите хора, но не за които и да било млади хора. Вайда каза, че искал да достигне „онези зрители, за които има значение това, че ние сме общество, а не просто някаква случайна група“.

Във времена, в които холивудските диалози понякога биват опростени съзнателно, за да могат да бъдат по-лесно субтитрирани, и когато дефиницията за един „успешен“ филм е той да направи пари в много страни; когато много филми биват правени за специални „ниши“, за да се харесват само на определени групи, но не и на други, това обяснение звучи някак удивително. Има нещо старомодно в идеята, че филмите могат да създават силни, положителни връзки на патриотизъм сред непознати хора. При всички случаи тази идея не е чужда за съвременните американски зрители. Но ако филмите изобщо някога са помагали да ни обединят като нация, то в наши дни вече е трудно да се види как те все още могат да го правят.

Вярно е, че идеята за национално кино е някак по-естествена за хората от малките нации, не говорещи английски език, които са свикнали да говорят помежду си без да бъдат слушани от други. И все пак, когато различните европейци говорят за национално кино, те обикновено го правят по различен начин. Във Франция киното е просто едно друго средство в конкуренцията за международно влияние. Други страни гледат на филмовите си индустрии по същия начин, по който гледат на националните си авиокомпании: като въпрос на престиж, макар и нуждаещ се от сериозни държавни субсидии.

Но както в интервютата си, така и в самия филм Вайда изглежда казва нещо доста по-различно относно нуждата от национално кино. Правейки Катин, той е искал да създаде нещо, което да накара поляците да заговорят едни с други, да размислят за общите си преживявания, да определят съвместни ценности, да се възхищават на сходни добродетели, да изковат гражданско общество от една анонимна тълпа. Катин съзнателно се опитва да внуши патриотизъм, в най-положителния смисъл на думата. Това може би обяснява защо Вайда е направил филм, който пита не просто „какво се е случило?“ или „какво направи с нас Съветският Съюз?“, но също и „как ние, като общество, реагирахме след това?“, както и „а как си спомняме за това днес?“

Съдейки поне по първоначалните реакции, Вайда изглежда е успял, поне що се отнася до това разговорът да бъде започнат. Премиерата на Катин беше проведена в националната опера във Варшава и беше представяна на живо от всички важни вестници и телевизионни програми. Присъстваха полският президент и първата дама, министър-председателят, католическият върховен глава, Лех Валенса, множество историци, писатели, композитори, както и филмовите звезди, които се срещат сравнително често по такива събития. В продължение на няколко седмици почти всяко кино в страната показваше филма, понякога по десетина пъти всеки ден. Само след месец бяха го гледали повече от два милиона души – един много висок процент в страна с население от 39 милиона. Рецензии за него се появиха във всички вестници и списания, понякога в специални приложения.

Но правенето на патриотични филми е свързано и с определени капани – и Вайда, понякога с помощта на други, попадна в някои от тях. По чиста случайност премиерата на Катин се състоя точно по средата на една неочаквано ранна кампания за парламентарни избори в Полша. Отчасти като резултат от това, водачите на властващата тогава партия – официално наречена партия за законност и справедливост, но по-добре известна като партията на близнаците Качински – бяха обвинени в опита да използват филма за собствените си цели. Само за няколко седмици беше решено, че ще бъде проведена голяма възпоменателна церемония за Катин, с няколко водещи политици във водещи роли, като че ли наследството от Катин принадлежеше единствено на тяхната партия и никоя друга. Семействата на жертвите протестираха, както и самият Вайда. Датата на церемонията беше променена. Но грозната представа – за политици, опитващи се да спечелят капитал от емоциите, пробудени от филма – остана.

Като се има пред вид факта, че ожесточението около Катин е затруднявало полско-руските отношения в продължение на повече от шест десетилетия, едва ли е за учудване, че филмът на Вайда предизвика в Полша грозни изблици относно руснаците – и обратно. Самият Вайда се опита да смекчи това, заявявайки в интервю за Известия, че „ние правим разлика между руския народ и една политическа система“. От руска страна пък, активистът за човешки права, демократ и бивш дисидент Сергей Ковальов, който посети прожекция на филма в полското посолство в Москва, след това се обърна към поляците с молба „да ни простят“ за убийството.

Но макар че от руска страна нямаше официална правителствена реакция, в деня след премиерата на филма един правителствено-притежаван руски вестник, Росиийская Газета, обяви, че съветската отговорност за Катин не била „очевидна“. Един от водещите редактори на вестника обвини Вайда в това, че „той ни отдалечава от истината“. Статията внушаваше, че признанието за съветската вина от страна на Горбачов е било чисто политическо – нещо, направено единствено с цел Русия да се хареса на Запада. Цитати от статията бяха препечатани в Полша – понякога придружавани от изображения на документите, разпореждащи клането – като пример за това, че в Русия не се е променило особено много в сравнение с 1939 година.

След тези изблици на взаимна неприязън вероятно не е за учудване, че няколко дни по-късно полските коментатори реагираха много обидено на факта, че Катин не е бил допуснат до филмовия фестивал във Венеция. Някои се питаха дали това не отразява някакво тайно руско влияние върху журито; други пък го приеха като израз на това, че чужденците не разбират и не се интересуват от полското страдание. Всъщност Катин просто се появи прекалено късно, за да може да бъде включен в програмата на фестивала и вероятно ще бъде показан във Венеция през следващата година. Но в продължение на ден-два, преди да се появи това просто техническо обяснение, комплексите и несигурностите на нацията получиха едно внезапно, ясно видимо представяне.

Че тези чувства се появиха също не е за учудване: всъщност те са много чести странични ефекти, не само на патриотичното кино, но и на самия патриотизъм. Същите емоции, които свързват хората – вдъхновявайки ги да работят за постигането на общи цели, да изграждат политически институции, да правят обществата си свободни и справедливи – са в определен смисъл свързани с емоциите, които карат същите тези хора да се отнасят със страх към чужденците или с недоверие към непатриотичните хора, които живеят по-надолу по същата улица и гласуват за друга политическа партия. Твърде много патриотизъм може да възпрепятства демокрацията и да омаловажи гражданското общество. От друга страна, без какъвто и да било патриотизъм, демокрацията изобщо не е възможна.

Истинският тест за Катин, разбира се, ще бъде в това дали филмът ще остане като част от полския национален разговор в течение на времето, както вече го направиха някои от по-ранните филми на Вайда. Тук става дума не само за качеството на филма. Продължителността на неговото влияние ще зависи и от продължаващото съществуване на една публика, която споделя познанията на Вайда за историята на Полша от двайсети век, и която разбира символите и съкращенията, които той използва, за да пробуди националните и патриотични теми.

Източник

АН ЕПЪЛБАУМ

Ан Епълбаум е известна американска журналистка, сътрудник на вестник The Washington Post. Книгата й Гулаг спечели наградата Пулицър за 2004 година. Понастоящем тя живее в Полша.

Коментари (4)

- 12-02-2008|Unregistered|Guest User

С удоволствие прочетох статията и съм много доволна ,тъй като научих нещо повече за събитията през онези отминали години

- 02-04-2010|анонимен  – превода

"...той не ги призовава да се борят, а да се предадат..."

Защо to survive е преведено "да се предадат" вместо "да оцелеят"??? Това променя тотално смисъла според мен.

- 02-04-2010|Златко  – re: превода

анонимен писа:

"...той не ги призовава да се борят, а да се предадат..."

Защо to survive е преведено "да се предадат" вместо "да оцелеят"??? Това променя тотално смисъла според мен.

Уместен въпрос, наистина. Отговорът е, че вече не си спомням защо съм избрал този вариант. Предполагам, че, съзнателно или не, тонът на оригинала ми е прозвучал прекалено евфемистично. При всички случаи „да оцелеят“ е по-правилният превод, разбира се. Работата обаче е там, че – знаейки предварително докъде ще доведе това решение – аз не чувствам тук никакво място за оцеляване. Не мога да си обясня този превод по друг начин. А може и просто да съм го превеждал между три и пет сутринта, помня ли? При седемстотин превода за три години детайлите започват леко да ми се размазват из главата, надявам се това да не прозвучи като опит за извинение. Нямам време за истински детайлна работа, конвейерът търчи под краката ми и не ми оставя време за такива неща.

- 03-04-2010|анонимен

Благодаря за отговора. Не че аз мога да преведа добре текста, просто попаднах случайно на това изречение, което беше важно за мен.

Полският антисемитизъм: една нова страница:

Автор: Якоб Клок-Конколович

Тези дни в Полша беше отворена една нова страница от емоционалния дебат относно полския антисемитизъм. Повод за това даде полското издание на една нова книга от принстънския историк Ян Томас Грос, който е от полски произход. Книгата, с провокиращото заглавие „Страх“ („Fear. Anti-Semitism in Poland after Auschwitz“, New York 2006), е проникната от един-единствен въпрос: „Как беше възможен полският антисемитизъм след Аушвиц?“ Според цитираните от автора изказвания на оцелели от Холкоста евреи, по родните им места след войната са ги очаквали не отворени обятия, а циничния въпрос: „Ама ти още ли си жив?“

Жертвите на Холкоста бяха посрещнати с една повече или по-малко открита враждебност от страна на полското население, която в края на краищата стигна до погроми. Книгата на Грос разследва подробно три от тях: В Решов (1945), Краков (1945) и най-известния от трите, погромът в Килце (1946), при който са убити 37 евреи.

Според Грос, реалните причини за тези събития не са нито утвърждаваното широко участие на полските евреи в бавно укрепващия комунистически режим, нито пък разпространените по онова време ужасяващи истории за ритуални убийства на християнски деца. Реалните причини са от икономическо естество. Мнозина поляци бяха си присвоили еврейска собственост след като немските окупатори напуснаха страната и завръщането на оцелелите от Холкоста беше възприето от тях като реална заплаха. Независимо от претекста за погромите, пише Грос, тяхната цел е била да бъдат отстранени неудобните жертви.

Макар че много поляци бяха се опитали да помогнат на съседите си евреи, укривайки ги с опасност за самите себе си, повечето от тях бяха гледали с безразличие – а понякога и с одобрение – на престъпленията, извършвани от германските окупатори срещу евреите. Угризенията на съвестта могат да бъдат много ефективни, дори разрушителни, особено когато те подсилват някакъв ясен интерес.

Грос се изказва особено рязко за полската католическа църква, твърдейки, че с изключение на епископа от Честохова, църковните служители не само не са направили нищо за да защитят оцелелите след войната евреи, но дори директно са оправдавали тези атаки в по-голяма или по-малка степен. И въпреки това тук трябва да се отбележи, че спорната книга на Грос беше публикувана от едно уважавано католическо издателство.

Това не е първият път когато книга на Грос възбужда всеобщ интерес в Полша. Публикацията през 2001 на книгата му „Съседи“ вече беше предизвикала емоционални дебати относно участието на полското население в Холокоста. Тази книга се занимаваше с унищожаването на еврейските жители на Йедвабне (малко градче в източна Полша) през 1941. В продължения на десетилетия по време на комунистическия режим това престъпление беше приписвано на немските окупатори. Едва след твърдението на Грос, че престъпленията са били всъщност извършени от полските съседи на убитите, Полският Институт за Национална Памет започна разследване, което потвърди директното полско участие (оставяйки неизяснена ролята на немските окупатори).

Още преди да бъде публикуван този доклад, Александър Квасниевски, тогава полски президент, официално поднесе извиненията си по повод убийствата в Йедвабне „от името на онези поляци, на чиято съвест тежи това престъпление“.

Много хора никога не можаха да простят на Квасниевски това извинение. Повечето от възпоменателните дървета в алеята Яд Вашем в Ерусалим (посветени на онези, които са рискували живота си, за да спасят застрашени евреи през Втората Световна Война), носят полски имена. Полша беше единствената окупирана от Германия страна, в която подпомагането на еврейските граждани се наказваше със смърт. По време на окупацията, полската нелегална организация Армия Крайова създаде структура, уникална за Европа (наречена Зегота), която предлагаше помощ – включително и военна помощ – за евреите.

Тъй като поляците се съпротивяваха много упорито срещу нацистката агресия и сами бяха жертви на хитлеристката политика на геноцид, мнозина виждаха – и все още продължават да виждат – себе си единствено в ролята на военни жертви. По тази причина те считат всяко твърдение, поставящо поляци в ролята на виновници, за нагло безочие, ако не и директна атака, срещу полския народ. Дори събития, които са се случили след войната, особено погрома от Килце, биват разглеждани от много историци като провокация, изградена от полските (или дори съветски) тайни служби, които са се опитвали да увредят престижа на Полша пред Западна Европа и така да осигурят продължаващото оставане на страната в руската сфера на влияние.

Не е за чудене тогава, че Ян Томаш Грос е толкова противоречива фигура в полския обществен живот, макар че той никога не е поставял под въпрос заслугите на поляците, нито пък техния героизъм в борбата срещу фашизма. Така че можеше спокойно да се предскаже, че новата му книга ще предизвика нова вълна от гняв дори преди да се появи на полски език. Още при появяването на оригиналната версия в САЩ някои полски сенатори отправиха предупреждение към главната полска прокуратура, че книгата би могла да бъде обидна за полския народ и да насъсква към омраза – обвинения, които прокуратурата разследва в момента.

Радикалната католическа Лига на Полските Фамилии е отправила към полското външно министерство официално искане за отказване на Грос правото да влиза в Полша. Книгата не разкрива никакви непознати до този момент факти, не внася нищо ново в дебата и е повече един вид есе „с предпоставена теза“, отколкото истинско историческо изследване. Янош Куртика, директор на Института за Национална Памет, обвини Грос в историческа некомпетентност и едностранчиво използване на източници.

Но сред по-умерените се чуват и критични гласове, като например кардинал Станислав Дзвиш, секретарят на папа Йоан-Павел II, както и легендарния водач на Солидарност Лех Валеса, който твърди, че книгата на Грос ще пробуди опасни демони и ще раздели, вместо да помири. Полско-еврейският диалог трябва да бъде воден с поглед към бъдещето, а не към миналото, казва Валеса. Много малко хора се обявяват в защита на този автор, който е поел трудната задача да направи някои неудобни факти по-добре познати за широката публика и да премахне определени слепи петна в полската история. Сред неговите поддръжници е например Констнатин Геберт, главен редактор на еврейското издание Мидраш.

Но широкото недоволство в Полша може да бъде обяснено и чрез факта, че за много хора тази книга рисува един остарял портрет на Полша. Мнозина вярват, че старата мантра за полския антисемитизъм вече не е вярна, защото много неща са се променили от 1990 насам. Политиката на помирение и диалог между поляците и евреите, започната от президента Валеса и продължена от приемника му Квасниевски, както и от настоящия президент Лех Качински, беше много успешна. Еврейският живот в Полша се съживи, а интереса към еврейската култура, история и религия нарасна в огромна степен, особено сред младите поляци. Основани бяха много еврейски фестивали, а изложбите и театралните представления, концентриращи се върху еврейски въпроси, стават все повече и повече. Само преди няколко седмици професионалният съюз на пощенските работници в Полша спонтанно и успешно отказа да разпространява антисемитски брошури, издадени от един крайно десен политик.

Ян Томаш Грос в никакъв случай не отрича тези огромни промени в полското общество. Той просто смята, че неудобните теми от миналото трябва да бъдат дискутирани открито. Често се казва, че полемиката около някоя книга е винаги добре дошла за автора. В такъв смисъл единственото, което Грос би счел за скандално е ако тази полемика бъде продължена в съдебната зала.

Необходимо е обаче да се хвърли само един поглед върху развитието в демократичната сфера в Полша от 1990-те насам, за да се види, че колкото и емоционална да е тази дискусия, то много по-вероятно е тя да бъде провеждана в един много по-подходящ форум. И по всяка вероятност тя ще накара поляците да разглеждат историята си от една по-критична дистанция. Независимо от страховете на хората, вероятността тази книга да навреди на еврейско-полския диалог е минимална.

Източник

ЯКОБ КЛОК-КОНКОЛОВИЧ

Якоб Клок-Конколович е философ във Варшавския университет и понастоящем стипендиант на фондацията Хумболд в университета във Франкфурт на Майн.

Надолу в заешката дупка:

Автор: Скот Касл

Заедно с много други американци, аз открих Дейвид Линч за първи път на 8 април 1990, когато Twin Peaks беше излъчен по ABC. Всичко в пилотната серия изглеждаше много по-различно от нещата, които бях свикнал да очаквам от телевизията: апатичната музика на Анжело Бадаламенти, бавните движения на камерата, които никога не бързат да разкрият какво се намира извън кадъра, както и героите, които изглеждат прекомерно странни, за да се впишат в размерите на малкия екран. Серията не бързаше, тя по-скоро се разгръщаше. Не знаех как точно да разбирам онова, което виждах, но бях запленен. Исках още и още.

Поставен в едно фиктивно градче някъде в щата Уошингтън, Twin Peaks се развива около убийството на Лаура Палмър, популярна в градчето ученичка от горните класове. Началните кадри започваха с картини на водопадите Снокалми, където бях ходил на пикник със семейството си. Но вечнозелените дървета, така типични за региона, внезапно изглеждаха така, сякаш пазеха някакви по-дълбоки тайни. Приятелят ми Вес, съученик от училище, споделяше моята нова мания. Всеки петък разговаряхме надълго и нашироко за това, което бяхме гледали предишната вечер, претърсвахме сериите за скрити намеци и спорехме за техния смисъл. Пътувахме до градчетоNorth Bend (дало идеята за Twin Peaks) за да хапнем пай и да пием страхотно кафе в тамошния Mar-T (откъдето пък идеше „Двойното R“) и се опитвахме – неуспешно – да увлечем приятелите си по нашия фанатизъм.

Сега, когато току-що пуснатата в обръщениеTwin Peaks Definitive Gold Box Edition DVD оглавява списъка на желанията ми за Коледа (тя включва двучасовата пилотна серия, която никога досега не е била показвана в DVD-колекции), аз се питам до каква степен 30-те епизода на серията са остарели с времето. Но страстта ми по филмите на Линч никога не е отслабвала. Снимка на Лаура Палмър стои върху стерео уредбата ми от 17 години насам – едно постоянно напомняне за влиянието, което неговите работи имат върху мен.

Откриването на неговото творчество не вървеше лесно. Един от локалните алтернативни вестници публикува неговия комикс Най-сърдитото куче на света, в който главният герой-куче се бори с веригата си, докато обитателите на дома (невидими, присъстващи единствено чрез репликите си) вършат невъобразими глупости. Всяка рисунка беше еднаква, седмица след седмица. Само диалозите се сменяха. Това беше комична безизразност до немай-къде. Линч отново променяше всичко, което се считаше за допустимо в един художествен жанр. Комиксът вървя в продължение на девет години.

С вярата на новопокръстен аз посетих едно представяне на Eraserhead,неговият сюрреалистичен, агресивно-абсурден филм, в историческото кино Нептун в Сиатъл. Бях поразен – не само от онова, което се появяваше на екрана, но и от масовото напущане на залата, което започна някъде около двайсет минути след началото на филма. Предполагам, че хората излизаха, защото бяха очаквали малко по-апетитната мистериозност на Twin Peaks или дори Синьо кадифе. Те не можеха да приемат безкомпромисното обвързване на филма с една абстрактна чудатост. Но 17 години по-късно, в музея за модерно изкуство в Ню Йорк тази пролет, едно безукорно 35-милиметрово копие на филма предизвика същия ефект. След около двадесет минути търпението на хората се изчерпа и започна масовото напускане. Дори и сред обичайната за музея смесица от сивокоси ценители, маниаци на арт-киното и всеотдайни кинолюбители, Линч не може да бъде приет с наслаждение или дори търпимост от всекиго.

Един от колегите ми мразеше Линч. Според него той бил разглезен режисьор, който и сам не разбирал какво означават филмите му и който не уважавал публиката си. Аз спорех, че Линч знае много точно какво иска и по един забележителен начин не допуска тъпите представи на околните да го отклонят от пътя му. Може би и двамата имахме право. Линч започна артистичната си кариера като художник – в един медиум, при който собствената представа бива реализирана без външна намеса. Но правенето на филми много често е прекалено скъпо и тромаво, за да направи една такава решителност допустима. И все пак Линч изглежда способен да създава нещо уникално и напълно своеобразно, независимо от медиума, с който работи.

През петте години, които му бяха необходими за създаването на Eraserhead,Линч откри трансцеденталната медитация. Урокът се оказа достатъчно дълбок, за да го накара да основе Фондацията Дейвид Линч, която финансово подпомага програми, предназначени да представят пред училищни преподаватели и ученици предимствата на медитацията. „Идеите са като риби“, пише Линч в увода към книгата си Как да хванем голямата риба: Медитация, Съзнание и Творчество (2006). „Ако желаете да хванете дребна риба, можете да останете в плитките води. Но ако търсите голяма риба, ще трябва да се отправите към по-дълбоки води“. Той все още практикува медитация ежедневно, 33 години по-късно, и твърди, че вдъхновението за работата му идва по този начин, на малки порции. „Първият фрагмент е като камъка-Розета. Той е онази част от пъзела, която съдържа обяснението на останалото“. Това може би обяснява фантастичния характер на творчеството му.

Докато правеше Дюн – една голямобюджетна екранизация на романа на Франк Хърбърт през 1984 г., Линч имаше чувството, че се е продал. Постоянните битки със студиото в края на краищата го накараха да изиска махането на неговото име от филма, който се превърна в търговски и критически провал. „Аз се научих, че е по-добре да не направя даден филм, отколкото да направя филм, в който нямам последната дума“, каза Линч години по-късно. Дино де Лаурентис беше продуцент на филма и двамата мъже изглежда бяха се разделили, изпитвайки един вид ядно уважение един към друг. При следващия им съвместен проект Де Лаурентис оряза бюджета и комисионната на Линч, но му позволи да направи филма както сам желае. Резултатът от 1986 г. беше Синьо кадифе – един филм, който днес се счита за класика от всички останали, освен от кинокритика Роджър Ебърт.

Най-голямото огорчение в живота на Линч иде от факта, че се е поддал на натиска от страна на телевизионната компания да разкрие убиеца на Лаура Палмър рано през втория сезон на Twin Peaks. Рейтингът на серията веднага спадна и тя скоро беше спряна. Фирмата беше го принудила да убие златната патица, а след това прехвърлила върху него вината за това, че тя беше престанала да снася златни яйца. Но Линч обожаваше идеята за една безкрайна, мистериозна история и се опита да я осъществи отново с една друга серия на ABC: Mulholland Drive. Когато ABC прекрати серията, той се обърна към трансцеденталната медитация и намери решението за това как да я превърне в игрален филм. Договори с независими продуценти и StudioCanalфинансираха допълнителните снимки. Филмът, който се получи в резултат на това – Wild at Heart, един шедьовър на психологическата подробност – завоюва за Линч златната палма в Кан, лавина от критически похвали и трета номинация за Оскар като най-добър режисьор.

Пет години по-късно, останалите номинирани режисьори – Рон Хауърд, Ридли Скот, Питър Джаксън и Робърт Олтман, бяха заснели вече по три филма, докато Линч най-после беше готов да представи следващия си филм:INLAND EMPIRE. Заснет за минимален бюджет на полупрофесионална видеокамера и без сценарий, филмът беше вдъхновен от една серия за гигантски говорещи зайци, която той беше направил за интернет. Лаура Дърн прави страхотно изпълнение на две от главните роли, докато илюзията за някакъв вид разказ в края на краищата бива разрушена напълно. Линч пое сам разпространението на тричасовия опус и филмът спечели около 850000 долара по националната мрежа за арт-филми.

Сега, когато Линч има тотален контрол върху творческия процес, от сценария до разпространението, ние само можем да очакваме неочакваното. Свободата на дигиталното видео, която му позволява да прави всякакви експерименти, му позволява да каже „филмът е мъртъв“. Той не възнамерява да прави повече пълнометражни филми.

За три десетилетия Линч направи един пълен кръговрат. Той отново прави трудни филми, за чието производство студиите не притежават нито парите, нито пък търпението. Но през това време той също си създаде легиони от фенове, които, също като мен, ще продължават да поддържат отделните му произведения. И така, въпреки че според мен INLAND EMPIRE е лесен за възхищение, но труден за наслаждение, не мога да не се поддам на упоритото любопитство на Алиса и да не последвам Линч в следващата заешка дупка. Не защото изпитвам сляпо преклонение пред миналите му постижения, а заради възможностите, които според мен само неговата откривателска работа може да разкрие.

Източник

СКОТ КАСЛ

Скот Касл е писател, живеещ в Бруклин, Ню Йорк.

Рисковете на обновлението

Автор: Паскал Захари

Тойота Прайъс е един от най-търсените автомобили в Америка – нещо удивително, като се има пред вид факта, че този хибриден електрически автомобил изисква доста големи промени в начина, по който хората шофират.

Самият аз изпитах на собствения си гръб необходимостта от адаптация в стил Прайъс по-рано този месец, когато наех един от тези автомобили приBudget Rent A Car в Сиатъл. За мой срам, не успях да го подкарам. А след като веднъж потеглих и стигнах до целта на пътуването си, не можах да разбера как да включа задната скорост.

За щастие, един собственик на Прайъс, който случайно беше наблизо – тия дни изглежда, че такива хора са навсякъде – ми даде един бърз урок по кормуване. Колата се стартира чрез натискане на бутон от арматурното табло, но не веднъж, а два пъти. За да се подкара напред или назад, вие трябва да използвате едно много малко лостче, което стърчи от таблото.

На следващата сутрин се събудих преди изгрев слънце и реших да покарам, но колкото и да натисках бутона, колата не стартираше. Накрая се обадих до фирмата, от която бях наел колата и един много учтив господин ми помогна да се измъкна от личната ми технологическа катастрофа. Оказа се, че не съм освободил спирачката, след като бях преместил скоростния лост по някакъв необясним начин.

Не мисля, че ще мога да се адаптирам към похватите, които изисква този автомобил. Но очевидно хиляди хора вече го правят – и Тойота, неговият производител, жъне плодовете от това.

Дали хората ще приемат или отхвърлят едно нововъведение е въпросът за един милиард долара, с който непрекъснато се сблъскват дизайнерите на нови продукти и услуги. Защо хората свикват с определени нови технологии, а с други – не? Състояния се правят или губят в зависимост от отговора на този въпрос.

Големи нововъведения са пропадали поради човешкото упорство. Вземете например т. нар. Пикчърфон, въведен с голям шум от AT&T по време на световния панаир в Ню Йорк през 1964. Инженерите бяха решили, че ако разговорите по телефона са нещо велико, то добавянето към тях на лицето от другата страна би било още по-добро.

Но потребителите не мислеха така. Пикчърфонът добавяше около 90 долара към телефонната ви сметка през 1974 година – една огромна за времето сума. Освен това той беше „нещо доста повърхностно, добавяйки малко или почти никаква допълнителна информация към самия звук“, казва Кенет Липарито, професор по история в Международния университет във Флорида.

Но дори и днес, когато видеосигналът може да бъде прибавен към звука на незначителна цена, потребителите все още могат и да не го приемат. Видео-конференциите често са нещо, наложено на хората от техните работодатели.

Съпротивата срещу технологиите е риск, от който не може да се избави никой новатор. Дори и едно приспособление като персоналния компютър, което ни освобождава от толкова много проблеми, все още бива възприемано от много хора със силна съпротива. През 1990 поетът Уендел Бери тържествено обяви вечната си привързаност към пишещата машина в едно есе, озаглавено „Защо няма да си купя персонален компютър“.

Малцина се присъединиха към него – потвърждавайки факта, че отхвърлянето не е точно духа, с който новите технологии се сблъскват по правило. Адаптабилните хора обикновено заменят една технология с друга, вместо да отхвърлят всяко обновление. За да бъдат приети, нововъведенията трябва да предлагат предимства – достатъчно предимства, за да направят промяната заслужаваща усилието си.

„Като потребители ние непрекъснато си задаваме въпроса къде да теглим чертата. Докъде да стигнем?, казва Мич Капор, председател на Фондацията за програми с отворен код в Сан Франциско.

Бизнесите се стремят към онова сладко място, на което чертата се тегли в полза на новатора. Покойният Акио Морита, основател на Sony, говореше за задоволяване на желания, за които хората дори не знаят, че ги имат. Той постигна точно това с въвеждането на Уокмена, музикалната машинка, въведена през 1979. Докато в Lotus Development Corporation господин Капор създаде друга такава програма-убиец (killer app): табличната калкулация за персонален компютър.

Такива програми-убийци са много търсени, защото хората стават зависими от тях и правят промени в поведението си, които инак биха били немислими. „Хората които ползват една технология свикват с нейните ограничения и стават зависими от нея“, казва Джон Стаудънхаймър, редактор на списаниетоТехнология и култура.

Зависимостта повишава печалбите – за някои окончателния арбитър за успеха. Вижте само как Apple превърна манията по iPod в рекордни печалби и рекордна цена на акциите си.

„Зависимостта“ от iPod изглежда благоприятна. Но някои хора се безпокоят, че други нововъведения могат да носят заплахи за здравето на потребителите им. В резултат от ползването им хората могат да бъдат засегнати от така наречения „проблем на сварената жаба“. Жабите не реагират на постепенно повишаване температурата на водата – докато тя е толкова гореща, че те умират, без дори да са забелязали опасността.

„Свикването може да бъде опсано в определени случаи, но хората не забелязват това докато не е прекалено късно“, отбелязва Марк Вентреска, преподавател в Saïd Business School at Oxford.

Но не само свикването с дадена технология може да бъде опасно. В определени случаи не по-малко опасна е липсата на промени в определени твърдо установени стереотипи на поведение, както например при въпроса с промяната на климата. Помислете отново за Тойота Примус.

За технологическите новатори касата може да звъни всеки ден, независимо от това дали те създават напълно нов хит или просто правят промени във вече съществуващи технологии. Повечето новатори дори вече не се опитват да предсказват реакциите на хората към техните произведения.

Надеждата е, че страстните „първоначални поддръжници“ ще прокарат пътека за масово приемане на новата технология. И все пак истината е, че никой не може да предскаже кои нововъведения хората ще приемат и кои ще станат следващ пример за Пикчърфон.

Къде хората ще теглят чертата може да се разбере едва след като това вече е станало. Поради което нововъведенията си остават рискован – и често неприятен – бизнес.

Източник

ПАСКАЛ ЗАХАРИ

Паскал Захари преподава журналистика в Станфорд и пише по въпросите на технологиите и икономическото развитие.

Малко късмет за по-късно

Автор: Палми Ранчев

Стоях в задната част на трамвая, опрял чело в прозореца и гледах как линиите се отдалечават по дългата улица и стават по-тесни. Изгубвах ги от поглед, заради някоя пресичаща кола или човешка фигура, и чаках отново да се появят. Откривах ги с премрежени очи. И през цялото време се чувствах като в полусън. Някой ме потупа по рамото, каза „билетчето, моля“, и развали магията.

– Айде, продължавай! – изръмжах, без да се обръщам. – Ако сега започваш проверката, няма да съм първият. Свършваш ли, преди мене си приключил. Проверил си един по-малко.

– Казах, дай си билета.

И отново ме потупа по рамото. Чак тогава се обърнах.

– Я, Мето Бойчев! – възкликнах. – Големият шампион! Не ме ли помниш?

– Билета, казах!

– Ама ние с тебе имахме мач. Колко са тези, на които са им вдигали ръката срещу Мето Бойчев. Не се прави, че не ме познаваш.

– Много хора ме познават. И аз познавам много. Това не означава, че нямам право да проверя дали имаш билет.

Никак не беше се променил. Най-много да е „качил“ два-три килограма, не повече. Готов е веднага да излезе на ринга.

– Няма срамна работа – казах, което ми се стори тъпо и фалшиво, и веднага добавих: – Истината е, че никога не съм очаквал шампион от твоя калибър да проверява билетите.

– Ти имаш ли билет, или ще те глобявам?

– Въобще няма да ме проверяваш. Защото аз съм Денчо Асанов, и съм те побеждавал. Колкото и да се преструваш, че не ме помниш.

– Беше на юношите.

– Какво на юношите?

– Загубата.

– Победата си е победа бе, Мето. Нали тогава и двамата бяхме на една възраст.

– При юношите не се брои – изрече той и с една ръка си свали от ревера контрольорската значка. – После, при мъжете, не помниш ли, че те размазах. Четири нокдауна ти направих.

– Ти, какво предлагаш, за загубата ли да се сещам по-често, или за победата. Аз, да знаеш, се сещам повече за победата.

– Всъщност с твоите трийсетина мача в юношите и десетина в мъжете, може да се каже, че не си играл истински бокс.

– Мето, как не те е срам да говориш такива работи?

Дори не ме погледна. И се приготви да слиза на „Халите“. Можех да остана там, от където само преди няколко минути наблюдавах с премрежени очи как релсите се отдалечават и изчезват в далечината. Ще се опитам отново да изпадна в предишното състояние. Не го направих. Тръгнах след него, защото той, въпреки уважението ми – голям шампион е, с медали от световно и европейско – нямаше право да отписва моята победа. И да ми пробутва, че на седемнайсет години не сме били същите. Същите си бяхме. Само че той още не беше голям боксьор, а и аз не бях това, което станах по-късно.

Очаквах на спирката да продължим разговора, но той само попита:

– Ще почерпиш ли?

– Щях да почерпя. Ама нямам с какво.

– Нямаш пари за глоба, нямаш и за черпене.

– Знаеш ли откога живеем с десетина лева на ден. И аз, и жената, и трите чавета. Изкарвам ги на „Илиянци“. Пренос-превоз.

– Всички мангали сте такива.

– За другите не отговарям. Ама аз не съм директор. Никога не съм бил. У нас, нали знаеш, само тия дето се водят директори на нещо си, живеят нормално.

Влязохме в „Халите“, прекосихме ги на дължина и седнахме в кафенето с кръглия бар. Едва тогава се поуспокоих.

– Аз ще почерпя – успокои ме допълнително той и направи знак на сервитьорката. – Две кафета.

– Благодарско, шампионе.

– Все такива като тебе, изпаднали, са бившите ми противници.

– Някои от тия в чужбина може да са се издигнали.

– Не ме интересува.

– Твоя работа.

– Но да знаеш, че загубите в юношите не ги броя. И тебе не те броя.

Още преди да му отговоря, две шарени каки седнаха на свободните столове, и попитаха:

– Искате ли секс?

– Сега веднага, не съм сигурен – отвърнах бързо. – Ама след малко може и да поискаме.

– Срещу двайсет лева – каза по-високата.

И извади цигара от табакерата си.

– Искате да кажете, срещу пари – възкликнах и го посочих. – С него говорете. Мето отговаря за парите.

– Изчезвайте! – каза той.

Двете се изправиха почти едновременно. Изпратих ги с поглед, ама дълго, докато вече нямаше смисъл да гледам след тях, защото никакви не се виждаха, отпих от кафето и започнах да му обяснявам защо няма значение на каква възраст си се качвал на ринга. Тогава играх, започнах, на стадион „Раковски“ срещу едно момче – Киро Веждата, му викаха. Ама много як. И се вълнувах, не само заради мускулите му, а и защото всичко поначало ми беше като в мъгла. Качвах се за втори или трети път на ринга. Бях решил да го бия с много движение и дълги прави. В действителност стоях на едно място, главата ми кънтеше от силни тупаници, и само чаках кога ще удари гонга. През следващия рунд се опитах да направя нещо смислено. Но бързо се оказах в ъгъла. И отново получавах тежки крошета и ъперкъти. Успях да се измъкна, но само за кратко, колкото да си поема два-три пъти въздух, и той отново ме приклещи във въжетата. В почивката се опитах да разбера какво ми говори треньора. Едва го познах, признавам. Стори ми се, че някакъв непознат си отваря до мене устата и ме плиска с вода. Всичко отдавна беше от ясно по-ясно. Не успях да изпълня нито собствените си планове, нито неговите указания.

– Ще продължиш ли, момче? – попита ме реферът, преди да стигна центъра на ринга. – Помисли си добре.

– Ще играя.

– Сигурен ли си.

– Да.

Нямам сили дори да се откажа, помислих си. И не знам откъде ги събрах за десния прав, още след командата „бокс“, който му забих в брадата. Промуших му го отстрани, над рамото, и малко отгоре надолу. Не само го спрях, буквално го завъртях на обратно. Видях го в профил, почти беше затворил очи, после и тила му, остриган до кожа, с три продълговати вдлъбнатини в основата. Киро Веждата се задържа прав за част от секундата, после бавно, с цялата си тежест, се строполи с разперени настрани ръце. През цялото време Мето не ме слушаше. Гледаше настрани и вероятно се ядосваше, че от голям шампион е станал контрольор в градския транспорт.

– Не знам дали ми вярваш, ама точно така стана.

– Стига с твоите глупости – обади се той.

– Не са глупости.

И продължих да разказвам как влязох – ама после, след боя значи – в съблекалнята. Мускулите на краката ми бяха се схванали, едва пристъпях. Главата така ме болеше, че не смеех да се докосна с ръка да проверя дали всичко си ми е на място. Имаше някакво огледало на стената и отидох поне да се видя на какво приличам. Носът ми беше направо двоен, охлузен и червен, едното око – полузатворено. Но ми вдигнаха ръката. Никога преди не съм вярвал, че съм способен, когато нямам сили и съвсем съм издал багажа, да спечеля. Как мислиш, на колко години бях тогава? На петнайсет. А се чувствах като на сто и петнайсет. Научих нещо, което другите хора никога не научават. Знаят, че така се случва. Ама, на ринга, като мене да го разберат, им е невъзможно. Не са играли бокс. Само ако си играл знаеш как за няколко минути остаряваш, едва се влачиш като стар дядо, после само за секунди ставаш от млад по-млад, и дори се понасяш към небето. Последното го разбрах най-добре, когато влязох в банята. Почти нищо не видях в първия момент. Парата от горещата вода беше като гъста мъгла. Или от боя и от умората не виждах много добре. Но постепенно положението ми се изясни. Банята беше пълна, ако щеш вярвай, с голи момичета. Сигурно са били волейболистките, които играеха в съседната зала. В тарапаната явно съм сбъркал съблекалнята. Гледах и не откъсвах поглед от тях. Господи, мислех си, защо не ме пожали, и да ми оставиш малко късмет за по-късно. Първо ми вдигнаха ръката, когато вече бях готов да легна и да умра на ринга, а сега и тези момичета. Плуваха в бялата пара, смееха се и ме пръскаха с шепи гореща вода.

– Какво стана после?

– Нищо. Това беше. Господ ми показа колко хубав може да стане живота, дори когато малко преди това ти се е струвало, че почти е свършил.

– Това са абсолютни тъпотии.

– Не са бе, Мето.

Стана и си тръгна без да ме погледне. Опитах се да го открия сред множеството, което се тълпеше наоколо. Но той почти веднага беше изчезнал. Едва тогава забелязах, че не беше си докоснал кафето.

ПАЛМИ РАНЧЕВ

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: "Шапката на скитника", "Манхатън, почти събитие", "Парцаливо знаме", "Хотелска стая", "Среднощен човек: биографии" и "Любовник на самотни улици и запустели къщи". Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Атаката срещу разума

Автор: Ал Гор

Малко преди нашата нация да започне инвазията срещу Ирак, сенаторът с най-дълъг стаж, Робърт Бърд от Западна Вирджиния, се изправи на сенатския подиум и каза: „Тази палата мълчи през по-голямата част от времето – едно зловещо, ужасно мълчание. Няма дебати, няма дискусия, нито пък какъвто и да било опит да се представят пред нацията аргументите за и против тази война. Няма нищо. Ние си седим пасивно и мълчаливо в Сената на САЩ“.

Но защо мълчеше Сенатът?

Описвайки празната палата, Бърд представи една специфична версия на същия общ въпрос, който милиони от нас си задават: „Защо разумът, логиката и истината играят една все по-слаба роля в начина, по който днешна Америка взема важни решения?“ Постоянното и продължаващо използване на неистини като основа на политиката, дори пред лицето на масивни и ясно разбираеми доказателства в подкрепа на противното, за мнозина американци вече е достигнало ниво, което преди време беше напълно невъобразимо.

Голяма – и все по-нарастваща – част от американците питат на висок глас: „Какво става с нашата страна?“ Хората се опитват да разберат какво точно е престанало да функционира в нашата демокрация и как ние можем да я поправим.

Да вземем друг пример – за пръв път в американската история, изпълнителната част от нашето правителство не само оправда, но и активно насърчи едно третиране на военнопленници, което явно включва мъчения, като по този начин премахна една забрана, установена от генерал Джордж Вашингтон по време на Революционната Война.

Прекалено лесно – и прекалено партизанско – е просто да се отдаде вината на политиката на президента Джордж У. Буш. Ние всички сме отговорни за решенията, които взема нашата страна. Ние имаме Конгрес. Имаме независимо законодателство. Имаме система на проверки и баланси. Ние сме нация със закони. Имаме свобода на речта. Имаме свободна преса. Нима всички те са ни изневерили? Защо публичният американски дискурс става все по-малко фокусиран и ясен, по-малко разумен? Вярата в силата на разума – вярата, че свободните граждани могат да се самоуправляват разумно и справедливо чрез използването на логични дискусии въз основа на най-добрите доказателства, а не на груба сила – си остава централната предпоставка на американската демокрация. Но тази предпоставка днес се намира под атака.

Американската демокрация е застрашена – не от други идеи, а от невиждани промени в средата, в която идеите или живеят и се разпространяват, или увяхват и загиват. Тук имам пред вид не физическата околна среда, а онова, което се нарича обществена сфера или пазар на идеите.

Вече е просто невъзможно да се игнорира необичайността на нашия обществен дискурс. Знам, че аз не съм единственият, който има чувството, че се е повредило нещо принципно. През 2001 аз се надявах, че става дума за временна аномалия, когато проучванията на общественото мнение показаха, че три четвърти от американците вярват, че Садам Хусеин е отговорен за атаките от 11 септември. Повече от пет години по-късно обаче, половината от американците все още вярват, че Садам е бил свързан с атаките.

В началото мислех, че изтощителното, нон-стоп предаване на процеса срещу О. Дж. Симпсън е било само нещастна крайност, едно нежелано отклонение от обикновения здрав разум и способност за съждение на нашите медии. Сега вече ние знаем, че то беше просто ранен пример за един нов модел на серийни мании, които периодично обхващат медиите в продължение на цели седмици: процесите срещу Майкъл Джаксън и Робърт Блейк, трагедията с Лейси Питърсън и Чандра Леви, Бритни и КейФед, Линдзи и Парис и Никол.

Докато американските телевизионни зрители колективно посвещаваха всяка седмица 100 милиона часа от живота си на тези и подобни на тях истории, нацията се намираше в процес на тихо вземане на онова, което бъдещите историци сигурно ще нарекат серия от катастрофално погрешни решения по въпросите на войната и мира, глобалния климат и човешкото оцеляване, свободата и варварството, справедливостта и честността. Например, днес едва ли ще се намери някой, който да оспорва това, че решението да се нападне Ирак беше груба грешка. Но, колкото и невероятно да звучи това, всички доказателства и аргументи, необходими за вземане на правилното решение бяха налице още тогава, а сега вече са крещящо очевидни.

Онези от нас, които са служили в американския Сенат и са наблюдавали как той се променяше с времето, сигурно биха подкрепили описанието, предлагано от сенатор Бърд непосредствено преди инвазията: палатата беше празна, защото сенаторите бяха по други места. Много от тях бяха ангажирани със събиране на пари за изборните си цели – най-вече от частни заинтересувани страни – за да купуват 30 секундни телевизионни реклами за следващата кампания. Сенатът мълчеше, защото сенаторите вече не смятат, че казаното от тях там вече има толкова голямо значение – нито за останалите сенатори, които и без това не са там когато техните колеги говорят, нито пък за избирателите, защото медиите вече не правят директни предавания на речите от Сената.

Вярата на нашите основатели в жизнеспособността на представителната демокрация се основаваше на тяхното доверие в мъдростта на добре информираното гражданство, тяхната добре направена система от проверки и баланси, както и увереността им, че управлението на разума е естествената управляваща сила при свободни хора. Основателите положиха големи усилия, за да защитят отвореността на пазара на идеите, така че знанието да може да се развива свободно. Така например те не само защитиха свободата на събранията, но и защитиха изрично – в първото подобрение към Конституцията – свободата на печатната преса. В наши дни обаче вече са изминали почти 45 години от времето, в което мнозинството американци получаваха новините и информацията си чрез печатното слово. Вестниците губят читатели. Самото четене се намира в упадък. Републиката на буквите беше нападната и превзета от империята на телевизията.

Радиото, интернет, филмите, мобилните телефони, iPod, компютрите, чат-програмите, видео игрите и личните мобилни асистенти – днес всички те се борят за нашето внимание, но все още телевизията е онази, която доминира потока от информация. Според едно авторитетно глобално проучване, американците днес гледат телевизия средно по 4 часа и 35 минути всеки ден– 90 минути повече от средното за света време. Ако предположим, че човек работи по осем часа на ден, спи по шест до осем часа и ползва още по няколко часа за хигиена, обличане, ядене и пътуване, това са почти три четвърти от свободното време, с което разполага средния американец.

В света на телевизията, масивните потоци от информация се движат основно в една посока, което прави буквално невъзможно за хората да вземат участие в онова, което минава за национален обмен на информация. Индивидите получават, но не могат да изпращат. Те слушат, но не могат да говорят. „Добре информираното гражданство“ е заплашено от това да се превърне в „добре забавлявана публика“. Нещо повече, високите капиталовложения, които са нужни за притежаването и поддържането на една телевизионна станция, както и централизираното естество на телевизионните мрежи водят до нарастваща концентрация на собствеността в ръцете на една все по-намаляваща група от големи корпорации, които сега по същество контролират по-голямата част от телевизионните програми в Америка.

На практика господството на телевизията означава, че съдържателната стойност на политическите предложения, правени от кандидатите, днес до голяма степен е вече без значение в сравнение с образно-ориентираните рекламни кампании, които те използват, за да формират възприятията на избирателите. Високата цена на тези реклами радикално увеличи ролята на парите в политиката – а заедно с това и влиянието на онези, които ги дават. Именно затова реформите, предназначени за промяна на финансирането на кампаниите често подминават основния момент в тази проблематика: докато определящото средство за водене на политически диалог е закупуването на скъпи телевизионни реклами, по един или друг начин парите ще продължават да играят водеща роля в американската политика. А в резултат на това идеите ще продължат да играят само подчинена роля. Именно затова избирателните комитети на Конгреса и Сената сега търсят кандидати-мултимилионери и за двете партии, така че те да могат да купуват рекламите със свои собствени средства.

Когато за пръв път се кандидатирах за Конгреса през 1976, аз не погледнах нито една анкета по време на цялата кампания. Осем години по-късно обаче, когато се кандидатирах за Сената, вече се занимавах с анкети и като повечето кандидати разчитах най-вече на електронни реклами, за да разпространя посланието си. Живо си спомням една повратна точка в тази кампания когато моят опонент, един добър обществен служител на име Виктор Аш, който след това стана мой добър приятел, започна да скъсява преднината, която имах според анкетите. След детайлен анализ на информациите от анкетите, внимателно тестване на потенциалните телевизионни реклами, очаквания отговор от страна на кампанията на опонента и т. н., моите съветници направиха някои препоръки и предвиждания, които ме изненадаха със своята точност: „Ако пращате рекламата си с толкова ,точки‘ (мярка за размера на рекламното закупуване) и ако Аш отговори както ние очакваме, а след това ние купим толкова и толкова точки, за да излъчим нашия отговор, резултатът след три седмици ще бъде нарастване на вашата преднина в анкетите с 8,5 %“.

Аз приех този план и бях удивен когато три седмици по-късно преднината ми беше нараснала с точно 8,5 %. Макар и зарадван, разбира се, за собствената си кампания, аз имах нещо като предусещане за това, което цялата тази история говореше за нашата демокрация. Беше ясно, че поне до известна степен, „съгласието на управляваните“ беше започнало да се превръща в стока, принадлежаща на онзи, който предложи най-много. До степента, в която парите и умелата употреба на електронните масови медии биха могли да бъдат използвани за манипулиране на резултатите от изборите, ролята на разума беше започнала да намалява.

Като студент писах дипломната си работа по въпроса за влиянието на телевизията върху баланса на силите между трите сектора на властта. В нея посочвах нарастващото значение на визуалната реторика и езика на тялото в сравнение с логиката и разума. Примерите за това са безбройни, но естествено първия, за който се сещам е от кампанията през 2000 година, дълго преди решението на Върховния Съвет, когато спорът около моите жестове по време на първия дебат с Джордж У. Буш създаде за множество телевизионни зрители едно впечатление, което за тях далеч надделя над каквито и да било предимства, които инак може би бях спечелил във вербалната битка на идеите и съдържанието. Онази дипломна работа не ми помогна особено много.

Потенциалът за манипулиране на масовите мнения и чувства, първоначално открит от търговските рекламодатели, днес бива използван много по-агресивно от едно ново поколение на медийни Макиавели. Комбинацията от все по-изтънчени методи за изследване на общественото мнение и нарастващото използване на мощни компютри за разпределяне на американските граждани по „психографски“ категории, които определят тяхната податливост по отношение на индивидуално скроени призиви увеличава още повече силата на пропагандистките електронни послания, което пък създава една нова груба реалност за функционирането на нашата демокрация.

В резултат на това американската демокрация е заплашена от съдържателно изпразване. За да утвърдим своите права, ние американците трябва да поправим това системно закърняване на обществения форум. Трябва да създадем нови начини за водене на една истинска, а не манипулативна дискусия относно нашето бъдеще. Трябва да престанем да толерираме изкривяването на науката. Трябва да настояваме за край на циничното използване на псевдо-студии, целящи умишлено замъгляване на обществената способност за различаване на истината от лъжата. Американците и от двете партии трябва да настояват за възстановяване на уважението към управлението на разума.

Но какво става в случая когато един отделен гражданин или група от граждани желаят да навлязат в публичния дебат, изразявайки мненията си по телевизията? Тъй като не могат да се включат директно в дебатите, някои от тях започнаха да събират пари, за да закупят 30-секундни реклами, чрез които да изразят мненията си. Но много често не им се разрешава дори и това.MoveOn.org се опита да закупи една реклама за първенството по американски футбол през 2004 година, за да изрази опозицията си към икономическата политика на Буш, която по онова време се дебатираше в Конгреса. CBS им отговори, че „защищаването на единични мнения“ не е допустимо. След като отхвърли тяхната реклама, CBS започна излъчване на реклами от Белия Дом, защищаващи противоречивите предложения на президента. Сега пък беше ред на MoveOn да се оплаче и рекламите на Белия Дом бяха временно отстранени. Като казвам „временно“ аз имам пред вид това, че те бяха отстранени само докато белият Дом се оплака, след което CBS незабавно започна да ги излъчва отново, продължавайки да отхвърля рекламата наMoveOn.

За да се разбере окончателната причина, поради която пазарът на новините, доминиран от телевизията, е толкова по-различен от онзи, който възникваше в света, доминиран от печатната преса, важно е да се прави разлика между качеството на яркост, изпитвано от телевизионните зрители и „яркостта“, изпитвана от читателите на печатни произведения. Описанието на Маршал Маклуън за телевизията като „студен“ медиум – противоположен на „горещия“ медиум на печатната преса беше за мен трудноразбираемо когато го четях преди 40 години, защото източникъм на „жега“ в тази метафора е мисловната работа, необходима при четенето. Маклуън беше почти единственият, който тогава осъзнаваше, че пасивността, свързана с гледането на телевизия се получава за сметка на активността в онези части на мозъка, свързани с абстрактната мисъл, логиката и процеса на мислене. Всеки господстващ комуникационен медиум води до нова екология на информацията в обществото, която с неизбежност променя начина, по който биват разпространявани идеи, чувства, богатство, власт и влияние, както и начинът, по който биват вземани колективните решения.

Като млад адвокат на 28 години, в първата си публична реч Ейбрахам Линкълн предупреди, че един продължителен период на нарушени функции и липса на отговорност от страна на правителството би могъл да отблъсне американския народ и че „най-сигурната опора на всяко правителство, и особено на правителство като нашето, може по същество да бъде разрушена – тук имам пред вид предаността на хората към него“. Мнозина американци днес чувстват, че нашето правителство не реагира на техните нужди и че никой от властващите не се интересува от това какво мислят те. Хората се чувстват откъснати от демокрацията. Усещането им е, че един глас не прави никаква разлика и че те, като индивиди, не разполагат с практически средства за вземане на участие в самоуправлението на Америка. За нещастие те не са съвсем далеч от истината. Избирателите често биват разглеждани единствено като обекти на лесна манипулация от онези, които търсят тяхното „съгласие“ за упражняването на властта. Използвайки фокус-групи и подробни анкетни техники, онези които създават политическите послания са в състояние да извлекат единствената информация, която ги интересува когато става дума за гражданите – обратната информация, необходима за прецизирането на техните усилия за манипулиране на хората. С времето липсата на автентичност става очевидна и съвсем разбираемо води до цинизъм и отчуждение сред гражданите. И колкото повече американци се отчуждават от демократичния процес, толкова по-малко легитимен става той.

Мнозина млади американци днес изглежда вече считат, че в момента става дума за това дали американската демокрация изобщо функционира или не. Ние създадохме едно богато общество с десетки милиони талантливи, находчиви индивиди, които не играят каквато и да било роля като граждани. Връщането на тези хора обратно – с техните мрежи на влияние, тяхното познание и техните ресурси – е ключът към създаването на една обща, споделена интелигентност, от която ние се нуждаем,за да решим проблемите си.

За нещастие, наследството на идеологически подплатените кръвопролития от 20 век доведе до един нов цинизъм, отнасящ се до самия разум – защото с него беше злоупотребявано така лесно за целите на получаването и задържането на властта от най-различни пропагандисти, чрез създаване на изобретателни и примамливи интелектуални формули. Когато хората не разполагат с възможности да проверят валидността на онова, на което те са били „научени“ в светлината на собствения си опит и жив, споделен диалог, те естествено започват да се съпротивяват на допускането, че експертите знаят по-добре от тях.

Така че лекарството за нашата демокрация е не просто по-добро образование или гражданско образование (колкото и важно да е то), а възстановяването на един истински демократичен дискурс, в който отделните хора могат да участват по един смислен начин – един разговор върху демокрацията, в който най-добрите идеи и мнения наистина предизвикват някакъв смислен отговор.

За щастие интернет разполага с потенциала за съживяване на ролята, която играят хората в нашата конституционна рамка. Той има изключително ниски бариери срещу индивидите. Той е най-интерактивния медиум в историята, онзи с най-голям потенциал за свързване на индивидите едни с други или с вселената на познанието. Той е платформа за търсене на истината и децентрализирано създаване и разпространение на идеи, по същия начин по който пазарите са децентрализиран механизъм за създаването и разпространението на стоки и услуги. С други думи, той е платформа на разума. Но интернет трябва да бъде развиван и използван, по същия начин, по който ние развиваме и използваме пазарите – чрез установяването на честни правила за участие и упражняване върховенството на закона. Същото ожесточение, което нашите основатели посветиха на защитата на свободата и независимостта на пресата, днес е необходимо за защищаване свободата на интернет. Залогът е същият – оцеляването на Републиката. Ние трябва да направим всичко възможно, за да направим интернет отворен и достъпен за всички граждани без каквито и да било ограничения по отношение на тяхната свобода да избират съдържанието, което желаят, независимо от това кой оператор осигурява достъпа им до него. Ние не можем да гледаме на това бъдеще като на гарантирано. Трябва да сме готови да се борим за него, поради заплахата от корпоративна консолидация и контрол над пазара на идеи в интернет.

Опасността е реална, защото в повечето пазари налице е само малък брой от широкоформатни мрежови оператори. Тези оператори разполагат със структурната възможност да определят начина, по който информацията се предава по интернет, както и скоростта, с която тя се доставя. А сегашните интернетски мрежови оператори – най-вече големи телефонни и кабелни компании – имат икономически стимул да разширят физическия контрол над инфраструктурата на мрежата до контрол над съдържанието на интернет. Ако го направят по погрешен начин, тези компании биха могли да осъществят промени, които да ограничат свободното протичане на информация по интернет, по най-различни вредни начини.

Демократизацията на знанието чрез печатната преса доведе до Просвещението. Сега широкоформатната взаимосвързаност поддържа децентрализирани процеси, които усилват демокрацията. Ние виждаме как това се случва пред собствените ни очи: като общество, ние ставаме по-умни. Мрежовата демокрация си пробива път. Можете да го почувствате. Ние хората – както Линкълн каза, „дори и ние тук“ – все още сме ключа към оцеляването на американската демокрация.

Източник

АЛ ГОР

Албърт Арнолд „Ал“ Гор (род. 1948) е американски политик (демократ), предприемач и  защитник на околната среда, както и носител на Нобелова награда за 2007 година.

Коментари (2)

- 13-02-2008|Unregistered|Аспящ  – Пазете МРЕЖАТА (Save www)

Парламент, телевизии, медии, избори – позната картинка... Интересно, че дори в слаборазвити страни като нашата (България) нещата изглеждат същите като зад океана.

- 13-02-2008|Unregistered|Азрящ  – Пазете мрежата

Ами то дори един електрически стол си има седалка и облегалка. Ако човек гледа такива неща, разлика вярно няма ...

Писма от ГУЛАГ

Автор: Алексей Лосев

Предговор: Емил Ив. Димитров

„Изповед на страдащата душа на философа“

Пред себе си имаме един удивителен духовен, литературен и чисто човешки документ.

Нека припомним как се е стигнало до настоящите „Писма от ГУЛАГ“ (заглавието е наше), от които по-долу предлагаме подборка от най-философичните измежду тях.

В края на 20-те години на ХХ в. Алексей Лосев публикува своето знаменито „осмокнижие“, улеснен донякъде от „несъвършенствата“ на съветската цензура. Издаването на последната и най-знаменита негова философска творба – „Диалектика на мита“ – обаче се оказва фатално. Въпреки цензурната забрана на редица места от книгата, А. Лосев „контрабандно“ възстановява купюрите, в които описва новата „съветска митология“. След излизането на „Диалектика на мита“ книгата незабавно е иззета (понастоящем са известни само три екземпляра от първото издание), а авторът е арестуван на 18 април 1930 г. На 5 юни 1930 г. е арестувана и съпругата на А. Лосев – Валентина Михайловна Лосева – математик и астроном. А нея пък защо?

Поводът за ареста наистина е декларираният – вмъкването в разрешения текст на „Диалектика на мита“ на „добавки с контрареволюционно съдържание“, както е отбелязано в текста на постановлението на ОГПУ (тогавашното КГБ), арестувало Лосев; това обаче е само повод. Истинската причина за ареста скоро е демаскирана; в започналото следствено дело срещу философа нему е „пришито“ теоретичното ръководство на „Политически и административен Център на всесъюзната организация на църковните дейци „Истинска Православна Църква“; арестувани са  близо 50 души от съчинената организация, между които и съпругата му. Ясно е, че в действителност Лосев е арестуван заради своите религиозни възгледи, поради това, че е тясно свързан с движението на имеславието, което особено след 1927 г. (Декларацията на митр. Сергий за сътрудничество със съветската власт) е в опозиция и към ръководството на Руската Православна Църква, и към режима като цяло. Неотнимаема част от преследванията при социализма беше и заклеймяването: от трибуната на XVI конгрес на ВКП (б) Л. Каганович обявява А. Лосев за „класов враг“: „философ-мракобес“ и „реакционер и черносотник“. Едва на 20 септември 1931 г. е обявена и присъдата – 10 г. лагер за А. Лосев и 5 години – за В. Лосева. Така се появява кореспонденцията „от лагер в лагер“: между Свирлаг (лагерите на север, при строителството на Беломоро-Балтийския канал, където е бил А. Лосев) и Сиблаг (Сибирските лагери, в които е изпратена В. Лосева), разстоянието между тях е хиляди километри.

Какво ни дават тези писма?

Значението на преписката между двата „острова“ на „Архипелага ГУЛАГ“ надмогва непосредственото й предназначение на „семейна кореспонденция“. Писмата са безценен извор не само за жизнените изпитания на философа, но и за криволиците и метаморфозите на неговото творчество: лагерните писма на Лосев са възел, пресечна точка на различни „линии“ в него. Първо, те са свързани и жизнено-биографично, и смислово, с „осмокнижието“, с книгите на философа от 20-те години, особено с „Диалектика на мита“, станала и непосредствен „подтик“ за епистоларията „от лагер в лагер“. Второ, писмата до известна степен подготвят поетическите опити на Лосев; трето, тук (писмо от 30 юни 1932 г.) философът за първи път формулира пред себе си определена художествено-литературна програма; от тези писма „изтичат“ неговите повести и разкази. Впрочем, любопитно е да отбележим, че в ГУЛАГ Лосев се самоосъзнава на първо място като писател и едва тогава като философ: „Помни, че твоят мъж е виден писател...“ (12 декември 1931 г.); „аз съм писател и не мога да живея без литературна дейност; аз съм и мислител и не мога да съществувам без мисълта и умственото творчество“ (19 февруари 1932 г.).

Но „Писма от ГУЛАГ“ са и нещо повече от „документ“ на автора си: те са и „документална хроника на лагерния бит“, и свидетелство-присъда над епохата на терора.

И още нещо, може би дори по-важно: това са писма-изповед на вярващата душа в момент на богооставеност, на бунт. Те са фиксация на вътрешния диалог на Лосев със самия себе си; тук адресатът е само свидетел. Да вметнем, че в „гранична ситуация“ мнозина (ако не и всички) имат такива или сходни преживявания, но малцина са в състояние писмено да ги фиксират. Ето защо писмата на Лосев са и свидетелство за човешката душа на прага.

Това са писма на отчаянието и надеждата, но и на духовната радост – радост от споделеността на общението и духовните устреми.

И – паметник на голямата, „високата“, духовната любов.

Въвеждането на проблематиката и стилистиката на лагерните писма на Лосев е най-добре да направим чрез вникване във формулираното тъкмо тук негово credo: „В моя светоглед се синтезират античният космос с неговото крайно пространство и Айнщайн, схоластиката и неокантианството, монастирът и бракът, изтънчеността на западния субективизъм с неговата математическа и музикална стихия и източният паламитски онтологизъм и т. н. и т. н. Тази широта на мислителя ни дава възможност и в съвременния живот да намираме онова положително, което би могло да бъде отхвърляно само поради сляпа и глуха ненавист, но което философът трябва да признае за благо или за път към благото. Ние сме над отделните типове на културата и вътрешно не се свързваме нито с един от тях, защото нима съществува нещо на земята, което да би могло напълно да удовлетвори философа? Затова пък ние не се отказваме напълно от нито един тип култура; и ако езичеството и идолопоклонството на Плотин не ни пречи да се учим от него, то и тъмните страни на съвременния градеж не бива да затъмняват зрението ни до пълна слепота.“

А когато става дума за зрение и слепота, на Лосев може да се вярва ...

Писма от Гулаг

Важини. 19 февр[уари] 1932 [г.]

Гълъбче, вчера получих от старците известие, че книгите не могат да бъдат оставени на горницата[1], че те са ги подредили в своята стая, а част от тях са дали на „болния“[2]. И тъй, мила моя, нашата горница загина. Унищожена е тихата обител на молитвата и любовта, на висшите вдъхновения на ума и сърцето, убежище за нежността и мира, няма го духовния пристан в скръбта и хаоса на живота. Не мога да изразя пред теб цялата сила на раздразнението, озлобеността и дивото отчаяние, в които съм потопен от тази новина. До последния момент се надявах, че библиотеката и научния архив ще бъдат запазени, уповавайки се на това, че Бог не ще посегне на онова, за което Самият Той ме е благословил и поставил. Пък и нали са отворили жилището ни едва на 9 януари, и при това старците ми писаха, че всички книги и неща са намерили запазени и непокътнати. Какво да правя сега? Чувствам, че гибелта на библиотеката е удар, който не ще преживея току-така. Въпросът не е в това, че с моите Кант и Хегел Соколови покриват гърнетата в кухнята, а с неиздадения ми Николай Кузански[3] се забърсват. Въпросът в края на краищата дори не е и в това, че властите не са разрешили да се остави библиотеката на горния етаж. Тук не става дума за властите. Може ли човек да бъде спокоен за по-високите ценности, правещи възможно това безобразие и възмутително погазване на всичко свято и възвишено?! Гълъбче, не намирам думи, за да изразя цялата дълбочина на своето възмущение и негодувание и, изглежда, съм готов да се бунтувам срещу всичко, в което съм вярвал и с което съм живял цял живот. Какво е това? Какво ни е останало, освен този отвратителен живот, който сега с тебе живеем? Къде да се денем и какво да правим? Мила моя, спаси ме, ще умра без теб. Утеши ме и изтрий сълзите ми, скъпа, в момента аз ридая като дете и не зная какво става с мен. Умря последната надежда за връщане към научната работа, защото какво представлявам аз без своята библиотека? Това е същото като Шаляпин без глас или Рахманинов без роял. Какво ще правя аз, музикантът, загубил своя инструмент, който с никакви усилия не може да бъде възстановен? Там бяха събрани всички по-важни философи, всички основни класици на световната литература, специализирана литература по безброй отделни теми. Помниш ли, Гълъбче, как на всеки лист се спотайваше някаква мисъл, понякога плод на много безсънни нощи и на колосални усилия на търсещия ум? Помниш ли, мила, с какво уважение и дори благоговение ти се отнасяше към всяко листче от книжата ми и как ти ми ги вдигаше на бюрото, когато те падаха на пода? Гълъбче, мила, скъпа, единствена! Само ти едничка си ми останала, пък и теб Бог те запрати на хиляди километри от мен. Какво става с мен? Чувствам, че губя самообладание и вече не съм в състояние да гарантирам за себе си. Как Бог допуска такова диво отмъщение и духовно безобразие? Започваш да разбираш безбожника Волтер, който е казвал, че ако Бог не може да победи злото, то Той не е всемогъщ, а ако Той не иска да го победи, то не е всеблаг, а ако Той все пак е и всемогъщ, и всеблаг, то къде гледа? Това кощунство сега е обсебило ума ми и е готово да се излее навън. За какво става дума – за невсемогъщество, т. е. за безсилие, или за невсеблагост, т. е. за злост? И отговорът, в който сме възпитани, а именно, че става дума за любовта Божия, сега този тайнствен и страшен отговор звучи като издевателство и злобен сарказъм. По никой начин не мога да накарам себе си да мисля, че науката е зло, че книгите са зло, че църквата е зло, че всичко това наистина заслужава да бъде унищожено. Изобщо не мога да повярвам, че в отношенията ни с теб е имало такова ужасно зло, че покривът ни задължително би трябвало да бъде разрушен, а съвместният ни живот – разбит. Бог вече две години ни налага, а дори не се и мержелеят хоризонтите на свършека на това преследване, тъй като все повече и повече се отлага онова, за което ти писах. Скъпа, аз съм писател и не мога да живея без литературна дейност; аз съм и мислител и не мога да съществувам без мисълта и умственото творчество. Аз не мога, не мога другояче. Това е моят път, моето послушание и призвание, което изпълни живота ми и ми отне всичките ми сили. Да се разделя с това би означавало духовно да умра и аз не виждам никакъв друг път. За многото години дружба ние създадохме нови и съвършено оригинални форми на живот – онова съединение на науката, философията и духовния брак, за което малцина биха имали смелост и което дори не е сънувало кое и да е еснафство от съвременни учени и философи, от женени и монаси. Съединяването на тези пътища в един ясен и пламенен възторг, в който са съвместени тишината на вътрешните безмълвни съзерцания на любовта и мира с енергията на научно-философското творчество – ето това е, което създаде Лосев и никой друг и то е, чиято оригиналност, дълбочина и жизненост никой не може да отнеме на съпрузите Лосеви. И какво от това? В разцвета на силите си, на прага на новите и още небивали творчески дейности ние зверски сме осакатени и сме натирени в миша дупка – от кого? Няма да скрия от теб (и не искам, не мога да скрия), че душата ми е изпълнена с див протест и раздразнение срещу висшите сили, колкото и умът да ми казва, че всеки ропот и бунт срещу Бог да е безсмислен и нелеп. Кой съм аз? Професор? Съветски професор, когото самите Съвети са отхвърлили! Учен? Непризнат от никого и преследван не по-малко от мошениците и бандитите! Арестант? Но кой мръсник има право да ме смята за арестант, мен – руският философ? Кой съм аз и какво представлявам? И още по-страшен е въпросът: какво ще бъда след „10 години“ и даже не след 10, а след 5, след 3 и даже след година? Нарастващите от ден на ден озлобяване и духовно вкочанясване могат да ме доведат до непоправима духовна катастрофа, от която след това не ще мога да се върна на предишния коловоз. Окован съм с вериги в момента, когато в душата ми бушуват непокътнати и неизтощими сили и творчески пориви, а в ума кипят и напират нови, все нови и нови мисли, които се нуждаят от физически условия за осъзнаването и оформянето си, а независимо от студа и печалния залез на сегашния ми живот сърцето ми бие в унисон с някакви световни, вселенски пулсации, привличащи ме в тайнствената шир на небивали чувства, възторзи и съзерцания, на красотата и силата на духовните подеми, умиление и подвиг. Скъпа, изобщо не съм изморен. Не чувствам никаква умора. Обратно, усещам кипеж на духовните и душевни сили и напор за работа и творчество. Но невъзможността да се изявиш, а със загубата на библиотеката и невъзможността да владееш своя научен апарат и в бъдеще, ме подтиска, озлобява и ограбва душата ми, лишава ме от яснотата на самообладанието и изнасилва свободно развиващия се дух. Скъпа и вечна моя спътнице, осиромашава душата ми и чувствам, че започвам като че вътрешно да обеднявам. И това е тогава, когато в душата има толкова сили, тъй много знания и святи и благородни стремежи и пориви! Някога може би ще видя смисъл в лудата безсмислица на заобикалящия ни живот и ще се усмихна на миналите ми страдания. Но сега душата губи целомъдрието и предишната си наивност и се мята като насилвана жена, губеща онова, което в дълбината на душата си всяка жена би искала да запази. Осакатява се духа, и – как, как да излезем от това положение? Когато битието се превръща в публичен дом и разбойнишки вертеп и когато душата става жертва на изнасилване, то – дори всичко това да става против волята й – как тя може да остане невинна и как би могла да се сгрее в лъчите на собственото си целомъдрие? Гълъбче, още много искам и мога да ти кажа, но – немеят устата и умът не намира думи да изрази цялата скръб и болка по повод гибелта на нашата горница. Нима аз бях привързан към нея и към теб плътски, материално, чувствено, похотливо? Нима моята любов към книгите дори и в най-незначителна степен да е сравнима със скъперничеството на Плюшкин, което наистина е достойно единствено за смърт и възмездие? Нима аз обичах книгите заради пари и слава, заради уютния кът и вкусното парче хляб? Нима творенията на великите люде да не бяха за мен духовна храна, световна атмосфера на мисълта и чувството, откъснала ме от недрата на обкръжаващите ме еснафство и пошлост? Аз обичах книгите, както обичам и мисълта, чистата мисъл, както обичам всеки порив и израз на вечно стремящия се нагоре дух. С много свои книги, като се почне от първите години на гимназията, аз живях 20–25–30 години. Много от тях отдавна престанаха да са книги за мен, а се превърнаха в живи спътници и другари в живота, с които беседвах като с живи хора и които като най-близки сродници ме утешаваха. Много от книгите, които сега са хвърлени на произвола на съдбата, ме съпровождаха по пътя ми през целия ми живот, – със своите подвързии и външни дефекти, с най-незначителните си външни особености, които са скъпи и близки за сърцето ми, както ми е скъпа бенката на твоята брадичка или както е незабравим за мен тембърът на гласа ти, – макар и някой спиритуалист и моралист (а по-точно глупак) да ме упрекне тук в материализъм и сантиментализъм. Както обичам теб – моя вечен спътник и другар, – така обичам и книгите си и не зная къде – чрез книгата му – свършва общуването с някой велик човек и къде започва общуването с теб. Та всичко това е нещо единно, цяло и целомъдрено, нерушимо и вечно. И ако всичко е някак си разрушено, то това не е ли изнасилване на живота ни, прогонване в тъмата и безумието, ограбване и светотатство на един велик храм? Все едно – то не може да бъде разрушено, но все пак някак си е разрушено! А мощите и престолите? Гълъбче, светлина на душата ми, направи тъй, че да я няма тази разруха. Гълъбче, скъпа главице, ела при мен и ми дай нежност и утеха. Нуждая се от ласката ти като от въздух. Помня как в единичната килия се мятах понякога с часове, призовавайки името ти, сякаш те заклевах да се явиш и да ми помогнеш. Но тази помощ я нямаше и я няма ето вече две години! Колко години още Бог ще ни трепе? Или вече краят е близък – известно за какъв край става дума. Зная как умират тук. И когато пукна на поста си като пазач, в студ и мраз, под оградата на складовете за дърва, и когато дойде някой насила доведен боклук (друг никой и не идва) да вдигне, псувайки, трупа ми, за да го захвърли в някоя случайна дупка (понеже няма желаещи да копаят нормален гроб в замръзналата земя) – ето тогава наистина ще престанат моите философски въздишки и стремежи и ще достигнем достойната и красива цел на нашата дружба и любов. Ето какво заслужава днес сегашното състояние на духа ми, и ето с каква хубосия Бог награждава усилията ни в дирене на истината.  Гълъбче, мътнее умът ми, просветва съзнанието, виждам черната бездна и не зная къде да стъпя. Смразява се и се вкочанясва духът ми, както измръзват ръцете ми, пръстите на които са поразени от ревматизъм след продължителна работа с мокри багрила. И няма кой да сгрее студените и с мъка и болка сгъвани пръсти, и няма кой да оживи с милувка измръзващия труп на душата. Гълъбче, радост моя, любов моя, мило момиче, едничка ти си ми останала! Виждам очите ти и мислено гладя косите ти. Само ти не ме забрави. А Бог ни остави сами и какво сега да очакваме друго, освен смъртта? Мило мое момиче, радост моя и живот мой, чуй риданието ми! Скъпа душо моя, мое скъпо, болно и слабо тяло, приеми целувката ми – мислена и дали не последна? Спаси ме как и да е и ме възкреси за нов живот. Аз загубих пътя си и нищо не зная. Едва върху море от страдание и скръб изплува любовта към тебе и споменът за душата ти и твоя мил лик. Нямаме родина, нямаме убежище. Как да не плачем, спомняйки си Жуковски:

Страна моя, где мы вкусили

Впервые радость бытия,

Поля, холмы родные,

Родного неба милый свет,

Забавы, игры первых лет

И первых лет уроки.

О родина святая!

Какое сердце не дрожит,

Тебя благославляя![4]

И ето – няма нито родина, нито близки, нито небе, нито сладост на битието! Ти, мило момиче, си единствената ми родина, родна душа, вечна и единствена нежност. В минутите, когато молитвата прекъсва, единствено споменът за теб ме поддържа по моя злобно-безсмислен път и като че е знак за това, че някога си е имало молитва и че тя все още е възможна. А за тия две години молитвата много пъти ме е изоставяла и ме е оставяла с подозрителна злоба и упоритост. Това не може да се сравнява с изкушенията в килията. Пък и как може да се молиш при такъв душевен смут, при този постоянен страх и тревога за живота и, последно, при такъв ропот и неприемане на омерзителния „път“! Вместо молитва в душата ми има само някакъв непрестанен вопъл, в който не знаеш вече де е молитвата, де е стонът на едно пребито животно и къде са проклятията, отправяни във въздуха и неизвестно срещу кого. Тук вече не ни е до молитва, а да не говорим пък и за това, че за нея няма никакви физически условия. Едничък споменът за теб поддържа фината, постоянно късаща се нишка на молитвата. Мисля си: че ако аз не се помоля за Гълъбчето, кой ли за нея ще се помоли? Прекъсването на молитвата за теб се преживява като измяна не на Бог, а на теб, и – ще ми повярваш ли? – само това ме кара още да се моля. Молех се и проливах невиждани сълзи за запазване на нашата обител: резултатът ти е ясен. Молех се и прекръствах враговете на истината: резултатът ти е ясен. Молех се, каех се, плаках дорде глава ме заболи, та да запазя поне минимумът от научна работа и общение с теб – минимум, необходим за поддържане на духовното равновесие: резултатът ти е ясен. След всичко това чезне духът, гасне молитвата и настъпва вцепеняване и помрачаване на съзнанието. Но никаква злоба, ропот и неверие в силата на молитвата не могат да надвият едно едничко нещо – споменът за теб. Щом си спомня за теб и в душата ми отново се разгаря пламъкът от тлеещи и угаснали въглени на молитвата, отново се връща вярата в светлината, в нежността, в света и любовта, в благостта и промисъла Божи. Изгубих вяра във всичко и за нищо не мога да се моля. Но само щом в ума изплува твоят образ, твоят чуден и прекрасен лик сред мъглите и бурите на живота, сред сумрака и безумието на угасващия ум и само щом си спомня за теб – печална и ясна, уморена и светла като есенни хоризонти, – и чувствам, че молитвата начева от само себе си и се възражда споменът за придобитите навици за молене. – Гълъбче, колко е прекрасна мисълта, чистата мисъл, чистият ум, из недрата на който постоянно изплува и се разплисва неугасимият извор на живота. Само колко е прекрасен „живият ум“, за който говори Плотин[5], а нали ние с теб бяхме – макар и скромни – служители на този ум, на чистия ум. Ние искахме да прославим Бог в разума, в чистия ум. Ето защо е трудно да се примирим със сегашното положение, в което има несравнимо повече смърт от живот и – непрестанно безумие. Това не е живият ум на битието и личността, а е мъртвото безумие на небитието и безличието. Как да преживеем това? Ако не беше ти, –

20 февр[уари] 1932 [г.]

навярно отдавна бих станал ако не безбожник, то поне човек, който е паднал до най-ниската степен на вътрешното разложение, а такива хора тук има много, а даже може да се каже, че не само много, а почти всички са такива. Та ти си моята съвест и моят постоянен – ту нежен, ту суров – изобличител. Когато започвам да презирам всички хорски мнения за себе си и се обръщам с гръб към всеки, който ме изобличава и ми дири сметка, то само ти продължаваш да притежаваш една огромна и нерушима, а даже някаква тържествена и тържествуваща власт над мен. Само мисълта за теб е достатъчна, за да разголи тайните ми помисли и съмнения и да ги превърне в очевиден за мен срам и позор. А споменът за отминалия райски живот и мисълта за нашия избран път, за нашето избраничество (както винаги сме вярвали) даже в моментите на пълно затъпяване стопля студения гроб на душата. Току изведнъж се пробуди молитвата и сърцето сладко потрепва: „Иисусе мой, Иисусе мой, Иисусе мой!“ Ти си моята съвест и моята молитва, опора и подкрепа за обезвереното и озлобено сърце, ти си като тайнствена роса, овлажняваща душата, която наистина върви „към Теб като земя безводна“[6]. Пък и кому съм нужен, освен на тебе? Не носят утеха думите за това, че всичко става по волята Божия и че Господ, ако поиска, ще възстанови всичко стократно, както Той е върнал на Иов цялото му богатство и му е изпратил нови седем сина[7]. Да, Той му е изпратил нови седем сина, но нали ни е жал и за ония, предишните седем. Пък и може ли да се възстанови онова, което е погинало? Нима някой може да те замести в сърцето ми, или пък мен – в твоето?! Само мисълта за това е обидна и оскърбителна и за двама ни. Възстановяването на потъпканото и вече затритото или е невъзможно, или е обидно. И сега чувствам, че съм загубил душевното си целомъдрие, понеже изпитах що е ропот, бунт и озлобление, каквито не познавах по-преди. И едничка ти си обновителната и възкресяваща сила на скърбящата и озлобена моя душа, диреща помощта Божия.

Току-що прочетох цялото писмо и си спомних, че днес започва неделята на митаря и фарисея. Господи! Та Ти знаеш всичко, на Теб ти е известно и най-финото движение на душата ми. О, дай ми, дай ми сили и знания по новия път, по който Ти ме поведе. Аз все още искам да съм митар, жадувам за чисто сърце, искам да зова и призовавам: „Боже, очисти ме, грешния! Боже, спаси ме, недостойния! Боже, вдигни ме, падналия!“ Гълъбче, помниш ли как беше… О, не, не бива, никакви думи не трябват. От Бог не можеш никъде да се скриеш, а смирението бе и си остава единственият осмислен път. Само се моля да не угаснат силите ми, да не пада духът и да не се възцарява метеж в душата, която вместо за смрад и гробовен студ Бог отвека е предназначил за молитвено благоухание и духовен подвиг.

Гълъбче, радост моя, прости ми за всичко! Радост моя, тишина моя светла! Аз те родих духовно, но аз сега съм омаломощен без тебе, понеже в тебе са всичките мои надежди. Милото ми момиче, светлото ми усмихнато детенце, ласка на вечността, слабо и мършаво телце, слабички и болни гърдички, – прости ми, спаси ме, освети ме с усмивката си, не ми позволявай да погина в злобния мраз и мрачно безумие на живота. И плачът ми утоли!

Защо още нищо нe съм получил от теб?

21 февр[уари] 1932 г.

Днес е неделята на митаря и фарисея, а вчера пееха: „Покаяния отверзи ми двери, Жизнодавче!“[8] Мълча, мълча, гълъбче, понеже в този случай е нужно безмълвие. Ти самата знаеш какви дни настъпват и как ги прекарвахме преди. А сега какво да правим! Нека всичко предадем на волята Божия. – И защо нямам отговор на моите пет писма, които вече ти пратих (това е шестото)? От теб съм получил писмо от 13 декември, картичка от 6 януари и писмо до Соколови от 10 януари (по твоя молба те ми го препратиха). Повече нищо не съм получавал от теб, а междувременно вече мина достатъчно време, та можех отдавна да получа отговорите. Страхувам се, че нарочно бавят писмата. Днес отново пристигна съобщение за тръгване оттук. Омръзнаха ми вече тия съобщения, от които досега няма никаква полза. Напиши ми каква е твоята категория трудоспособност. Моята, както вече ти писах, е трета, водят ме инвалид. Писа ли някакви заявления в Москва? Най-просто и безболезнено е обръщението към прокурора по делата на ОГПУ с молба за промяна на мерките за неотклонение на основание чл. 458 от Трудовия Поправителен Кодекс, който гласи, че инвалидите (изброяват се болестите) не могат да се намират под стража. Разбира се, приложението на този член (както и цялата практика на съветското законодателство) зависи от „политиката“ и „класовия подход“, но все пак има множество случаи на освобождаване по тоя член. Ако си инвалид, пиши незабавно, тутакси, този документ. Аз правя същото. Малко по-сложно стои въпросът с молбата в Комисията по частна амнистия при Президиума на ЦИК на СССР. Тук посочи отначало всички лишения, страдания и загуби, които си понесла, пиши, че ако дори е имало някаква вина, то тя отдавна е изкупена с тях, че политически ние не искаме и не можем да бъдем врагове на правителството, че на нас най-скъпи са ни науката и литературата, а не политиката. Този документ също непременно го напиши, и нека заминава едновременно със заявлението до прокурора. Остава и третото място – Колегията на ОГПУ, но тук може да се почака, макар че това, че пишеш в ЦИК, не ти пречи да пишеш и в Колегията на ОГПУ, изтъквайки понесените лишения, инвалидността и обещанието да стоиш надалеч от политиката.

Прости на мен, полуделия, и се помоли.

Вечно твой А.

АЛЕКСЕЙ ЛОСЕВ

Алексей Фьодорович Лосев (1893–1988) е руски философ и филолог, един от най-значителните изследователи на античността.

Коментари (6)

- 15-02-2009|Unregistered|Гост

Никой не е коментирал тази статия. Правилно!

- 25-06-2009|Анонимен

Златко приеми моите поздравления.Не коментирам статията но ти си я избрал и затова искам да те поздравя.ще започна да следя вече по-внимателно всичко,което пишеш

- 24-07-2009|Ефрон  – оценявам я

Харесва ми статията! Може да се доразвие откъм изводи за епистоларния контекст през периода, а и по-рано!

Поздрави!

- 02-05-2011|Антония  – предложение

Имам едно предложение – да публикувате свидетелства за това време на Солженицин (художествен, документален текст). Например откъс от "Раково отделение" ("Раковый корпус")... Или каквото и да е. Винаги ме е поразявала любовта му към Русия независимо какво му е причинил режимът и решимостта да участва в новото и устройство на хуманни основи. И това – като паралел с нови или по-стари дискусии тук какво можем или не можем да направим за родината си.

- 02-05-2011|Златко

Може, само проблемът с правата малко ме притеснява, защото не знам кое българско издателство ги държи и как ще реагира на публикуването... Нали трябва все някакви правила да спазваме...

А инак вече отдавна се каня да направя свой превод на Нобеловата реч на Солженицин, но досега някак не успявам. Ще й дойде времето и на нея...

- 02-05-2011|Антония

Дали не е възможен същият подход и към художествените му произведения... Аз лично ходя в lib.ru, като искам да видя някакъв оригинал. Горният роман е тук http://lib.ru/PROZA/SOLZHENICYN/rk.txt

Кларнетът

Автор: Здравка Евтимова

– Не го вземай – каза Манол. – Помниш ли, когато свирих на баща ти? Болеше го сърцето човекът. И кръстът го късаше дядо Павко, но аз му посвирих на кларнета и той взе, че стана, разкърши се. Не ми взимай кларнета, Методи. Виж го какъв е очукан от всички страни – последният ми кларнет. Нали ми взема вече единия – мъжът, който приказваше, беше облечен в дочени панталони и зелена шуба. Държеше в ръка кларнет – смазан, олющен, личеше, че горкият инструмент е много е видял и патил – толкова много драски и вдлъбнатини имаше по него.

– Грамадни са ти вересиите – каза другият мъж зад тезгяха на малката опушена стая, която беше едновременно кафене, кръчма и място, където купуваха ориз, захар и хляб. Тези продукти докарваха всеки ден с джип от Радомир. – Аз не мога да давам вересии повече на жена ти. И да ти кажа ли – като я видя й казвам, че е затворено.

– Ако искаш, ще свиря без пари на сватбата на сина ти – каза Манол и опипа кларнета. – Без пари ще свиря на погребението на баща ти, като умре. Ще свиря без пари на сватбите на цялата ти рода и на погребенията на старците от цялата ти рода. Като отвориш още един магазин и още една кръчма, безплатно ще свиря. На – през нощта ме вдигни – идвам веднага. Като ракета дохвърчавам и надувам кларнета. Мога и за сватба да го докарвам и за погребение, и за нова кръчма... Не ми взимай кларнета. Сега синът се учи да надува, хлапето има силен въздух и уши като мрежа – от вятъра лови музиката и направо в кларнета я вкарва.

– Ми да не беше пил толкоз много, да беше отишъл и ти по Италия да изкараш някой лев, па тогаз ми говори за детето – заяви мъжът зад тезгяха и протегна ръка да прибере кларнета. – Синът ми е млад и няма скоро да се жени. Баща ми като умре – двайсет нехранимайковци като тебе ще дойдат да свирят за едната бира.

– Никой не го може като мене кларнета, Мето – каза Манол свирачът. Беше студено в стаята, печката пушеше, миризма на изгорял бук се смесваше с чад от изгорели пластмасови шишета. Мето не беше човек, дето няма да изгори нещо, което може да гори. Той откупваше дори дрехите на умрелите и ги изгаряше, за да спести откъм дърва през зимата.

– Като на сина ти му беше рожден ден, ти свирих без пари и тогава жена ти плака – продължи свирачът. – И баща ти се оправи, като му свирих, а бе тръгнал да умира. Когато ти вади доктор Кисова зъба, защо ме вика вечерта, като се беше подул като автомобилна гума в сурата? Свирих ти и ти мина зъба.

– Мина ми, щото се напихме, после ти безплатно ми изсмука цяло шише – възрази кръчмарят и отново посегна към очукания кларнет. – Виж какъв е боклук – като че си копал с него на нивата и са го газили кравите – довърши погнусено Методи. – Не знам на кого ще го продам, но какво да взема от тебе, Маноле? Телевизорът ти е стар и предава, като че през цялото време са му отвъртени няколко бурми едновременно. Не можеш да познаеш крава ли е, подводница ли е.

– Вземи ми... да ти дам хладилника?

– Че този хладилник е моят, бе – нали го бях изхвърлил и ти го прибра. Не ми трябва тоя хладилник.

– Вземи ми пружината от кревата, става ли? – попита Манол с надежда в гласа. – Аз ще сложа дъски отдолу, Паша и аз ще спим на дъски. Нали ти казвам, сега детето се учи да свири и за погребение може да го докарва, и за сватба, и за нова кръчма... Жалко ще е на това дете да му се вземе кларнета. От него може и голям музикант да излезе – на погребения на най-големите клечки ще свири... Майка му ще се изплаче очите, като види, че няма на какво да свири това дете.

– Като толкоз те интересува това дете и като искаш да свири на погребенията на големите клечки, да беше отишъл в Италия да береш маслини като нормалните хора, а ти какво се въртиш тука? На, жена ти пак е тръгнала от мене да купува на вересия – вересията й е по-голяма от небето с всички самолети и спътници по него. Три нейни заплати напред трябва да ми плати, да си оправи борчовете. Ами ако я изхвърлят от шивачницата, ако онзи грък, шефът им, фалира?

– Ами ти не можеш го продаде тоя кларнет никъде бе, бачо Мето. Виж го какъв е. Беше на дядо ми, той е свирил с него в Битоля, свирил е и в Браила. После баща ми свири с него в Перник на миньорите, аз ... аз свирих само тука, в пернишко, но кой ме е чул, е оздравял – от бъбреци е оздравявал, от сърце е оздравявал.

– Взимам го – заяви кръчмарят тежко. – Щото друго няма какво да се вземе от тебе. Ти си нехранимайко и вагабонт – ще го закова на стената да видят хората, че не струваш пет пари, че си прахосал кларнета, на който дядо ти е свирил, и баща ти е свирил, а ти го пропи. Нека сега детето ти да свири на керемида! Затова едни стават умни, а други прости – щото едни много знаят да плюскат и да пият, а жените им взимат вересии с четири заплати напред.

– Мога ли да идвам да си посвирвам вечер? Ще откова кларнета от стената и малко – десет минути ще свиря…

– Да те псува клиентелата ми така ли? Да ми пропъдиш клиентите, а? Да не съм луд...

Тогава вратата на кръчмата се отвори и едно хлапе, дребно, хилаво, по-ниско от тезгяха, влезе в кръчмата.

– А, ето и хлапака ти идва – измърмори кръчмарят. – Мите, кажи на майка ти, че не мога да ти дам захар на вересия. Не мога. Първо баща ти да остави кларнета тука, па ще помисля. Ако го остави, хляб ще ви дам за пет дни.

Хлапето не отговори, очите му потънаха в пода и не се отместиха оттам. То бръкна в джоба на панталоните си, извади шепа жълти стотинки, две стъклени топчета, една прашка и една силно зацапана носна кърпичка.

– Чичо Мето – започна момчето. – Ето ти това. Стига ли да купя кларнета на тате? Това е най-хубавата прашка в цял Перник. Това се най-здравите топчета в махалата, а с тия стотинки можеш да си купиш шоколад „Милка”, ако добавиш още четирийсет и пет стотинки.

– Не може, Мите, ходи си дома – каза кръчмарят, почеса се по главата, па протегна ръка и подаде на момчето една вафла. – На, взимай това и ходи при майка си. Студено е, ще настинеш. Хайде.

Момчето взе вафлата, добави я към прашката, стъклените топчета и стотинките, свали шапката от главата си – плетена шапка от дебело опредена домашна вълна – и каза:

– Сега ще ми дадеш ли кларнета? Това сигурно стига, утре ще дойда да ти измета и кръчмата. Татко може да свири на сватбата на Данчо, сина ти, когато Данчо порасне. Може да свири и на погребението на баща ти, дядо Славчо, без пари.

– Иди си, Мите – измърмори кръчмарят по-меко.

– Дай ми да посвиря малко – настоя момчето. – Дай ми да посвиря и ще ти докарам нашето куче. Ще ти подаря нашия Джафко.

Кръчмарят подаде стария кларнет, който бе свирил в Битоля, в Браила и на всички погребения и сватби в Пернишко. Момчето го взе.

– Чичо Мето, ако те боли сърцето, като ме чуеш, ще ти мине – извика хлапето. – Честно!

В кръчмата беше студено, навън беше студено, миришеше на изгоряла пластмаса, на цигари и тлеещи букови дърва. От стария очукан кларнет започнаха да капят тихи звуци, много тихи, като стъпки на човек, който се е излекувал от дълга болест. Като глас на дете, което си е намерило вълшебен кларнет, като Битоля, в която винаги грее слънце и като Браила, където все е зима, но пак е хубаво, защото в къщи има дърва и запалена печка. Като захар в чай, като бобена чорба, когато умираш от глад, като четири заплати на майка ти, които трябва да отидат, за да си платиш вересиите, като четирите стъклени топчета и най-здравата прашка в пернишко. Като сватбата на сина на Мето, който щеше да порасне след дванайсет години. Като сватбари, които са си пийнали здраво и искат да люшнат най-якото пернишко хоро, така че кларнетът на хлапето нямаше да млъкне, докато и най-дъртият дядо не скочи и не се хване до младите булки.

Накрая момчето спря да свири и старият кларнет отново стана очукан, с безброй дупки, с напукана боя, като че не беше виждал никога Битоля, нито Браила, нито ръцете на Маноловия дядо, нито ръцете на Маноловия баща, нито ръцете на самия Манол, който, да си кажем честно, обичаше да си подпийва. Тоя кларнет сега знаеше само четирите заплати, които трябваше да покрият страшните вересии на Манол.

Кръчмарят спря да гледа шишетата на тезгяха, кръчмарят дори не забелязваше пакетите захар, боб и ориз. Той не виждаше и печката, в която сега догаряха пластмасовите бутилки.

– Момче – каза той. – Момче! – Взимай си кларнета и бягай. Бягай и кажи на майка си, че ще имате хляб още една седмица от мене. Черпя ви. Черпя ви, мамка му стара. Хубаво свириш, момче.

ЗДРАВКА ЕВТИМОВА

Здравка Евтимова (род. 1959) е българска писателка.Завършила е Великотърновския университет през 1985 г., специалност английска филология.Автор е на четири сборника с разкази и четири романа, публикувани в България. Нейни разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Австралия и Германия, където през 1999 г. тя печели наградата за къс разказ в конкурса за разкази на фондация Lege Artis.

Февруари 2008

Сбогом на хегемонията

Автор: Параг Хана

Включете телевизора днес и може би ще ви бъде простено, ако си помислите, че отново е 1999. Демократите и републиканците се карат за това къде и как да се намесваме, дали да го правим сами или със съюзници, и какъв да бъде светът, ръководен от Америка. Демократите вярват, че могат да натиснат копче за ново начало, а републиканците залагат на един мускулест морализъм. Човек може да си помисли, че първото десетилетие на 21 век изобщо не се е случвало – или че самата история не се случва изобщо. Но разпределението на властта в света се промени из основи по време на двата президентски мандата на Джордж У. Буш, както поради неговата политика, така и, много по-важно, въпреки нея. И може би най-добрият начин да се разбере колко бързо протича историята е да се погледне съвсем малко напред.

Годината е 2116 и администрацията на Хилъри Клинтън или Джон Маккейн или Барак Обама се приближава към края на втория си мандат. Америка е изтеглила войските си от Ирак, но има около 20 000 войници в независимата държава Кюрдистан, както и военни кораби на котва в Бахрейн и военновъздушно присъствие в Катар. Афганистан е стабилен; Иран притежава атомни оръжия. Китай е погълнал Тайван и постоянно увеличава военноморското си присъствие по целия Тихи Океан, както и в Арабското Море, чрез пакистанското пристанище Гуадар. Европейският Съюз обхваща повече от 30 държави и си е осигурил доставки на петрол и газ от северна Африка, Русия и Каспийско Море, а освен това разполага със значителни ресурси на атомна енергия. Влиянието на Америка по света продължава да намалява.

Защо? Не се ли очакваше, че ние отново ще заработим заедно с Обединените Нации и ще докажем на света, че Америка може, и трябва, да го води по пътя към колективна сигурност и благоденствие? Всъщност, евентуални подобрения в образа на Америка наистина могат да се появят или не, но и в двата случая това няма да означава особено много. Кондолиза Райс заяви, че Америка няма „постоянни врагове“, но тя няма и постоянни приятели. Мнозина видяха в инвазиите в Афганистан и Ирак символи на глобалния американски империализъм, докато всъщност това бяха признаци на имперско пренапрежение. Всеки нов разход отслабваше военните сили на Америка и всяка демонстрация на сила предизвикваше нова съпротива под формата на терористки организации, партизански групи и „асиметрични“ оръжия като терористи-самоубийци. Еднополюсният момент на Америка даде основания за създаването на дипломатически и финансови насрещни движения, целящи да блокират американското грубиянство и да създадат един алтернативен световен ред. Този нов глобален ред вече е тук – и Клинтън, Маккейн или Обама не могат да направят особено много, за да се съпротивят на неговото разширяване.

Геополитическият пазар

Американският еднополюсен момент продължи, в най-добрия случай, по време на 90-те години, но това бяха години на един всеобщ смут. „Разделеният свят“ от годините непосредствено след Студената война никога не беше превърнат в глобален либерален ред под американско ръководство. Така че сега, вместо да яздим земното кълбо, ние се състезаваме – и губим – на един геополитически пазар заедно с останалите световни свръхсили: Европейският Съюз и Китай. Това е геополитиката на 21 век: новите Големи Трима. Не Русия, едно все по-обезлюдяващо се място, управлявано от Gazprom.gov, нито един непоследователен Ислям, вечно забъркан в междуособнически войни, нито пък Индия, изоставаща с десетилетия след Китай както по развитие, така и по стратегически апетит. Големите Трима определят правилата – техните собствени правила – без нито един от тях да доминира. А останалите могат само да изберат съюзниците си в този пост-американски свят.

Колкото повече започваме да разбираме различията между американския, европейски и китайски мирогледи, толкова по-ясно ще осъзнаваме общопланетните измерения на новата глобална игра. Предишните епохи на баланс на силите бяха между европейски сили, споделящи една обща култура. Студената Война също не беше една истинска борба между Изток и Запад; по същество това беше едно състезание за господство в Европа. Но това, което имаме пред очите си днес е за пръв път в историята една глобална, мултицивилизационна, мултиполярна битка.

В столицата на Европа, Брюксел, технократи, стратези и законодатели все повече започват да виждат ролята си като един вид глобален балансьор между Америка и Китай. Йорго Катцимаркакис, един германски член на Европейския Парламент, нарича това „европейски патриотизъм“. Европейците играят и от двете страни – и ако го правят добре, те печелят чудесно. Това е тенденция, която ще надживее както президента Никола Саркози от Франция, самозваният „приятел на Америка“, така и канцлерката Ангела Меркел от Германия, въпреки посещенията й в ранчото Крауфорд. За американските консерватори посочването на факта, че Европа не разполага със собствена армия може и да е един вид успокоение; единственият проблем е в това, че тя няма нужда от такава. Европейците използват разузнаването и полицията, за да арестуват радикални ислямисти; социална политика, за да интегрират неподатливите на влияние мюсюлмански населения и икономическа сила – за да работят с бившия Съветски Съюз и постепенно да обуздаят Русия. Всяка година европейските инвестиции в Турция също нарастват, обвързвайки я все по-тясно с Европейския Съюз, дори и ако тя никога не стане негов член. И всяка година се открива по един нов тръбопровод, транспортиращ петрол и газ от Либия, Алжир или Азербайджан за Европа. Коя друга свръхсила нараства със средна скорост от по една държава годишно, като останалите съседи чакат на опашка и се молят да бъдат приети?

Робърт Каган веднъж заяви, че американците са от Марс, а европейците – от Венера, но всъщност Европа е по-скоро като Меркурий – носеща дебело портмоне. Европейският пазар е най-големият в света, европейските технологии все повече задават световни стандарти, а европейските страни плащат най-голямата помощ за развиващия се свят. И ако Америка и Китай започнат война, световните пари ще бъдат най-сигурно инвестирани в европейски банки. Много американци се надсмиваха над въвеждането на еврото, твърдейки, че то е пресилване, което ще доведе до разпадането на европейския проект. Но днес износителите на петрол от персийския залив разширяват валутните си резерви с евро, а президентът Махмуд Ахмадинеджад предложи ОПЕК да не оценява повече петрола си в „безполезни“ долари. Президентът Хуго Чавез от Венецуела пък направо предложи еврото като алтернатива. Това, че Конгерсът показа истинския си протекционистки нрав като по същество блокира сделката за шестте американски пристанища от 2006 г[9], не помогна в никакъв случай. Сега, когато Лондон (отново) поема ролята на световна финансова столица за борсови сделки, не е за учудване, че новият държавен инвестиционен фонд на Китай възнамерява да открие своите западни офиси там, а не в Ню Йорк. Междувременно, делът на Америка в глобалните валутни резерви спадна до 65 процента. Жизел Бюндхен настоява да й се плаща в евро, а рапърът Джей-Зи затъва в море от банкноти от 500 евро в последния си видео клип. Американската soft power изглежда запада дори у дома.

А европейското влияние нараства за сметка на Америка. Докато Америка се бори за национално сплотяване, Европа харчи парите и политическия си капитал за да примамва периферни страни в своята орбита. Много бедни региони по света вече осъзнават, че онова, което те желаят, е една Европейска, а не Американска мечта. Африка желае истински Африкански Съюз по подобие на европейския; ние не можем да им предложим нищо еквивалентно на това. Активистите в Близкия Изток желаят парламентарна демокрация по европейски модел, а не силно президентско управление като американското. Мнозина от чуждестранните студенти, които ние напъдихме след 11 септември, сега са в Лондон и Берлин; в Европа следват два пъти повече китайци, отколкото в Америка. Ние не ги образоваме, а следователно не можем да имаме претенции относно техните умонагласи или лоялности, както го правехме през изминалите десетилетия. В един по-широк смисъл, Америка контролира институции, които само малцина желаят – като международния валутен фонд например – докато Европа се специализира в създаването на нови такива, направени по собствения й модел. САЩ имат трудности да постигнат целите си дори когато доминират срещите на високо ниво – помислете само за злощастната Американска Зона за Свободна Търговия (NAFTA) – камо ли пък когато изобщо не са поканени, както е в случая с новата Източноазиатска Общност, създадена от страните в региона в отговор на APEC[10].

Източноазиатската Общност е само един пример за това, че Китай е прекалено зает с възстановяването на ролята си в света като „средно царство“, за да си позволи да бъде отвличан от сътресенията в Близкия Изток, които толкова занимават Америка. Но дори и в собствено американското полукълбо, от Канада до Куба и Венецуела на Чавез, Китай осъществява масивни сделки за инвестиции и ресурси. По цялото земно кълбо той изпраща хиляди от своите инженери, строители и прикрити военни специалисти. В Африка Китай си осигурява не само източници на енергия; освен това той прави големи стратегически инвестиции във финансовия сектор. Целият свят насърчава драматичния възход на Китай, както става ясно от все по-нарастващия дял на търговията в неговия БНП – а Китай изнася оръжия с темпо, напомнящо за Съветския Съюз от времената на Студената Война, удържайки Америка и запълвайки всички празни места, които може да намери. Всяка страна по света, считана в момента от САЩ за разбойническа, се радва на дипломатическа, икономическа или стратегическа подкрепа от страна на Китай – с Иран като най-значителен пример за това.

Без да изстреля нито един куршум, Китай върши в южната и западната си периферия онова, което Европа прави в своя изток и юг. Подпомагана от 35-милионната китайска диаспора, добре пласирана в растящите икономики на източна Азия, в момента в целия регион се появява една нова сфера на про-китайско благосъстояние. Подобно на европейците, азиатците се изолират от американската икономическа несигурност. Под спонсорството на Япония те планират създаването на собствен регионален монетарен фонд, докато Китай намалява тарифите си и увеличава заемите за югоизточните си съседи. Търговията в триъгълника Индия-Япония-Австралия (в чийто център се намира Китай) вече е по-голяма от търговията отвъд океана.

Същевременно се изгражда една азиатска мрежа от дипломатически и други институции, в резултат на което американската хватка върху района на Тихия Океан постепенно се разхлабва. От Тайланд до Индонезия и Корея, нито една страна – приятел на Америка или не – не желае политическите напрежения да застрашат икономическия растеж. За западното око, това е един странен феномен: малките азиатски национални държави би трябвало да се съюзяват едни с други, за да балансират растящия Китай, но вместо това те все повече се сближават с него, както поради чисто азиатска културна гордост, така и поради осъзнаване на реалността на китайското господство. А сред бившите съветски централноазиатски страни – така наречените СТАН – Китай е новият играч в свръхтежката категория, който непрекъснато разширява влиянието си на запад, притегляйки в орбитата си микро-държави като Киргизстан и Таджикистан, както и богатия на петрол Казахстан. Шанхайската Организация за Кооперация събира в едно всички тези азиатски сили, които, заедно с Русия и Китай, биха могли да се превърнат в източното NATO.

Големите Трима са окончателните „Приягове“. Геополитиката на 21 век ще напомня най-вече 1984 на Оруел, но вместо трите световни сили (Океания, Евразия и Изтазия), ние ще имаме три световни пан-региони, зони на географска дължина, доминирани от Америка, Европа и Китай. Както разбираха още ранните изследователи на геополитиката от 20 век, тъй като един вертикално организиран регион съдържа всички климатични зони в продължение на цялата година, всеки пан-регион може да бъде самодостатъчен и да изгради властова база, от която да нахлува в територията на другите. Но в един глобализиран и свиващ се свят никоя география не е свята. Така че по различни начини, както по повърхността, така и под нея, Китай и Европа ще се забъркват в задния двор на Америка, Америка и Китай ще се конкурират за африканските ресурси в южната периферия на Европа, а Америка и Европа ще се опитват да печелят от бързия икономически растеж на страните, намиращи се в китайската сфера на влияние. Глобализацията ще бъде най-важното оръжие. Основното бойно поле ще бъде това, което аз наричам „вторият свят“.

Колебаещите се държави

Има множество статистики, които все още ще ви разправят историята за американското глобално превъзходство: нашите военни разходи, нашият дял от глобалната икономика и т. н. За да разбера колко бързо всъщност американската мощ намалява по света, аз прекарах последните две години пътувайки в около 40 страни в петте стратегически най-важни региона на планетата – страните от втория свят. Те не се намират в ядрото на първия свят от глобалната икономика, нито пък в неговата периферия от третия свят. Намирайки се до или между Трите Големи, страните от втория свят са онези колебаещи се страни, които в края на краищата ще определят коя от свръхсилите ще получи надмощие при следващия рунд на геополитиката. От Венецуела до Виетнам и от Мароко до Малайзия, новата реалност на глобалните дела е, че вече няма само един начин за спечелване на съюзници и влияние, а всъщност те са три: коалицията на Америка, консенсусът на Европа и консултативният стил на Китай. Геополитическият пазар ще определи кой от тях ще води през 21 век.

Водещите страни от втория свят в Източна Европа, Централна Азия, Южна Америка, Близкия Изток и Югоизточна Азия са нещо повече от просто „възникващи пазари“. Ако включите в тях и Китай, те притежават най-голямата част от световните валутни резерви и спестявания, а тяхната покупателна сила ги превръща в най-важните нови потребителски пазари, т. е. мотори на глобалния растеж – не заместващи Съединените Щати, но вече не и бидейки зависими от тях. Само Първоначалните Борсови Оферти (IPO) от така наречените BRIC-страни (Бразилия, Русия, Индия, Китай) притежаваха 39 процента от борсовите обеми, създадени глобално през 2007 – само един пример за нарастващото значение на страните от втория свят за корпоративното финансово дело, дори и когато се изключи Китай. Когато индийската Tata се състезава за закупуването на Jaguar, човек вече разбира, че ландшафтът на властта се е променил. Тези страни също така бързо се превръщат в центрове за добиване на дървесина и петрол, производство и услуги, въздушни линии и инфраструктура – и всичко това на един геополитически пазар, който предлага тяхната лоялност за покупка от страна на който и да било от Големите Трима, все повече и повече едновременно. Страните от втория свят няма да бъдат подчинени: в епохата на мрежовата власт, те няма да приемат просто ролята на пазари за нечий износ. По-скоро, те са места, в които Големите Три трябва да правят сериозни инвестиции и където те трябва да преместват производителните си мощности, за да запазят влиянието си.

Докато пътувах из втория свят, аз свикнах да виждам отделните страни не като обединени цялости, а по-скоро като притежаващи множество части, понякога несвързани, някои от които са на път да израснат до нивото на първия свят, докато други, често много по-големи от тях, могат да останат в третия свят. Питах се дали глобализацията ще засили фрагментацията на тези страни или правителствата ще се намесят, за да установят някаква форма на централен контрол. Всяка от тези страни изглежда притежаваше една разцепена индивидуалност, намираща се под натиск като от страна на вътрешни сили, така и на съседи. Постепенно разбрах, че за да бъде разбран вторият свят е необходимо да се разглежда всяка отделна страна отвътре.

Страните от втория свят се различават от третия свят по своя потенциал: по вероятността, че те ще успеят да извлекат печалба от някаква ценен ресурс, харизматичен водач или щедър покровител. Всяка от тези страни има значение сама по себе си, заради своята икономическа, стратегическа или дипломатическа тежест – и решението й да се насочи към Съединените Щати, Европейския Съюз или Китай има силно влияние върху решенията на други страни от нейния регион. Дали една американска атомна сделка с Индия ще подтикне Пакистан към още по-тясна военна зависимост от Китай? Накъде ще се ориентира следващото поколение от арабски монарси – на Изток или на Запад? Вторият свят вероятно ще оформи световния баланс на силите не по-малко от самите свръхсили.

При изследването на отделни примери за държави от втория свят ние сигурно би трябвало да започнем с най-трудния от всички случаи: Русия. Очевидно стабилизирана и активизирана под ръководството на олигархията Кремъл-Газпром, защо Русия не е свръхсила, а по-скоро най-красноречивия пример за клатеща се страна от втория свят? Въпреки цялото напрягане на мускули, Русия продължава да изчезва. Намаляването на населението й е зашеметяващо: половин милион жители годишно или дори повече, което означава, че около 2025 тя ще бъде долу-горе толкова голяма колкото Турция – но разпростряна в пространство, което е толкова огромно, че тя дори не може повече да бъде възприемана като една страна. Попътувайте днес из Русия и ще откриете, както и в съветско време, град след град, направени от разпадащи се, неотоплявани бетонни блокове и населени със занемарени възрастни хора, чиято ценност за държавата очевидно намалява с постепенното отдалечаване от Москва. Насилствената миграция от съветската ера по посока към Сибир днес се провежда в обратна посока, като децата на онова поколение се завръщат на запад, към по-търпим климат и по-модерни региони. Запълвайки вакуума зад тях се появяват стотици хиляди китайци, които буквално поглъщат, ограбват или изкупуват всичко, като повече или по-малко анексират далечния изток на Русия заради неговите запаси от дървесина и други природни богатства. Още по време на студената война хората се шегуваха, че „на китайско-финландската граница няма нищо ново“ – едно пророчество, което днес наистина изглежда близко до изпълнение.

Русия изгуби западните си сателити преди почти двайсет години и Европа, макар и да изглежда притискана от руската петролна дипломация, на практика осъществява едно дългосрочно изкупуване на Русия, чиято икономика си остава долу-горе толкова голяма, колкото тази на Франция. Колкото повече Европа получава газ от Северна Африка и петрол от Азербайджан, толкова по-малко тя ще зависи от Русия, като същевременно държи в ръце лоста, идещ от това, че тя е най-големият инвеститор в Русия. Европейската Банка за Възстановяване и Развитие предоставя типа заеми, които помагат да се изгради един алтернативен, по-малко корумпиран частен сектор отдолу нагоре, докато Лондон и Берлин приемат с отворени обятия руските милиардери, позволявайки на хора като Борис Березовски да водят открити кампании срещу Путин. ЕС и САЩ също така финансират и тренират един заядлив блок от малки страни от втория свят, съставен от балтийски и балкански нации, чиито активисти агитират от Беларус до Узбекистан. На четири очи някои от служителите на ЕС заявяват, че анексирането на Русия е напълно осъществимо, то е само въпрос на време. В следващите десетилетия, бидейки далеч от това да възстанови мощта си от времето на съветската ера, Русия ще трябва да реши дали ще желае да съществува мирно като актив на Европа или да избере другата алтернатива – да стане петролен васал на Китай.

Турция също е една от знаковите страни от втория свят, напредваща бавно през решаващите моменти на геополитическата истина. По време на студената война основното средство за поддържане на отношения с Турция беше NATO, тя беше подслушвателната станция на Запада по югозападната граница на СССР. Но през 2003, с отказа да предостави територията си на САЩ като изходна точка за инвазията срещу Ирак, тя сигнализира един нов момент в своето развитие – отдръпването си от Америка с цел да избегне директно отхвърляне от страна на ЕС. „Америка винаги твърди, че лобира пред ЕС в наша полза“, каза ми един от стратегическите анализатори в Турция, „но това само прави Европа още по-неотстъпчива. Ние вече не се нуждаем от такава помощ“.

Да, турската гордост действително съдържа елементи на един агресивен нео-отоманизъм, който не съответства на някои от стандартите на ЕС, но в края на краищата тя би могла да послужи като оръжие, с което Европа да реализира стабилност в Сирия, Ирак и Иран – с които по същество тя има обща граница, чрез Турция. Пътищата са каналите на властта, както самият аз разбрах, пътувайки из Турция в един разбит Фолксваген преди няколко години. Турските майстори-инженери пробиват тунели, издигат мостове и изглаждат пътища през цялата масивна източна част на страната, позволявайки й да се утвърди в арабските и персийски светове както във военно, така и в икономическо отношение, докато турските търговци гледат както на изток, така и на запад. Съвместни европейско-турски проекти вече доведоха до откриването на тръбопровода Баку-Тбилиси-Джейхан, заедно с принадлежащите към него железопътна линия и магистрала, предназначени да подкрепят и усилят европейското влияние чак до старя приятел на Турция, Азербайджан и богатото на петрол Каспийско море.

Човек трябва да хвърли само един поглед към блестящите небостъргачи в Истанбул, за да разбере, че дори и никога да не стане директен член на ЕС, страната става все по-европеизирана. Всяка година тя получава над 20 милиарда чужди инвестиции и бива посещавана от около 20 милиона туристи, болшинството от тях от страните на ЕС. Деветдесет процента от руската диаспора живеят в западна Европа и изпращат годишно по около един милиард долара вкъщи. Този препращан капитал подпомага растежа и развитието обратно на изток, под формата на нови строителни фирми, фабрики за килими и училища. С приемането на Румъния и България в ЕС, Турция вече има и физическа граница с ЕС (освен тясната й граница с Гърция), символизираща как постепенно тя става част от европейската суперсила.

Западните дипломати притежават дълъг, макар и понякога драматичен и безреден, исторически опит в отношенията си с Русия и Турция. Но какво да кажем за бившите съветски централноазиатски страни – така наречените СТАН? Откак колапсът на съветската империя буквално ги захвърли в независимост, Китай постепенно замества Русия като техен патрон. Търговията, петролопроводите и съвместните военни учения под егидата на Шанхайската Организация за Сътрудничество правят от Китай нов организационен център за региона, докато САЩ се опитват да запазят някакво скромно военно присъствие (понастоящем те са принудени да разчитат прекомерно на Афганистан, след като, по настояване на Русия и Китай, през 2005 те бяха изхвърлени от базата Карши-Ханабад в Узбекистан). В състезанието да се постигне напредък в отношенията със стратегически разположените и богати на петрол СТАН, ценностите изглежда са без значение. Докато Китай закупува повече казахски петрол, а Америка се бори за военни договори, Европа предлага дългосрочни инвестиции и отказва да даде на президента Нурсултан Назърбаев признание за високия статус, към който той се стреми. Казахстан гледа на себе си като на „стратегически партньор“ кажи-речи за всекиго, но опитайте се само да кажете нещо такова на някой от Големите Трима, които подкупват държавни служители, за да попречат да бъдат реализирани договорите на останалите от тях и се шпионират взаимно чрез своите пратеници – всичко това, за да се попречи на някой от тях да спечели надмощие в борбата за спечелване на господство над легендарното сърце на евразийската власт.

Само един пример за това докъде са готови да стигнат чужденците, само и само да запазят добрите отношения с Назърбаев, са настоящите преговори между консорциума от западни енергийни гиганти, между тях ENI и Exxon, и държавната петролна компания на Казахстан, за разработването на масивното нефтено находище Кашаган в Каспийско море. В настоящия момент консорциумът киха поне 4 милиарда долара, както и значителен пакет от акции, за да компенсира за закъснялата експлоатация и продукция, но Казахстан все още не е доволен. Урокът от Казахстан, както и от неговия еднакво стратегически важен, но далеч по-малко предсказуем съсед Узбекистан, показва колко капризен може да бъде вторият свят, променящ предпочитанията си по някакви прищевки и предизвикващ главоболия и кръгови ефекти във всички посоки. Всеки нов рунд от новата голяма игра може да бъде спечелен или изгубен поради недостатъчно внимание или липса на персонал, намиращ се на точното място в един или друг регион по света.

Но динамиката на Големите Трима не е просто някакво отдалечено състезание, в което Америка утвърждава способността си да диктува развоя на събитията от другата страна на земното кълбо. Глобализацията доведе геополитическия пазар директно до американския заден двор, бързо подкопавайки основите на двестагодишната доктрина Мънро[11]. Истина е, че обикновено Америка вдигаше пушилка в Латинска Америка само когато южните й съседи нямаха никакъв план за действие. Но в момента налице са поне две предизвикателства: Китай и Чавез. Симон Боливар беше онзи, който се бори жестоко за независимостта на Южна Америка от испанско владичество, а днес преименуваната Боливарска Република Венецуела е онази, която насърчава целия континент да намери собствено място в глобалната борба за власт. Хуго Чавез, клоунът-полковник от Венецуела, може да задържи властта в продължения на десетилетия или да бъде застрелян в най-скоро време, но при всички случаи той отправи към Америка едно директно предизвикателство – и засега го печели, променяйки правилата на северно-южните отношения в западното полукълбо. Той насърчи и финансира ляво настроени водачи по целия континент, помогна на Аржентина и други страни да изплатят дълговете си пред Международния Валутен Фонд и спонсорира една обхващаща целия континент разменна схема за търговия с петрол, едър рогат добитък, жито и обмен на държавни служители, показвайки дори на онези, които го презират, че те могат да се изправят срещу голямата северна сила. Но Чавез се обляга не само върху високите цени на петрола. Той разчита и на мълчалива поддръжка от страна на Европа, както и на упорито проникване от страна на Китай (Европа все още е най-големият инвеститор в страната, а Китай трескаво ремонтира остарелите петролни инсталации на Венецуела, като същевременно изгражда там собствени рафинерии).

Но предизвикателството на Чавез срещу САЩ е по същество идеологическо, докато промяната на страните от втория свят е по-скоро структурна. Дори и сега, когато Чавез все още е на власт, Бразилия е страната, която постепенно се утвърждава като естествен лидер на Южна Америка. Заедно с Индия и Южна Африка, Бразилия поде инициативата за промяна на световните търговски спогодби, критикувайки САЩ заради техните тарифи за стоманата и Европа – заради нейните селскостопански субсидии. Географски, Бразилия е почти толкова близо до Европа, колкото и до Америка и тя е силно заинтересувана да произвежда автомобили и самолети за Европа, както и да изнася соя за САЩ. Освен това, макар и бидейки верен съюзник на САЩ от времето на студената война, тя не изгуби особено много време, за да обяви „стратегическо партньорство“ с Китай. Техните икономики са забележително взаимно допълващи се, като Бразилия доставя желязна руда, дървесина, цинк, говеждо месо, мляко и соя за Китай, а той от своя страна инвестира в бразилските водноелектрически централи, стоманодобивни заводи и фабрики за производство на обувки. Амбициите на двете страни може би скоро ще променят и географията на техните отношения, като Бразилия в момента ръководи усилията за създаване на т. нар. Транс-Океанска Магистрала от басейна на Амазонка през Перу до брега на Тихия Океан, улеснявайки достъпа до китайските плавателни съдове. Латинска Америка винаги е била един вид геополитическа последна станция в хода на вековете, но през 21 век за всички ресурси ще се води безжалостна борба и никои от тях няма да са прекалено далеч, за да бъдат експлоатирани.

Близкият Изток – простиращ се от Мароко до Иран – лежи между центровете на влияние на Големите Трима и притежава най-голям брой страни от втория свят. Без съмнение затоплянето на отношенията с Либия, осъществено от Америка и Великобритания след като Муамар Кадафи обяви през 2003, че ще спре опитите на страната си за изграждане на атомно оръжие, беше донякъде мотивирано от нарастващото търсене на енергия от страна на един близък средиземноморски съсед. Но Кадафи не просто се разпродава. Той и съветниците му разпределиха умно споразуменията за добив на нефт сред добре балансирана група от американски, европейски, китайски и други азиатски петролни гиганти. Познавайки добре историята на експлоатацията на арабските петролни полета, той – подобно на Чавез или Назърбаев – също повиши натиска върху чужденците да поделят повече от приходите си с правителството, като променяше договорите, свободно закръгляше цифрите и ги заплашваше с одържавяване. Онова, което откривам в по-голямата част от арабския свят обаче е не такъв национализъм, а по-скоро един нов арабизъм, целящ да разпространява богатството, придобито чрез петрола, в арабския свят – вместо да го депозира в Америка, както ставаше при предишните петролни бумове. И когато Египет, Сирия и други арабски страни получават по-големи инвестиции от Персийския Залив и започват сами да харчат повече, те също постепенно се превръщат във все по-значими играчи от втория свят, които могат да пречат на САЩ.

Саудитска Арабия, която през обозримото бъдеще ще си остане най-големият производител на петрол в света, е също толкова важна колкото и Русия, както и също толкова достъпна за ухажване. През последните няколко десетилетия делът на Америка в директните чуждестранни инвестиции в страната определяше по решаващ начин нейната външна политика, но днес монархията е далеч по-умна, подмамвайки Европа и Азия да увеличат инвестиционните си дялове, така че всеки да има около една трета. Саудитска Арабия ангажира Европа в една развиваща се зона за свободна търговия в Персийския Залив, като същевременно инвестира около един милиард долара в китайски петролни рафинерии. Не си правете илюзии: Америка никога не е била толкова всесилна само поради военното си присъствие; стратегическото влияние винаги трябва да има икономическа база. Едно от главните изисквания от страна на втория свят към Големите Трима е да подкрепят думите си с дела.

Въпреки целия исторически антагонизъм между него и Саудитска Арабия, Иран играе същата игра като нея. Неговата дипломация не само успя да създаде несъгласие между САЩ и ЕС по въпроса за санкциите, но и успя да спечели приятелството на Китай, подхранвайки една връзка, която може да бъде проследена назад чак до времената на Копринения Път. Днес Иран представлява последното квадратче в китайската геополитическа игра на дама, предназначена да му осигури достъп до Персийския Залив по суша, избягвайки тесния Малакски проток. Китай вече подписа многомилиарден договор с Иран за доставка на природен газ от огромното поле в северен Парс, друг за построяване на петролни пристанища в Каспийско Море и трети – за разширяване на техеранското метро, а освен това увеличи доставките си на технологии за производство на балистични ракети и радарни инсталации. Няколко години на преговори завършиха през миналия декември с подписване на договор, според който китайската Синопек ще разработва петролното находище Ядаваран, като Китай (и други) със сигурност ще инвестират още повече в този проект. Колкото по-дълго продължават преговорите с Международната Агенция за Атомна Енергия, толкова по-вероятно е, че Иран ще се развива и без западни инвестиции, поради поддръжката на Китай и неговите приятели от втория свят – без да прави никакви отстъпки на запада.

Интересно е да се отбележи, че именно мюсюлманските страни-производители на петрол – Либия, Саудитска Арабия, Иран (предимно мюсюлманският) Казахстан, Малайзия – са онези, които по най-успешен начин успяват да разпределят баланса на взаимоотношенията си с всеки един от Големите Трима: получавайки онова, което искат, като същевременно успешно отблъскват ухажванията на останалите. Америка може да търси съюзници за своята „война срещу терора“, но същите тези страни изглежда са и част от онова, което Самуел Хънтингтън нарича „конфуцианско-ислямската връзка“. От своя страна пък Китай най-добре се справя с най-трудната за една свръхсила задача: едновременното поддържане на добри отношения с двойките от решаващи регионални съперници по целия свят: Венецуела и Бразилия, Саудитска Арабия и Иран, Казахстан и Узбекистан, Индия и Пакистан. На тази степен на развитие западните дипломати успяват единствено тихичко да осъждат китайските политики на ценностно-неутрално подпомагане и съюзи, но те не успяват да направят нещо повече против тях.

Това се отнася в най-голяма степен до собствения заден двор на Китай, югоизточна Азия. Някои от най-динамичните страни в региона като Малайзия, Тайланд и Виетнам, играят ролите на последователи на свръхсилата със завидно майсторство. Китайските емигранти вече отдавна дърпат конците в отделните икономики на региона, дори и когато правителствата сключваха договори за защита със САЩ. Днес Малайзия и Тайланд все още провеждат съвместни военни учения със САЩ, но също така купуват оръжия от – и имат съвместни договори с – Китай. Именно Виетнам, поради болезнената си история на военни конфликти както с Америка, така и с Китай, е страната, която е най-склонна да сключва договори и с двете свръхсили. Като по-голямата част от втория свят, Виетнам не иска да изпада под сферата на влияние на която и да било от свръхсилите.

Антиимпериалистическият пояс

Новата многоцветна карта на различните влияния е много трудна за разчитане. Вече няма неща от рода на „тия са с нас“ или „тоя е наше момче“. Мубарак, Мушараф, Мухатхир и много други ръководители от втория свят определят нови стандарти на манипулативно умение: всички те заявяват, че са приятели на САЩ, докато същевременно умело флиртуват във всички възможни посоки.

Нещо повече, много страни от втория свят са достатъчно самоуверени, за да сформират свои собствени антиимпериалистически пояси, изграждайки търговски, технологически и дипломатически оси през целия втори свят, от Бразилия до Либия и от Иран до Русия. Последната например скришно се придвижи до позиция, която й помогна да изгради иранския атомен реактор Бушер (нещо, което я постави в китайския лагер, що се отнася до въпроса за Иран), като същевременно предлага атомни реактори на Либия и оръжия на Венецуела и Индонезия. Страните от втория свят също все повече използват независими финансови фондове (често финансирани чрез петрол), за да упражняват собствено влияние, като понякога дори поставят в опасност корпорации и пазари от първия свят. Обединените Арабски Емирати, Саудитска Арабия и Русия бързо се изкачват по стълбицата на притежателите на валута и не крият апетита си когато става дума за опити да се закупят големи части от западни банки и петролни компании. В отговор на това от Швейцария до Ситигруп се оформя една ответна реакция, целяща да ограничи дяловете, които такива непрозрачни самостоятелни фондове могат да контролират, показвайки колко бързо вторият свят се изкачва нагоре в глобалната игра на власт.

За да се разбере втория свят, необходимо е човек да започне да мисли като негов гражданин. Онова, което видях в тези и десетки други страни е, че глобализацията не е идентична с американизацията. Всъщност нищо друго не допринася толкова много за ерозията на американското водачество по света колкото глобализацията. Докато европейските нации преразпределят богатство, за да осигурят или поддържат първо-световни стандарти на живот, на бойното поле на глобализацията държавно-поддържаните фирми от втория свят или задминават, или изкупуват американски компании, оставяйки техните работници да се грижат сами за себе си. Основният приоритет на страните от втория свят е не да станат малки Америки, а да преуспеят по какъвто и да било начин.

Не-американският свят

Карл Маркс и Макс Вебер често критикуваха далекоизточните култури за това, че били деспотични, аграрни и феодални, без да притежават средствата за организационен успех. Освалд Шпенглер виждаше нещата по-различно, твърдейки, че човечеството както живее, така и си измисля уникалните културни системи, при което западните идеали не са нито всеобщо приложими, нито пък релевантни. Днес ландшафтът в Азия все още съдържа древни цивилизации, но и най-голямото население, както и – според определени критерии – и най-многото пари от всеки друг регион по света. С или без Америка, Азия оформя съдбата на света и в процеса излага на показ недостатъците на великото повествование за Западната цивилизация.

Възходът на Китай на изток и на Европейския Съюз на запад фундаментално промени един свят, за който доскоро изглеждаше, че притежава само една определяща черта – за или против Америка. Докато въодушевлението в Европа и Китай нараства с всеки нов ход в областта на влиянието, духът на Америка е отслабен. ЕС може и да поддържа принципите на Обединените Нации, които Америка някога доминираше, но колко дълго ще продължава да го прави, след като собствените му социални стандарти се издигат далеч над този най-малък общ знаменател? И защо Китай и други азиатски страни би трябвало да стават „отговорни партньори“ в един ръководен от Америка международен ред, когато те не бяха поканени на масата в момента, в който правилата на този ред бяха определяни? Даже и сега, когато Америка куцука назад по пътя към мултилатерализма, други страни напускат американската игра и играят по собствени правила.

Самоизмамният универсализъм на американската империя – че светът по дефиниция се нуждае от един-единствен водач и че американската либерална идеология трябва да бъде възприета като основа за световния ред – парадоксално доведе до това, че Америка все по-бързо се превръща в една самотна суперсила. Точно както съществува геополитически пазар, съществува и пазар на моделите, които водят до успех, като не на последно място сред тях е китайският модел на икономически растеж без политическа либерализация. Както още Арнолд Тойнби забеляза преди половин век, западният империализъм обедини земното кълбо – но той не даде гаранции за това, че Западът ще доминира завинаги – материално или морално. Въпреки „миражът на безсмъртието“, който подмамва глобалните империи, единственото сигурно правило в историята са нейните цикли на имперски възходи и падения.

В паяжината на глобализацията понастоящем се намират три паяка. Онова, което прави Америка уникална в тази привидно свободна от ценности надпревара са не нейните либерални идеали – които в момента Европа може би представлява по-добре от самата Америка – а по-скоро нейната география. Америка е изолирана, докато Европа и Китай заемат двата края на огромната евразийска земна маса, която е постоянният център на гравитация в геополитиката. Когато Америка доминираше NATO и водеше един безкомпромисен тихоокеански съюз с участието на Япония, Южна Корея, Австралия и Тайланд, тя успешно се справяше с херкулесовата задача да управлява света, намирайки се в един от краищата му. В момента самото й присъствие в Евразия е слабо; тя е отбягвана от ЕС и Турция, нежелана в по-голямата част от Близкия Изток и губеща доверието на по-голямата част от източна Азия. „Случайна империя“ или не, Америка бързо трябва да приеме и да се приспособи към тази реалност. Опитът да се поддържа тази империя може да става само все по-скъп, както в кръв, така и в пари. Той не си струва, а и историята показва ясно, че усилията няма да доведат доникъде. Впрочем, тя вече го направи.

А не би ли бил светът по-стабилен ако Америка би била приета отново като негов организиращ принцип и водач? Вече е късно да се задава този въпрос, защото отговорът се разгръща пред очите ни. Нито Китай, нито ЕС ще заменят САЩ като единственият водач в света, по-скоро и трите сили постоянно ще се опитват да спечелят надмощие една над друга и да се балансират взаимно. Европа ще разпространява своя наднационален модел като принцип за разрешаване на споровете в Близкия Изток и за организиране на Африка, докато Китай ще насърчава един пекински консенсус, основаващ се на уважение към суверенитета и взаимния икономически интерес. Америка трябва да стане неотразима, за да остане в тази игра.

Аз мисля, че един сложен, мултикултурен ландшафт, изпълнен с международни предизвикателства, от тероризъм до глобално затопляне, е напълно неуправляем от една-единствена власт, независимо дали това са Съединените Щати или Обединените Нации. Глобализацията се съпротивява срещу централизация от почти всякакъв вид. Вместо това ние се нуждаем от една много по-ясна представа за разпределение на работата между Големите Трима, при което те да бъдат преценявани не според реториката им, а според отговорностите, които изпълняват. Случайно подбраният Съвет за сигурност не е мястото, където такова разпределение на работата може да бъде осъществено. Нито пък останалите международни организации, обременени от затруднено гласуване и какофонично-неуместни гласове. Големите въпроси трябва да бъдат решавани от Големите Трима.

Източник

ПАРАГ ХАНА

Параг Хана е старши сътрудник към Американската Стратегическа Програма за фондацията New America.Това есе е откъс от книгата му Вторият свят: Империи и влияние в новия световен ред, която ще бъде публикувана от издателството Random House през март 2008.

Богатството на ирландците

Автор: Джон Мъри Браун

Според историка Рой Фостър, след векове на нещастия, ирландците най-после са късметлии. В края на седмицата можете да видите много от новите късметлии по големите ирландски хиподруми – фермери с груби ръце и пачки банкноти, които пристигат с хеликоптери заедно с добре облечените си съпруги. По време на последното ми посещение на конни надбягвания видях един такъв господин да излиза от голяма фирмена палатка, с чаша шампанско в едната ръка и халба тъмна бира – в другата. Това беше много подходяща картина за образа на новобогаташа в Ирландия.

За пръв път в ирландската история някои от тези хора се превърнаха, почти за една нощ, в част от голяма, истински богата класа. При население от 4 милиона в страната има, според Ирландската Банка, повече от 30 000 евро-милионери (в сравнение с няколкостотин от преди двайсет години) – и поне 300 души, притежаващо повече от 30 милиона. Почти всички те са преуспели сами и по-голямата част от тези пари са направени в течение само на около едно десетилетие.

Тази нова класа е резултат от продължителния икономически бум в страната, както и от свързания с него скок на цените на недвижимите имоти. Страната навлезе в 90-те години с една необичайно благоприятна комбинация от нарастващо, добре образовано население и силно търсене на работна ръка, последното – резултат от високия ръст на инвестициите, най-вече от САЩ, привлечени от ниските данъци и слабо регулираната икономика. В един момент се говореше, че всяко пето работно място, създадено в Европа, се намира в Ирландия. Средният ръст на икономиката от 7,2 % през последните десет години окуражи ирландските емигранти да се завърнат у дома, а в най-ново време поляци и други имигранти поддържат високия ръст на работната сила. Всичко това помогна на Ирландия да достигне втория в Европа доход на глава от населението (след Норвегия), доста по-напред от Великобритания и САЩ. Но ако по въпроса за причините за ирландския икономически успех съществува широко съгласие, то това се отнася в много по-малка степен до хората, които го оглавяват, т. е. ирландските новобогаташи. Оставят ли те дълготрайна следа в икономическия живот или това са в по-голямата си част просто спекуланти? До каква степен те са склонни към благотворителност? Какво е влиянието им върху ирландското общество и начина, по който то вижда себе си?

Ирландците печелеха пари и по време на по-ранните поколения, но за да го направят, те обикновено трябваше да напуснат родината си. Фирмените съвети в САЩ са пълни с ирландски имена. В Англия няколко от водещите компании са ръководени от ирландци, като Тери Лийхи от Tesco или Найъл Фитцджерлад, бившият шеф на Unilever. Но преуспяващата икономика обърна в обратна посока потока от емигранти и позволи на последното поколение ирландци да разгърнат предприемаческите си способности вкъщи.

През 80-те години се появиха нови предприемачи-мултимилионери, различни от старите богаташки ирландски фамилии. Един от най-известните сред тях е Майкъл Смърфит, който превърна една дъблинска фабрика за картон в глобален концерн за хартия и опаковъчни материали. Неговият конкурент Тони Орейли се издигна до позицията на шеф на HJ Heinz, първият шеф на американския гигант за хранителни стоки, който не принадлежеше към семейството на основателите на фирмата. Той реинвестира парите, спечелени там, в няколко ирландски компании, включително Independent News & Media, една група от вестници, както иWedgwood, производител на кухненски принадлежности.

Редиците на свръх богатите включват само малцина индустриални производители, тъй като този сектор се доминира от компании, притежавани от чужбина, предимно Америка – около 70% през 2004 г. Но все пак има и някои предприемачи в областта на технологиите, като например Денис Обрайън. Освен това съществува и група от бивши банкери, които мълчаливо изграждат големи международни компании. Бари Окалахън например осъществи през миналата година най-голямото фирмено изкупване в историята на Ирландия, като неговата фирма за образователен софтуер плати 5 милиарда долара за американското издателство Houghton Mifflin. Популярната култура също създаде няколко мултимилионери, най-известен сред които е Боно, водещият вокалист на U2.

Смърфит и Орейли се нуждаеха от 30 години, за да достигнат настоящите си позиции. Много от големите имена от следващата вълна също стигнаха до богатство сравнително бавно. Но най-новото множество от мултимилионери – повечето от които са слабо известни в Ирландия, а още по-малко извън нея – направиха състоянията си в течение на десет или по-малко години, мнозина от тях в сферата на недвижимите имоти или строителството.

Ирландските експертни познания в областта на строителството са добре известни; няколко големи английски строителни фирми водят началото си от ирландски емигранти. Но корените на новите ирландски строителни състояния се намират у дома – всъщност, както толкова често по света, те са резултат от сливането на политика и бизнес. На практика някои хора свързват строителния бум с една-единствена среща, проведена през 1982, при която Чарлз Хои, водачът на управляващата партия Fianna Fáil, потърси поддръжката на Тони Грегъри, един яростно независим член на ирландския парламент, за да формира правителство на малцинството. Двамата сключиха споразумение, включващо обещание от страна на Хои да насочи големи инвестиции към изграждането на онези части от Дъблин, които принадлежаха към избирателния район на Грегъри. Данъчните облекчения към частния сектор се оказаха успешни, така че правителството ги разшири в сферите на туризма и свободното време, като по този начин стартира цяла нова индустрия.

Когато икономиката започна да расте стремително през 90-те години, предприемачите, работещи в сферите на недвижимото имущество и строителството бяха позиционирани много добре. Нарастващата заетост и доходи, съчетани с много ниски кредитни цени, разпалиха търсенето на частни и фирмени сгради, като повишиха цените още повече. Във вътрешността на страната плановият контрол беше минимален, което насърчи цяла вълна от малки строителни проекти, докато фермери, притежаващи земя в близост до големи градове станаха моментални милионери, а фамилните вериги от магазини видяха собствената си цена да скача до небето, в резултат от пристигането на местния пазар на британски фирми. Но най-големите печалби реализираха онези, които бяха имали предвидливостта да закупят големи парцели земя преди цените да подскочат през 1994.

Не е лесно да се опишат успешните ирландски магнати в областта на недвижимите имоти. Мнозина от тях идват от селска Ирландия, а не от Дъблин или другите градове. Някои от тях имат университетско образование; неколцина са с частно образование. Но някои започнаха и като фермери или работници. Много от тях днес пътуват с хеликоптери, но те все още обичат да обикалят на крак земите си. За тях се казва, че с по-голямо удоволствие строят игрища за голф, отколкото да играят на тях. Ще ги видите по-често на конни надбягвания или народни спортни игри, отколкото на мачове по ръгби или футбол. И те вероятно се опитват по-малко от предшествениците си да се кичат със социални придобивки. Трудно е да си представи човек някой от тях да приеме от кралицата рицарска титла, както направиха Тони Орейли и Майкъл Смърфит.

Джони Ронан, с дълга коса и смолисто черна брада, е най-забележимият „играч“ от индустрията. Син на богат фермер от Типерери, той е получил частно образование, след което завършил счетоводство. За неговите дела като бизнесмен и човек на живота се разказват множество истории. Например, след като спечелил една трудна битка за недвижими имоти, той отпразнувал събитието като наел частен самолет и отлетял заедно с 50 приятели за Италия, където Лучано Павароти пял за тях в градината на своята вила. Друг път той информирал бизнес-конкурентите си, че в чест на всеки от тях той е нарекъл с името му по едно гватемалско прасе, отглеждано като част от благотворителна операция на фондацията Трокер.

Всички магнати разполагат със солидни политически връзки. И все пак е трудно да се каже до каква степен политическите връзки са определящи при техния възход. Непотизмът и корупцията, характерни за управлението на Чарлз Хои, не са изчезнали напълно в наши дни. Например начина, по който се преоценява земята, се намира в центъра на обвиненията, според които Дъблин все още толерира културата на „кафявия плик“, така увреждала образа на страната през 80-те и 90-те години. През 1996 бизнесменът Шон Мълрайн закупи един терен недалеч от дъблинското летище, за 30 милиона евро. През 2004, след преоценяване, той продаде половината от парцела за 95 милиона. Същевременно един антикорупционен трибунал откри, че той е платил около 50 000 ирландски паунда на Лиам Лоулър, един от общинските съветници в Дъблин и влиятелен член на Fianna Fáil.

Някои критици сравняват ирландските имуществени магнати с руските олигарси. Според едно проучване, почти цялата търговска недвижима собственост в Дъблин се притежава от шест или седем души. Такава концентрация на собственост е съществувала единствено в дните преди ирландската независимост. Но в онези дни земята в Ирландия е струвала само нищожна част от същата площ в Англия, докато в наши дни тя носи огромни печалби, независимо от много по-ниската гъстота на населението тук.

Едва ли е за учудване, че появата на новобогаташи в Ирландия не се посреща с всеобщо одобрение. Макар че модерна Ирландия никога не е имала силно профсъюзно движение или ясно определена ос на ляво и дясно в политическия живот, националното самосъзнание притежава ясно изразени егалитарни и безкласови черти, които не се съчетават добре с новата богаташка класа. Но докато по-голямата част от ирландските гласоподаватели продължават да печелят от успеха на страната, едва ли може да се очаква някаква по-силна враждебност срещу магнатите. Ирландците изглежда са развили силна емоционална обвързаност към недвижимите имоти, което може би е наследство от британския колониализъм. Частта от националното богатство, свързана с жилищна собственост, е 74 процента, в сравнение със средната за Европа стойност от 57 процента. Собствеността върху жилищата в Ирландия възлиза на 77 процента, срещу 71 процента във Великобритания, 56 процента във Франция и само 43 процента в Германия. Търсенето на жилища също нараства много бързо. През 2006 тук бяха построени 88 000 нови жилища, сравнени със 155 000 в Англия и Уелс, където живеят 13 пъти повече хора. През 2004 The Economist класира качеството на живота в Ирландия като най-високо в света, заявявайки, че Ирландия „съчетава в едно най-желателните елементи на новото, като ниска безработица и политически свободи – и запазването на някои уютни елементи на старото, като стабилни семейства и съседски живот“.

Но макар че неравенството нараства и по улиците на големите градове все още могат да се открият множество бедни хора, протестите са минимални. Една от причините за това е, че ирландският икономически модел винаги е бил по-силно ориентиран към САЩ, отколкото към Европа. Например, Ирландия няма задължително всеобщо здравеопазване: почти половината от населението живее с частни здравни застраховки, а около 30 процента разполагат с държавно-субсидираната „медицинска карта“, която дава права на безплатно медицинско обслужване.

Една група, която често се отнася с презрение към новобогаташите, е старият ирландски елит, състоящ се най-вече от живеещи в Дъблин висши държавни служители, юристи, журналисти и хора на изкуството. Това е свързано не толкова със самите тях, колкото с усещането, че внезапният приток на пари е накарал старата, уютна Ирландия да изгуби душата си. През ноември 2007 Бренда Фрикър, известната ирландска актриса и носителка на наградата Оскар, заяви, че продава дома си в Дъблин, за да избегне онова, което тя нарече „парично-мотивираното нещо“. Градът е станал много бездушен и коравосърдечен, каза тя.

Когато Кристиан Паулс, посланик на Германия в Ирландия, беше изразил подобни усещания два месеца по-рано, той получи плесница от един от говорителите на външното министерство и беше принуден да се извини официално. Но потока от съчувстващи писма до Irish Times показа ясно, че мнозина ирландци са на същото мнение.

Разбира се, крайности има. Богатите ирландци не мигват с око, когато стане дума за пътуване до САЩ в края на седмицата, просто за пазаруване. Поканите за парти нерядко съдържат указания за ония, които пристигат с хеликоптер. Но мнозина от новобогаташите са от скромен произход и осъзнават ясно вредата, която демонстрирането на тяхното богатство може да причини. В ирландските пристанища няма да видите яхти, по-дълги от 20 метра. „Не че те не ги притежават, но ги държат на други места“, както казва един данъчен съветник.

Едно следствие от всичко това е, че днес ирландците гледат на себе си с други очи. Образът на скромния, но поетичен католик, живеещ в сянката на скования и снобски настроен протестант вече няма смисъл, нито дори като карикатура. Нацията на „светци и учени“ показа през последното десетилетие, че притежава и талант за бизнес.

Някои от ирландците, разбира се, се чувстват изгубени в това ново време. За пръв път в своята история днес Ирландия преживява масова имиграция (в момента около 10 процента от населението е родено в чужбина). Освен това, единствената институция, която постоянно се съпротивяваше срещу новия хипер-капитализъм, Католическата църква, днес е маргинализирана и по-слаба от всякога, отчасти поради скандалите, свързани със злоупотребите с деца.

За много хора липсата на ориентация в новото време беше символизирана от изграждането на един огромен стоманен пилон на улица Оконел в Дъблин, на мястото на старата Нелсънова Колона, взривена от ИРА през 1966. Някои възприеха появата му като липса на вкус, за тях това беше просто голям пилон със знаме на върха. Но за други това е символ на нова Ирландия и нейното ново богатство, позволяващо й най-после да се измъкне от сянката на големия си съсед.

От друга страна, отношенията между Ирландия и Великобритания, и особено между ирландците и англичаните, вероятно никога не са били толкова добри колкото в наши дни. Забогатявайки, ирландците постепенно се освобождават от комплексите си за малоценност, докато английските комплекси за превъзходство отслабват. Разбира се, отношенията никога няма да бъдат истински равни и Великобритания продължава да хвърля огромна културна сянка над Ирландия. Както казва един от местните наблюдатели, „не може да има равенство между 4 милиона и 60 милиона. Но със сигурност неравенството намалява“.

Източник

ДЖОН МЪРИ БРАУН

Джон Мъри Браун е кореспондент на Financial Times за Ирландия.

Границата

Автор: Кристин Димитрова

Автобусът се люшкаше по разбития път към Калотина и оставяше назад всичко, което Димитър познаваше. Дърветата бавно-бавно се появяваха в далечината, прелитаха пред погледа му и пак бавно-бавно се отдалечаваха назад. Димитър ги гледаше, като че ли на всеки ствол висеше табелка „аз съм българско дърво“. Мъчеше се да ги запомни, защото не беше сигурен кога и дали ще ги види отново. Но тъй като и досега не ги беше виждал, новопосадената му носталгия не успяваше да го докара до сълзи. Освен това дърветата прекалено много си приличаха. Празните бутилки от минерална вода, захвърлени край пътя, също си приличаха.

Когато преди две години потегли от родната Берковица, за да кандидатства химия в София, Димитър изпитваше същите чувства към берковишките крайпътни насаждения. По време на следването му обаче те не успяха да упражнят върху него носталгията, на която подозираше, че са способни. Сега, окрилен от хамбургската стипендия, той се поклащаше заедно с целия автобус към първото си излизане в чужбина. Напред през две седалки по диагонал седеше млада жена с дълга черна коса и луничаво лице. Когато не се чувстваше длъжен да гледа дърветата, Димитър гледаше нея.

Тя седеше сама и доколкото успяваше от друсането, четеше вестник. Виждаше се част от петнистата й скула и от време на време острият й нос, забит в страниците. Димитър отрепетира наум няколко начала на запознанство, но не хареса нито едно. Вестникът я обграждаше с цитадела от словеса, крехки телесно, но твърди като сигнал за заета телефонна линия. Трябваше да се измисли нещо по-така, някой троянски кон от думи, който да се вмъкне незабелязано през вестника и после тя сама да се разприказва, без да разбере как е започнал разговорът.

Мършав крак в черен, излъскан от употреба панталон се опъна встрани и се долепи до бедрото на Димитър. Човекът на съседната седалка задремваше и тялото му неволно търсеше начин да се разгъне. Беше млад циганин с тънки девически мустачки и сипаничави бузи. От полуотворената му уста излизаше стълб от никотинова миризма. Ако обикновената миризма, например миризмата на парфюм, приличаше на тънък пласт зеленина, която покрива земята, то никотиновата миризма, която стигаше до Димитър, приличаше на въглищно находище. Тя разкриваше геологични пластове от „Арда“ до „Мелник“, кога с филтър, кога без, а вероятно и „Стюардеса“ в детството. Димитър гнусливо си дръпна крака, после реши, че не бива от самото начало да се отстъпва територия, и избута крака в съседската половина.

– Ааа?! – скочи циганинът и се озърна, съвършено буден.

– Кракът ви... – каза Димитър и посочи несъществуващото разстояние между двамата.

– Извинявам се! – бързо каза циганинът и протегна ръка. – Приятно ми е. Митко, двайсетгодишен, плочкаджия, парясник.

– Откъде ми знаете името?

– Не ти го знам. Митко е моето име.

– И моето – каза Димитър и смутено разтърси протегнатата ръка. Досега беше живял с очакването, че циганите ползват единствено свои си, цигански имена.

Дебел мъжага със сплъстена коса и фланелка на хоризонтални линии се надигна от задната седалка и тръгна в посока, която Димитър мислено си определи „към шофьора“. Точно над момичето обаче той спря, надвеси шкембе над главата й, приведе се и конфиденциално я попита:

– Носиш ли цигари?

– Не – дочу се да казва тя.

– Хайде тогава да ми пренесеш един стек. Имам един в повече. Ще кажеш на митницата, че е твой.

– Не – отряза го тя.

– Айде бе, кво губиш?

– Нищо не губя, нищо не печеля. Моля ви, оставете ме на мира.

Тя вдигна вестника по-нависоко, едва ли не над главата си, и се зачете упорито в некролозите. На дебелия известно време не му се вярваше, че са му отказали. После му трябваше малко време да прецени до каква степен са му нарушили правата. Поколеба се дали да се ядоса. Какъв Б-вариант да измисли с цигарите. Накрая махна с ръка към заглавната страница и начумерен се върна на седалката си. Димитър гледаше като хипнотизирай. Това беше неговият шанс да блесне като кавалер, а той блесна като зрител. Но до Берлин имаше много време. „Пики“, обяви боя някой от задната част на автобуса сред постоянния шум от мъжки гласове.

За да прецени какви са му шансовете, Димитър се погледна в стъклото. Лицето му беше там, прозрачно над прелитащите дървета, готово да очертае себе си за всеки, който би си направил труда да гледа в стъклото, а не през него. Дълъг, малко тревопасен овал с рехави вежди и яркочервена уста. „Е, някои пък може и да си падат по коне с кадънски устни“, помисли си той.

Нещо в пейзажа навън се променяше. Очите му се разфокусираха и изпод отражението му се показаха разчекнатите тараби на граничния пункт. Всичко беше белосано, ръждясало и бутафорно. Встрани имаше клозет с картонен ценоразпис на няколко реда, сякаш предлагаше различни услуги. Всъщност това бяха различни тарифи за чужденци и българи.

Автобусът спря. Гълчавата от препирни и уговорки, която се беше усилила през последния половин час, стихна.

– Всички долу с паспортите и вадете багажа.

Митничарят изглеждаше погнусен и безмилостен.

Шофьорът грабна няколко натурални сока и хукна да се оправя в една стаичка с властите, докато ортакът му отключваше багажниците. Пътниците заизваждаха денкове и сакове от полиетиленов текстил и се строиха на опашка. В целия автобус пътуваха всичко на всичко две жени, като втората според Димитър не си струваше да се споменава. Имаше вид на пенсионирана старша сестра и под брадичката й трепереше пуйча гуша.

Митничарите заровиха ръце до лакти в денковете и заизваждаха гроздове от фланелки „Адидас“, които поради капризите на световната икономика пътуваха към родината на предполагаемото си производство, както и други стоки от първа необходимост. Чернокосата беше само с една раница, която можеше да мине и за дамска чанта. Димитър декларира допотопния си лаптоп.

– Ей, кой знае колко ще ни бавят сега – промърмори той уж на нея, уж на себе си и като светски мъж си погледна часовника.

– Видяхте ли някъде тоалетна? – попита го тя. Очите й бяха кафяви, почти червенокафяви като луничките.

– Ммм, не – излъга Димитър, който не искаше разговорът да се изплъзне в такава посока.

И разговорът въобще умря. Някъде напред от опашката се чу „ти какво си въобразяваш?“ и умолителни интонации „чакай бе, хора сме, ще се разбереме“. После всички се качиха, повозиха се на автобуса петдесет метра и пак спряха. Там упражнението се повтори с единствената разлика, че командите бяха на сръбски. Митничарят – мустакат здравеняк с червени бузи – се обърна към шофьора с „Джус, уиски, боро“ като учител по геометрия, който диктува аксиомите, а на мъжете заповяда да се строят навън. Хората се спогледаха, помислиха, че не са разбрали, после митничарят им кресна и те се заизнизваха през вратата.

Докато опразваха автобуса, Димитър забеляза, че дебелият остави кашонче цигари върху освободената седалка на чернокосата. Долу друг граничен офицер с щръкнал като магарешка грива перчем им посочи чертата, по която трябваше да застанат, и започна да ги обискира. Не бяха строени нито по височина, нито по брадясалост, нито по цвят на предимно тъмните якета и затова главите им се извисяваха и хлътваха спрямо средното ниво като стреснато ЕКГ. Когато стигна до „старшата сестра“, митничарят великодушно каза „Меn only“ и я избута с показалец назад. Тя напусна редицата с благородно възмущение и се оттегли.

Бузестият митничар излезе важно от автобуса, а шофьорът го подгони с черен найлонов плик, от който стърчаха златистите ръбове на безмитни опаковки. „Брей, мамка му кръвопийска – нареждаше той, докато подтичваше, – и сам си взима, и с уста си иска!“

Обискиращият се обърна и го проследи с поглед, но не беше дребнав.

При претърсването не се откри нищо, а и не се разбра какво са търсили. Накрая всички се отправиха обратно към седалките си с чувството, че вече дълго време никой няма да ги закача. Сивите облаци уютно като юрган покриваха автобуса заедно с пътя, граничните сгради и бариерите. Полумракът нашепваше за сън и чувство за изпълнен дълг.

Дебелият мина покрай седалката на чернокосата и видя, че е празна.

– Къде са ми цигарите? – попита той.

Хората наоколо, които вече се бяха добрали до местата си, застинаха. Един – с ръце, протегнати нагоре към сака, друг – заровил нос в плик с домашни сандвичи, трети – надигнал шише вода. В някакъв момент едновременно решиха, че въпросът не се отнася до тях, и продължиха заниманията си.

– Питам аз, ей тука имаше един стек „Малборо“. Къде е сега?

В това време чернокосата се приближи до седалката си и се опита да седне.

– Извинете, може ли?

– А, точно ти ми трябваш! Ей тука бях оставил едни цигари, къде са сега?

Момичето примига изненадано.

– Какви цигари? Кой ви е казал да оставяте нещо на седалката ми?

Онези наоколо отново се обърнаха да ги слушат. Пътеката се заприщи и пътниците с места най-отзад не можеха да си седнат. Автобусът потегли и цялата правостояща редица се люшна наляво и надясно.

– Ей тука бях оставил едни цигари.

– Щом си ги оставил, докато ме е нямало, откъде да знам къде са?

Околните закимаха, съгласни с логиката. Дебелият процеди „ще я видим ние тази работа“ и тръгна с помътен поглед към седалката си. Димитър тъкмо се готвеше да се намеси, но размяната на реплики беше толкова бърза, че не намери пауза да се вклини.

Замириса на хамбургски салам, трошаха се варени яйца, отривисти глътки показваха, че храната се разрежда с вещества, по-силни от водата. Димитър извади сплескания си сандвич с кашкавал, изчопли салфетката от краищата му и отхапа. Спареният хляб стана на топка в устата му. По стар навик погледна дърветата. Сега ги виждаше над абаносовия профил на съименника си, на свой ред заел мястото до прозореца.

Това бяха вече чуждестранни дървета. Абсолютно същите. Несправедливо беше хората да живеят толкова различно, да говорят толкова различно, а природата да е една и съща. Димитър се почувства странно засегнат, като съпруг, който последен е научил за лъжите на жена си. Всички изрази, които с благоговение беше сричал в читанките – „наште планини зелени“, „опознай родината“, „че е от кремък твоят стар Балкан“, – му се сториха целенасочена измама. Какъв е смисълът да се хвалиш с природа, която я има навсякъде? Все едно да се хвалиш с прогнозата за времето. Мястото до пътеката имаше и една добра страна. Човек можеше да си опъне единия крак встрани.

Митко извади цигара от вътрешния си джоб и си я лепна между устните. Озърна се полуизправен с висяща от лицето цигара и си седна.

– Прозорците не се отварят – каза Димитър. – Нали има климатик.

– Брей, мама му стара! И какво им беше на прозорци

те, дето се отваряха? Сега ако си запалим една, че ме усетят.

– Сто на сто – съгласи се Димитър. Иззад гърба им се чу прочистване на гърло.

– Абе, мангал, ти ли ми сви цигарите?

Митко и Димитър се обърнаха едновременно. Вторият, за да разбере какво става, а първият, за да се отбранява. Дебелият се беше надвесил над тях и се държеше за облегалките. Миришеше на ракия. Двамата съименници се изправиха срещу него, за да възстановят териториалното равенство.

– Как аз ще съм ти свил цигарите, бе! Що аз да съм ги свил?

– Я млък, копеле крадливо, че ще си глътнеш зъбите. Ако не си ти, кой ще е?

– Па отде да знам кой ще е. Остави ме, бе! Пусни ме, ти казвам!

– Ей, я по-кротко там – чу се басов глас от предните редове.

– Не ме гледай така, ей! – изсъска дебелият и разтърси циганина за реверите.– Тая цигара „Малборо“ откъде дойде?

– Моя си е, мамицата ти! – извика той и се опита да му изблъска ръцете от себе си.

Дебелият замахна към Митко. Автобусът се люшна и Димитър залитна към прозореца. Юмрукът се стовари върху лявата му буза. Димитър се сгъна назад и се спря в ръцете на хората от предната седалка, които се бяха обърнали да гледат. В това време вторият шофьор, който вече беше стигнал до свадата, застана пред дебелия. Настана пъшкане и боричкане. Дебелият искаше да се добере до циганина, шофьорът го спираше и двамата започнаха да се кълчат като танцова двойка.

– Абе, човек, да те сваля от автобуса ли искаш?

– Той що ми зема цигарите?

– А ти отде знаеш, че е той? Може да е бил митничарят!

– Ей, я по-кротко там – повтори басовият глас. Оказа се, че принадлежи на плешив кльощав мъж със сключени вежди и брада.

– Леле, па тебе, войводата, като те почнем! – скочи обратно дебелият.

Димитър се изправи и невярващо пипна топлата кръв под носа си. Устата му също беше цепната, но от носа му шуртеше кръв като от чешма. Пуловерът му се напои с гъсти червени струи. Циганинът подложи нещо като голям тампон под брадата му. Оказа се навит на топка потник.

В мига, в който кръвта се появи, всички забравиха за дебелия и се вторачиха в червените лекета под брадичката на Димитър. Отвсякъде се чуваше „по-добре да легне“, „по-добре да седне“.

– Дайте го насам, имам лавандулов спирт – извика момичето.

Прехвърлиха Димитър няколко седалки напред. Едни ръце го изправиха, други го пренесоха като епически герой. Накрая се озова оплескан с кръв на седалката до чернокосата. Господ явно сбъдваше желания, но не се церемонеше с детайлите.

– Чакай сега, не мърдай – каза тя и прокара хладен памук по лицето му. На места беше приятно, на места лютеше.

– Простаци – каза Димитър, който бързаше да се извиси над обстоятелствата. – Цял автобус с простаци. Нарамили сакове, денкове и бохчи и тръгнали да търгуват по Европа. Бай Ганьо е жив и пътува към сръбско-унгарската граница.

– А ти къде отиваш? – попита тя и хвърли първия памук в плик от кроасан. Памукът беше оранжево-розов и за срам на Димитър, малко сивкав на цвят.

– Ще правя магистратура в Хамбург. Химик съм – произнесе Димитър златните си думи. Гледаше да ги каже тихо, за да не прозвучат нескромно, и все пак достатъчно силно, за да е сигурно, че ще се чуят. Те проехтяха високо и с фалцет.

– А после?

– После мисля да си потърся работа. Там.

– Значи и ти не си по-добър от другите. Тук боли ли?

Оранжевите й очи се вторачиха в цепнатината на устата му. Беше започнала да се подува.

– Какво трябва да значи това, че не съм по-добър? Да не би и ти да си от онези, които смятат, че добрите хора не напускат отечеството, докато лошите си карат кефа в чужбина?

– Неее. Ти ме бъркаш с някого.

Отдалече изглежда по-симпатична, помисли си Димитър. Не толкова красива, но по-симпатична. Сега беше близо до луничавата й кожа, опъната върху скулите, очите й го наблюдаваха като дупки върху вратичката на камина и той потръпна. Не беше груба, не беше и арогантна, просто не си правеше труда да се пояснява. Навън автобусът се движеше сред шпалир от магистрални светлини и понякога зад тях се виждаше самотна къщичка, фасадата на мотел, стъклена бензиностанция или черните очертания на планински хребет върху не толкова черното небе.

– Бих искал животът ми да мине в една от тези малки

къщи, които понякога се виждат в далечината. Над външната врата виси гола крушка и вътре влизат и излизат хора по джапанки. Каквото и да стане в света, те никога няма да го разберат, защото ще им е все едно – каза Димитър, като внимаваше много да не мърда устата си.

– А ти откъде си?

– Кой, аз? От Берковица.

– А защо не си седя в Берковица?

– Защото не бих могъл да съм това, което съм, в Берковица.

– А в Берлин можеш, нали?

– Не, в Хамбург.

– Извинявай. То си е почти като Берковица. И ако на едни места можеш да си това, което си, а на други не можеш, то какво точно си ти?

– Химик. Химично инженерство.

– А-ха, химично инженерство. Може пък ония хора по джапанките да са физично инженерство. Ти май отреждаш някакво място на хората, после искаш да им го заемеш, после се сърдиш, ако някой ти каже, че вече си го заел.

Димитър усещаше как я намразва. Очакваше поне малко съчувствие, ако не чак преклонение пред героизма.

– Каквото и да кажа, все лошо излиза, нали? Трябва да се нареже, да се нацепи на трески, да се анализира...

– А, не знам. Ти си с магистратурата.

Автобусът зави покрай заведение, обляно в синьо-лилава светлина. Откъм задната му част се гушеше миниатюрна сграда, чието предназначение се четеше в картинките на двете й врати – мъж и жена. Пътниците заслизаха вдървено, изтягаха се и палеха цигари. Независимо от близостта на тоалетната част от тях отидоха да пикаят зад автобуса. Оттам се чу шуртене на струи и гласът на циганина: „Остави ме бе, че съжаляваш, да знаиш!“ Чернокосата излезе от женската половина и запали цигара.

Димитър, който се измъчваше от чувството, че нещо в разговора остана недовършено, се приближи към нея с термос кафе.

– Май вече не е много топло, но ... Искаш ли?

– Да – кимна тя и той си отдъхна с облекчение.

– Ако имах динари, щях да те поканя вътре – каза той и посочи синята атмосфера на заведението.

– Тогава пък нямаше да има време. Най-много след десетина минути тръгваме. Иначе ти скоро ще имаш пари.

Седнаха на бордюра под стената на заведението. Тревата, която растеше между камъните, беше мокра от студена роса. Димитър подаде пластмасовата чашка с кафе на чернокосата, а той отпи от термоса. Кафето нахлу внезапно през широкото гърло и изтече на тънки струйки от двете страни на подутата му уста. На пуловера му се образуваха още две петна, този път светлокафяви. Тя се разсмя. Той остави термоса и отчаяно се хвана за челото.

– Карай, на границата ще се преоблечеш, и толкова. Нов човек.

– А ти? Ти къде отиваш?

Тя заклати чашката с кафе, за да върне утайката в течността, и отпи така внимателно, така всепоглъщащо, че просто нямаше къде да се вмести отговор.

– Да де, сетих се. Ти си тайнствена. Ние всички можем да бъдем питани за какво ли не. Ти си отвъд тия неща.

Тя вдигна рамене.

– Между другото, косата ти е доста странен цвят в сравнение с очите.

– Е, значи едното от двете е боядисано. Хайде да ставаме, че шофьорът се качи. Всъщност ти влизай, аз ще направя едно кръгче наоколо.

Хвърляха се фасове, задната част на автобуса дъхтеше на пикня, а „старшата сестра“ пиеше зеленикава течност с нещо като плаващи магданози в бурканче от детска храна. Димитър си помисли, че за да пиеш доброволно нещо такова, то трябва да е много, крайно полезно. Автобусът ги лъхна с познатата вече миризма на подвижен дом. Малко тесен, малко потен, но без изненади.

Циганинът му правеше знаци от общата седалка, че този път е негов ред да заеме мястото до прозореца. Димитър се приближи, но вместо да се настани, си взе сака.

– Виж какво, ще отида да седна отпред.

– Абе то това отпред и аз бих седнал отпред, ама... Абе щом е за гадже, давай! – ухили се той и се намести по диагонал на двете седалки.

– Ако случайно онзи пак дойде да те тормози, само свирни. Все пак дълъг път ни чака – покровителствено каза Димитър.

– А, не вярвам да стане нужда. Ей я къде е границата.

Димитър седна до чернокосата, без да каже дума. За негово облекчение тя не възрази, само придърпа раницата към себе си, за да му направи място. Отпред се чуваше басовото хъркане на плешивия, килнал безсъзнателна глава към „старшата сестра“. Тя спеше изправена като кавалерийски кон и само гушата й потрепваше на по-резките завои.

– Как е носът?

– Нищо не усещам. Досега не съм го чупил. Повече ме боли долната устна.

– Значи няма да се целуваме.

Димитър я погледна с надежда и недоверие едновременно. По-скоро недоверие. Май минаваха през някаква гора. Навън всичко беше черно, непрогледни пластове от сенки върху тъмнина. Автобусът се стрелваше нагоре, после се гмурваше в извивките на неравната земя, която не можеше да се види, а само да се изпита. Димитър, без да иска, се замисли как изглеждаха те самите, видени от крайпътен дом, някой хълм или безлунното небе сега. Кораб с мержеливи прозорчета, отдалечен на еднакви разстояния от всичко, което познава: отдавна оставил брега, но далеч от целта си; много ниско под небето, но твърде високо над дъното.

Сети се за космическата сонда, изпратена със записи на най-различни културни знаци, сред които и българската песен за Делю хайдутин. Изпращането на тази песен в космоса беше прието из цяла България като голяма чест. И кой да го слуша там горе? И ако някой го чуе, дали ще си помисли, че е музика, или ще почне да го разшифрова, за да разбере съобщението? Пък то няма какво да му се разбира. След много труд и невъобразимо ниво на техниката разбиваш кода на езика и ти става ясно, че някакъв си Делю хайдутин е излязъл. Кой, къде, защо? Какво трябваше да го направи толкова важен за марсианците, след като самият Димитър, негов сънародник, нямаше представа за какво става дума в песента? В Берковица говорят по друг начин, песните им са други. Вземеш нещо за съобщение, пък то се окаже украса. От друга страна, земята е пълна със съобщения, изпращани от хората към други хора, но те, понеже са неразчетени, от само себе си се превръщат в украса. Димитър за първи път се порази от едно несъответствие: съобщенията са много повече от времето за разчитането им. Безнадеждно е.

Чернокосата тъкмо вземаше някакво хапче. Димитър я бутна по ръката.

– Ей, ако имаш право да оставиш едно-единствено съобщение на бъдещите хора, какво ще бъде то?

– Никога да не стряскат хората, които си пият хапчетата против повръщане.

– Не бе, сериозно.

Тя се замисли.

– Ще им кажа: хора от бъдещето, ако искате да имате бъдеще, никога не се колебайте да плюете върху настоящето.

– Аз не мисля така. Мисля, че настоящето трябва да се изгражда постепенно и много внимателно. Ако не бях правил така, сега нямаше да съм тук. Уроци по немски, кандидатстване, следване, препоръки, глупости. Ден след ден след ден.

– Да де, ти си плюл постепенно, а аз отведнъж.

– Знаеш ли, ти си малко странен човек.

– Въобще не съм странен човек. Просто не знаеш нищо за мене.

– Тогава ми кажи какво трябва да знам.

– Няма нищо за знаене. Остави ме да спя.

– Ето сега. Ти в началото каза, че и аз не съм по-добър от другите.

– Не помня да съм ти казала такова нещо.

– Аз пък помня много добре. Тогава те разбрах грешно, но ти така и не ми обясни какво искаше да кажеш.

– Е, добре. Ти говореше, че всички в автобуса са простаци, тръгнали като Бай Ганьо или нещо такова. Бай Ганьо, доколкото си спомням, ходи по Европа, за да изнася розово масло. Всеки тук изнася каквото има. Ти си спечелил стипендия и смяташ да си търсиш работа в чужбина. Добре, значи не изнасяш пиратски дискове, а мозък – тя го погледна изпитателно и добави, – така да се каже.

Димитър се усмихна иронично, доколкото му позволяваше устната.

– А ти какво изнасяш? С тази малка раничка? Безопасни игли?

– Не. И няма нужда да викаш толкова.

– Хайде де, кажи ми – зашепна той. – Аз ти казах. Ако и ти изнасяше „мозък“, щеше да ми кажеш. Ако изнасяше стоки, щеше да си като онези, с големите денкове. Значи изнасяш тялото си.

– Не моето – каза тя и се обърна към черното стъкло.

– А кое?

– Не те интересува, остави ме да спя.

– Интересува ме. Ти ме интересуваш.

– Не те интересувам.

– Интересуваш ме.

Тя се обърна. Преглътна и каза:

– Добре, нещата стоят така. Ако държиш да разбереш с какво се занимавам, повече няма да ме видиш. Няма да има размяна на имена, нито размяна на адреси. Ти слизаш в Берлин, аз слизам в Берлин и това е. Не че държа да те виждам, просто искам да знаеш къде навлизаш.

Едва сега Димитър осъзна, че тайно беше разчитал да слязат заедно в Берлин, да пият по едно кафе на раздяла, а после все да си се виждат. В това се състоеше вълнуващата привлекателност на новия свят – никой не те познава и затова правиш каквото си искаш. Той искаше да се вижда с чернокосата.

– Мога да чуя всичко. Мога да пазя тайна. Едва ли е чак толкова сериозно.

Представи си, че сводникът й, с виненочервено сако и лачени обувки, я чака на автогарата. Тя слиза, а той опира пистолет в ребрата й изпод сгънатия върху ръката му шлифер. „Къде се забави, малката?“, пита я през зъби. Тя се опитва да се отскубне. Димитър ги проследява до вътрешния двор на закътана достолепна къща с плюшени завеси и голи ангели по фасадата. През нощта убива сводника и Интерпол му благодари... Не, тя каза „не моето“ тяло. Значи в раницата си носи контейнер с лед под формата на невинен термос и вътре има орган за трансплантация. Сърце? Глупости, кое сърце ще издържи два дена път с автобус. Очи? Всъщност тя каза, че или очите, или косата й са боядисани. Ами ако не е била косата? Ами ако има нещо около тия нейни оранжеви очи? Димитре, стига глупости, ти искаш да я видиш пак, нали? Но как да я видя пак, като не знам нищо за нея и термоса в раничката й?

– Едва ли е чак толкова сериозно – повтори той.

– Напротив, съвсем сериозно е. И окончателно. Сега ме остави да спя, защото наближаваме унгарската граница.

– Никога не съм излизал в чужбина – призна Димитър. Може би и с тайното желание да получи откровеност в замяна на своята. Чернокосата се беше опънала назад със затворени очи и видимо спеше.

– А ти искаш ли да те попитам?

– Не – отговори заспалата.

Отпред настана раздвижване.

– Моля ви се, какво сте се излегнали върху мен! – извика „старшата сестра“. – Ей, какви хора сте, бе!

Чу се басово „извинявайте, извинявайте“ и всичко потъна в предишното мълчание. Някой леко подхъркваше, сякаш яздеше тигър насън. Пътят беше станал съвсем равен, по-гладък, по-широк. Може би по това се разбираше, че Унгария наближава. Още една различна граница, при това не последната.

Димитър взе решение.

– Моля те, кажи ми къде отиваш и какво продаваш. Тя се ококори срещу него в сумрака на автобуса.

– Мислех, че вече си се досетил.

– Не, не съм.

– Добре, бременна съм. Официално отивам като болногледачка в едно семейство. Жената е частично парализирана. Искат да си имат дете, но няма как да си имат. Раждам детето там и им го оставям срещу 10 000. Чисти. Такава е уговорката. Ще стане много лесно, защото мъжът ще го припознае. После забравям за цялата случка и отивам да следвам икономика.

– Ами ако се откажат и мъжът не го припознае?

– Не вярвам да го направи. Като се има предвид, че той наистина е бащата. Преди два месеца изкараха десетина дена в Сандански заради минералната вода. По онова време бях сервитьорка в хотела. Те и двамата много искат дете. Само дето жената не знае, че ще осиновят член от семейството.

– Затова ли косата...

– Да, боядисах я, преди да тръгна. Предполагам, че това ще е достатъчно. Кой ти помни сервитьорките от ресторанта? Всъщност нямах намерение да казвам това на никого. Обаче знаеш ли защо ти се доверих?

– Защото ме харесваш?

– Хмм, нямах това предвид. Защото защити циганина. Само ти се изправи срещу онова дебело говедо. Хората като видят циганин и казват „кво толкова, нека отнесе боя, все ще има защо“. А не се сещат, че както те мразят циганите, така пък може други тях да ги мразят. Външно много не ти личи, но ти имаш смелост.

Димитър събра сили да кимне утвърдително.

– Сега вече ти е ясно, че повече няма да се видим.

– Освен случайно.

– Няма да си спомня за тебе.

– И ще бъдеш с друга коса.

– И много други неща.

– А не ти ли е жал за детето?

– Може би малко, но все пак още не го познавам, нали? Ако майка ми беше направила това за мене преди години, сега нямаше да има нужда да подмятам ранички по автобусите. Майка ми – нещастна, пенсионирана касиерка със сто лева пенсия и тотални хемороиди. За баща ми да не ти разправям. За втория пък съвсем. Като се ядоса, троши мебели, кокали, каквото му мине пред очите. На това дете ще му направя една огромна, шибана услуга.

Тя се обърна към прозореца и остана така. Димитър подложи дясната си ръка под главата й и я прегърна. Косата й миришеше на кайсиев шампоан.

Граничният портал към Унгария беше широк, осветен до бяло, с много ленти и много бариери. „Много – помисли си Димитър – сигурно означава повече от България и по-малко от Германия.“ Автобусът изкачваше стъпалата на невидим свят. Спрямо дърветата обаче светът беше еднакъв.

– Съберете паспортите – каза шофьорът.

Вратата се отвори пред граничния офицер. Хората мълчаливо и сънено започнаха да вадят паспортите си и да ги трупат един върху друг. От дъното на автобуса се чуха изненадани псувни.

– Брех, мааму стара, къде ми е...

Шофьорът събра паспортите и тръгна към псувните, за да изчака и последния непредаден документ.

– Ей сега, ей сега, тука беше...

– Да де, ама по-бързо, че ей го човека, нас чака. Чу се пъшкане, въртене, ровене.

– Къде ми е паспортът?

Вече беше ясно, че говори дебелият. Всички се обърнаха назад.

– Чакайте, ей тука ми беше, във вътрешния джоб на якето...

Унгарският митничар пристъпваше напред по пътеката, за да види какъв е проблемът. Не си правеше труда да говори, просто се изправи и скръсти ръце. Дебелият и шофьорът в един глас започнаха да повтарят „Няма му/ми паспорта“ и натъртваха сричките с надеждата да бъдат по-добре разбрани. Той ги разбра достатъчно добре, махна с ръка на дебелия да го последва и тръгна към вратата. Дебелият се затътри подире му. Докато минаваше покрай циганина, се обърна рязко и каза:

– Мамицата ти мръсна, ти си ми свил паспорта!

Циганинът учудено вдигна вежди.

– Я, паднал ти е някъде, сигурно си го изпуснал, докато пикаеше.

– Ей, мангал, накрай света ще те намеря и ще те спукам от бой. Дроба ще си повърнеш, да знаеш!

– Е, няма да е в Унгария – каза циганинът и си загриза нокътя на палеца.

Митничарят беше хванал вече дебелия за ръката и приготвяше белезниците. Дебелият вдигна ръце, заповтаря „сам, сам ще вървя“ и го последва. Други събития нямаше и автобусът потегли с един пътник по-малко и една премината граница повече.

Хората се унасяха отново. Асфалтът беше толкова равен, че почти не се усещаше. Всички неонови надписи бяха на латиница и неразбираеми. Привличаха и плашеха едновременно, като че ли рекламираха магазини за някакви специални хора. Димитър се въртеше и без да искаше, запомняше всичко. Тази, която наричаше наум „чернокосата“, също не спеше, но сякаш й беше все едно през какви места пътува.

– Видя ли сега какво стана? – прошепна Димитър. – Циганинът как го извади от играта! Сигурно му е прибрал паспорта зад автобуса при кафенето. Доколкото съм чувал – и той направи компетентна пауза... – нашите паспорти вървят в Германия по 500–1000 евро. Ще го продаде на някой афганистанец и ще му осигури три месеца спокойно пребиваване в държавата Шенген.

– Ако трябва да бъдем точни, не му го прибра, а му го хвърли в храстите. Видях как го метна, преди да потеглим. Беше си чисто отмъщение. Мръсното копеле си го заслужаваше. Който налита на бой – дърво в устата.

– Абе не е точно така. Аз си мислех, че дебелият е пълен кретен, пък той си е бил прав. Явно циганинът му е свил цигарите, щом му сви и паспорта! „Плочкаджия и парясник“! Само като си помисля, че аз седях до него...

– Пълни тъпотии. Как той ще е свил цигарите, нали заедно се качихте в автобуса!

– Е, и кой е тогава?

– Ти не разбра ли? Бабичката с гушата! Нали на сръбската граница джобиха само мъжете. Нея я извадиха от редицата и тя се качи по-рано.

Димитър хвърли крадлив поглед към „старшата сестра“ и се хвана за главата.

– По тази логика може и да си ти.

Чернокосата въздъхна на ръба на търпението си.

– Мой човек, гоня сделка за десет хиляди. Тя включва отказване от цигарите. Дано поне химията да ти е по-ясна.

Виж, това аз не можах да науча.

Димитър крадешком се обърна назад към седалката на дебелия. В първия момент не можа да я открие, защото очакваше да я види празна. После видя изрусен младеж, който уговаряше нещо с бившия съсед на дебелия и двамата жестикулираха като глухонеми. Като че ли на това място имаше вода, която се беше затворила моментално над главата на удавника и сега си изглеждаше като всяка друга вода – гладка, огледална, безоблачна. Погледът на Димитър мина само за миг през Митко, който моментално го улови с лъскавите си очи и помаха за поздрав.

– Права си, дебелият наистина беше мръсник.

– Петър Дичев Ненков – каза тя.

– Моля?

– Петър Ненков, така се казва – беше разгърнала паспорта и четеше името на латиница. От снимчицата самоуверено се усмихваше дебелият.

– Ти луда ли си?

– Човек трябва да има някакъв резервен вариант. Представи си, че реша да си оставя бебето. Макар че, сега за сега, това ми се струва слабо вероятно – каза тя и се усмихна широко.

Бяла, нахална усмивка с един липсващ кучешки зъб.

Из сборника „Любов и смърт под кривите круши“

КРИСТИН ДИМИТРОВА

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватия и Швеция.

Актрисата

Автор: Палми Ранчев

Групичката ученици се качи в рейса с подвиквания и безпричинен смях. Четирите руси момичета избързаха и заеха свободните места на двойната седалка.

– Пепи, за теб няма място!

– Ще постоя прав – отвърна момчето, което се влачеше с нежелание след тях. – Цяла сутрин седях.

– Седни на съседната – посъветва го момичето, което беше най-близо до него. – Не виждаш ли, че е свободна?

Предпочиташе да остане прав, но седна от края. През цялото време, дори когато говореше оживено с трите си съученички, му се струваше, че Николина го наблюдава. Вече не я поглеждаше. Само слушаше гласовете на развеселените момичета.

Срещу него възрастната жена постоянно се завиваше в широк мъжки шлифер, сивкав на цвят. Подпъхваше го под себе си, кръстосваше дългите му краища и ги стискаше с колене. Седеше известно време, без да помръдва, после отново повтаряше същите движения. Шлиферът, забеляза той, беше закопчан с едно-единствено голямо копче. Николина, която отново гледаше към него, му посочи с поглед скитницата. Нещо като „я кой седи срещу теб“. Вече и трите й приятелки гледаха Пепи и жената срещу него. Шепнеха и без особена причина прихваха едновременно. От погледите и смеха той се почувства още по-неудобно. Беше поставил раницата си върху коленете и внимаваше да не докосне при по-резките разклащания на рейса коляното на жената, което остро издуваше шлифера.

Беше притворила очи и през цялото време изглеждаше унесена, сякаш заслушана в мелодия, която чуваше само тя. Нещо бавно, протяжно, съвсем различно от шума и движението на рейса. Отделните части на тялото й, след миговете на пълна неподвижност, и когато беше сигурна, че напълно се е опаковала с шлифера, също се подчиняваха на тази мелодия. Поклащаше се бавно, танцуваше и не оставяше в покой огромния шлифер. Като резултат от тези движения тя се преместваше сантиметър на едната или сантиметър на другата страна. И той все не успяваше да е максимално далече от нея.

Рейсът отново рязко се заклати. Пепи политна настрани и едва избегна съприкосновението с коляното, което се мярна изпод шлифера. Беше синкаво на цвят, покрито с дребни пъпчици, или просто кожата на жената беше настръхнала от студа. Отдавна съжали, че седна на двойната седалка. Ако беше сам, със сигурност щеше да се премести другаде. Но сега седеше с изправен гръб, стремеше се да пази равновесие и гледаше пред себе си.

Николина беше виновна. Ако не беше му казала, едва ли щеше да седне. Предпочиташе да е прав. По-близо до нея. Тогава, дори и без особени усилия, щеше да чува какво си шепне с другите момичета. Тя отново му правеше съучастнически знаци. Не разбираше какво точно иска да му каже. Най-накрая демонстративно стисна с палеца и показалеца носа си. Едва тогава Пепи усети непоносимата миризма. Жената срещу него направо вонеше. Той се наклони встрани, увеличавайки разстоянието помежду им. Вече наистина трябваше да стане. Положението ставаше нетърпимо. Никога не беше си представял, че жена, дори възрастна и облечена както беше облечена тази, може да мирише така.

– Много ми е студено, миличък – изрече с писклив глас тя.

– Навън е по-студено.

– И тук е студено. Направо умирам от студ.

– Студът се понася – каза той и се отмести още по-далеко от нея. – По-гадна е миризмата. Едва се издържа.

– На мене само ми е студено – каза жената и се опита с движение на раменете да загърне главата си с яката на шлифера. – Виж ме, цялата треперя. Направо се треса.

Пепи отвори ципа на раницата. Не реагираше на погледите, с които четирите съученички любопитно следяха движенията му. Николина извади бяла кърпичка и я сложи на носа си. Когато отново го погледна, се разкикоти от изумление. Пепи беше си сложил противогаз. Раздаваха ги на всички желаещи в училище. В продължение на цяла седмица всеки можеше вкъщи да се упражнява как се слага. Той затвори ципа на раницата и се отпусна назад. Наблюдаваше как ще реагира жената срещу него. На съседната седалка момичетата примираха от смях. Жената го погледна с ококорени очи и направи опит да се отдръпне. Полите на шлифера се раздвижиха и отново се показа кокалесто, моравосиньо на цвят коляно. Наистина беше осеяно със ситни пъпчици. Сега, с противогаза, Пепи отбеляза дори тази подробност по-хладнокръвно.

Жената поднови опитите си да се изтегли назад, по-далеко от огромните очи и шарнира, който се поклащаше като хобот. Колкото и да се натискаше с гръб в облегалката, страшното същество срещу нея оставаше на почти същото разстояние. Изведнъж тя започна някаква бърза игра с ръцете си. Докосваше, опитваше се да хване, да подръпне на различни места шлифера си. Заприлича на кукла, ръководена от няколко кукловоди, които нямаха идея какво точно искат от нея. Просто дърпаха, задвижваха крайниците и дребната й глава, променяха постоянно изражението на лицето. Последното, което най-дълго се задържа, беше изумление. Подчертаваше се от бръчките на челото, вдигнатите вежди и широко отворените очи. Най-накрая тя решително напъха дългите си пръсти в един от дълбоките джобове на шлифера. Изгледа го продължително и с бързо движение извади чернобяла фотография с метален обков.

– Виж ме! – изписука тя. – Това съм аз!

И вдигна високо фотографията, за да я покаже на всички в рейса. Беше от онези, които продават по стрелбищата, на някаква актриса.

– Аз съм това – изписука отново тя. – Аз съм, аз съм!...

Пепи така и не разбра дали той се наведе, или жената протегна свободната си ръка, но докосна пръстите й с шарнира на противогаза.

– Уплаших се! – изписука тя. – Да знаеш, много се уплаших. Ще умра от страх!

– У-у-у! – измуча Пепи.

– Страх ме е!

Четирите момичета станаха и вече се придвижваха към предната врата за слизане. Пепи се изправи и ги последва, без да сваля противогаза. Преди да слезе, погледна към жената.

– Аз не съм аз! – изписука високо тя. – Аз съм тази! – И отново размаха над главата си снимката, която стискаше с краищата на моравите си пръсти. – Красавицата, хубавицата... Това съм аз, да знаеш!...

Почти веднага тя зае старата си поза – леко прегърбена, свила зиморничаво рамене – и със суетливи движения започна да се загръща в шлифера. Накрая, изсулвайки се надолу, скри глава в яката му. И ако някой погледнеше отстрани натам, щеше да види единствено огромен мъжки шлифер, сив на цвят. Седеше сам на двойната седалка.

ПАЛМИ РАНЧЕВ

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: "Шапката на скитника", "Манхатън, почти събитие", "Парцаливо знаме", "Хотелска стая", "Среднощен човек: биографии" и "Любовник на самотни улици и запустели къщи". Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

По-добро от безплатното

Автор: Кевин Кели

Интернет, супер-системата за разпространение, вече се превърна в основа на нашата икономика и богатство. Моменталното копиране на данни, идеи и медии стои в основата на всички главни сектори на нашата икономика, особено онези, които се отнасят до износа – т. е. онези индустрии, в които САЩ имат конкурентно предимство. Нашето богатство се основава на една огромна машинария, която копира безразборно и постоянно.

Интернет е копирна машина. На най-фундаменталното си ниво той копира всяко действие, всяка буква, всяка мисъл, която произвеждаме, докато го ползваме. За да се изпрати едно съобщение от единия до другия край на интернет, комуникационните протоколи изискват то да бъде копирано поне няколко пъти. Множество компании печелят сериозни пари, произвеждайки техника, която облекчава това безкрайно копиране. Всеки бит данни, произведени на някой компютър, бива копиран някъде. По такъв начин дигиталната икономика работи върху един огромен поток от копия. За разлика от масовите произведения на машинната епоха, тези копия са не просто евтини, те са безплатни.

Нашата дигитална мрежа е конструирана така, че тези копия да се разпространяват с възможно най-малка съпротива. Всъщност, интернет протича толкова свободно, че човек би могъл да си го представи като супер-система за разпространение, в която, веднъж създадено, едно копие продължава да тече през системата вечно, подобно на електричество през супер-проводник. Щом само веднъж бива доведено до контакт с интернет, всяко нещо, което може да бъде копирано, ще бъде копирано – и копията не изчезват никога. Дори и кучетата знаят, че щом веднъж е попаднало в интернет, едно нещо не може да бъде изтрито.

Но предишният рунд в развитието на икономиката се основаваше върху продажбите на ценни копия, така че сегашният поток от безплатни копия заплашва съществуващия в момента ред. Ако репродукциите на нашите най-важни усилия са безплатни, то как тогава можем да се развиваме по-нататък? Или, казано по-просто: как могат да се печелят пари чрез продажби на безплатни копия?

Аз имам отговор на този въпрос. Най-просто казано, той звучи така:

Когато копията станат предостатъчно, те губят стойността си.

Когато копията станат предостатъчно, нещата, които не могат да бъдат копирани, стават редки и ценни.

Когато копията са безплатни, трябва да продавате неща, които не могат да се копират.

Добре, но какво не може да се копира?

Има достатъчно неща, които не могат да се копират. Например „доверието“. То не може да бъде копирано. Не може да бъде и закупено. Доверието трябва да бъде спечелено в течение на времето. То не може да се даунлоудва. Или фалшифицира (поне не за дълго време). Ако всичко останало си остава еднакво, вие винаги ще предпочетете да си имате работа с някого, на когото имате доверие. Така че доверието е нещо нематериално, чиято стойност се повишава все повече и повече в един свят, наситен с дубликати.

Има и други неща, подобни на доверието, които са трудни за копиране и следователно стават много ценни в мрежовата икономика. Аз мисля, че най-добрият начин те да бъдат изследвани е не от гледната точка на производителя или твореца, а от онази на потребителя. Можем да започнем с един простичък потребителски въпрос: защо би трябвало да плащаме за неща, които могат да се намерят безплатно? Когато всеки купува версия на нещо, което може да се намери безплатно, то какво всъщност се купува?

В моето изследване на мрежовата икономика аз открих осем категории на неща с недосегаема ценност, които купуваме, когато плащаме за нещо, което може да се намери безплатно.

В един съвсем реален смисъл това са осем неща, които са по-добри от безплатното. Осем стойности, които не могат да се копират. Аз ги наричам „генеративи“ (породители). Една генеративна стойност е просто качество или атрибут, които трябва да бъдат породени, отгледани, култивирани, подхранвани. Едно генеративно нещо не може да бъде копирано, клонирано, фалшифицирано, дублирано или репродуцирано. То се създава уникално, на определено място, в течение на определено време. В дигиталната арена генеративните качества добавят стойност към безплатните копия и следователно са нещо, което може да бъде продавано.

Осем генеративи, по-добри от безплатното

Незабавност.

Рано или късно вие можете да намерите безплатно копие на каквото си поискате, но да получите екземпляр, доставен в момента на производство от неговите създатели вече е едно генеративно предимство. Много хора отиват на кино-премиери, за да видят филми, които в скоро време ще бъдат достъпни безплатно, или почти безплатно, чрез видео-наем или даунлоуд. Книгите с твърди корици имат специална цена поради своята незабавна наличност, маскирана като твърда корица. Първата от една поредица стоки често получава специална цена, поради факта, че е първа. Като продаваемо качество, незабавността притежава много нива, включително и достъп до бета-версии. Феновете биват включвани в самия творчески процес.

Незабавността е относително понятие, поради което тя е генеративна. Тя трябва да пасва както на продукта, така и на потребителите. Един блог например представлява по-различно усещане за време от един филм или автомобил. Но незабавността може да бъде открита във всяка медия.

Персонализация.

Една обикновена версия на концертен запис може да бъде безплатна, но ако желаете копие, което е било специално пригодено за условията на вашата собствена всекидневна стая, вие може би ще се съгласите да платите доста пари за него. Безплатното копие на една книга мое да бъде редактирано по специален начин, така че да отговаря на собствения ви читателски опит. Безплатният филм също може да бъде специално редактиран, за да съответства на вашите предпочитания (например: без насилие, но вулгарният език може да остане). Аспиринът може да бъде безплатен, но аспиринът, нагоден към вашата ДНК, е много скъп. Както отбелязват мнозина, персонализацията изисква постоянен разговор между създателя и потребителя. Тя е дълбоко генеративна, понеже е повторяема и изисква време. Не може да се копира персонализацията, която се изисква от едно взаимоотношение.

Интерпретация.

Както се казва в онзи стар виц: софтуерът е безплатен, но наръчникът за него струва десет хиляди долара. Но всъщност това не е виц. Няколко компании с много висок профил, като например Red Hat, Apache и други, печелят пари именно по този начин. Те предлагат платена поддръжка за безплатен софтуер. Копието на софтуера, бидейки прости битове, е безплатно. То придобива ценност за вас единствено чрез поддръжката и ръководството. Предполагам, че голямо количество генетическа информация ще поеме по същия този път. В момента да получите копие от собствената си ДНК е много скъпо, но това положение скоро ще се промени. Всъщност, скоро фармацевтичните компании вероятно ще ви плащат, за да получите собствената си генетична секвенция. Копието от информацията ще бъде безплатно, но интерпретацията относно това какво означава то, какво можете да направите с него и как да го използвате (наръчникът за вашите гени, така да се каже), ще бъде скъп.

Автентичност.

Вие можете да намерите някоя софтуерна програма безплатно, но дори ако не се нуждаете от учебник, сигурно ще искате да бъдете сигурни, че тя не съдържа грешки и че с нея получавате някаква гаранция. В този случай вие плащате за автентичност. Хората на изкуството си имат работа с този проблем от много дълго време насам. Графичните репродукции като фотографии или литографии често идват с оригиналния печат или подпис на художника, за да увеличат цената на копието. Дигиталните водни знаци и други технологии не могат да послужат като защита срещу копиране, но те могат да добавят генеративното качество на автентичността за онези, които се интересуват от това.

Достъпност.

Собствеността често носи със себе си проблеми. Трябва да се грижите нещата ви да бъдат наред, да са актуални и, ако става дума за дигитален материал – да имате техен бекъп, сигурно копие. И в този мобилен свят трябва да ги носите със себе си. Много хора, включително и аз, биха били щастливи ако някой друг се грижи за техните „притежания“, а те само се абонират за тях. Музика, книги и блогове са особено красноречиви примери за подобни неща. Фактът, че повечето от тези материали ще бъдат достъпни безплатно, ще бъде все по-малко интересен като се има пред вид, че човек трябва да се грижи за тях, да ги организира, добавя нови екземпляри и т. н.

Въплъщение.

В сърцевината си дигиталното копие е безтелесно. Можете да вземете безплатно копие от някакво произведение и да го прожектирате на някакъв екран. Но може би ще искате да го гледате на много голям екран? Може би триизмерно? PDF е наред, но понякога е толкова приятно да се видят същите тези думи на блестящо бяла памучна хартия, подвързани в кожа! А какво ще кажете за възможността да играете любимата си (безплатна) игра заедно с още 35 души, в едно и също помещение? Примерите за по-голямо или по-интересно въплъщение на една идея нямат край. Разбира се, днешните високи технологии вероятно ще се появят утре във вашата всекидневна, но винаги ще има нови, невероятно велики технологии, които няма да притежавате. Лазерни прожектори, холографски дисплеи, самият холодек? Нищо не може да надмине въплъщението на музика, изпълнявана на живо, от живи хора. Самата музика може и да е безплатна, но живото изпълнение е много скъпо. Тази формула бързо се превръща в нещо нормално не само за музикантите, но и за авторите. Книгите са безплатни, но срещите на живо са много скъпи.

Патронаж.

Аз вярвам в това, че потребителите ЖЕЛАЯТ да плащат на творците. Феновете желаят да награждават хората на изкуството или авторите със знаците на собствената си оценка, защото това им позволява да се чувстват свързани с тях. Но те ще плащат само ако това е изключително лесно да се направи, ако сумата е разумна и ако са сигурни, че парите отиват директно при твореца. Скорошният експеримент на Radiohead да позволят на феновете да им платят за последния албум каквото намерят за добре, е отличен пример за тази идея. В случая това се оказаха около пет долара на даунлоуд. Могат да се намерят много други примери за това как хората плащат просто защото се чувстват добре.

Откриваемост.

Докато предишните генеративни качества се намират в самите творчески произведения, откриваемостта е нещо, което се намира на едно по-високо ниво в тяхното съществуване. Нулевата цена не подпомага привличането на внимание към едно произведение и на практика понякога може дори да му пречи. Когато налице са милиони безплатни книги, филми, филми и софтуерни програми, тяхната откриваемост става много ценна.

Гигантските агрегатори на внимание като Amazon съществуват до голяма степен благодарение на способността си да помагат на потребителите да откриват произведения, които ще харесат. Понякога те свързват нишеви продукти с нишеви потребители. За самите творци това е само малко утешение. Но тъй като откриваемостта може да бъде осъществена единствено на системно ниво, те с неизбежност се нуждаят от големи агрегатори. Ето защо издателите, студиите и музикалните компании никога няма да изчезнат. Особено последните вече почти не са нужни, за да могат копията да достигнат потребителите (интернетската машина се грижи за това). Но те са истински необходими, когато става дума за това да се отправи потребителското внимание към определен продукт. Откриването на нови таланти ще си остане винаги качество, чрез което могат да се спечелят много пари.

Тези осем качества изискват нов набор от способности. Способностите за бързо и ефективно разпространение на продукти, характерни за предишното време, вече не вършат работа, тъй като Великата-Машина-В-Небето се грижи перфектно за това. Нито пък са особено ценни юридическите способности, свързани с интелектуална собственост и авторски права. Новите способности предполагат разбиране на факта, че изобилието създава споделени умонагласи, че щедростта е бизнес модел; за това колко жизнено важен за нашата култура е станал фактът, че повечето творчески произведения могат да бъдат намерени и придобити с няколко щраквания на мишката.

Казано накратко, парите в мрежовата икономика не са там, където са копията. Те са по-скоро там, където се концентрира вниманието, а вниманието разполага със свои собствени пътища за разпространение.

Внимателните читатели сигурно са забелязали един подозрителен пропуск в хода на това изложение. Дотук не казах нищо за рекламата. В момента на нея се гледа като на общоприетото решение на парадокса на безплатността. Повечето от функциониращите в момента решения се основават точно на нея. Аз мисля, че рекламите са само един от пътищата, които вниманието поема – и в дългосрочен план те ще бъдат само част от начините, по които ще се печелят пари чрез продажби на безплатни неща.

Но това вече е съвсем друга история.

Под пенещата се повърхност на рекламите, тези осем генеративи ще доставят стойността, необходима за продажбите на обикновени безплатни дубликати, правейки ги по този начин печеливши. Тези генеративи се отнасят до всички дигитални копия, но и до всяко копие, при което неговата маргиналната стойност клони към нула. Дори материалните индустрии вече започват да откриват, че цената на дублирането отива към нула, така че и те скоро ще започнат да използват същите средства както дигиталните индустрии. Генетиката върви по същия път. Играчките и дребните апарати (като например мобилни телефони) – също. Лекарствата вече са там, но техните производители не искат никой да знае за това. Производството на една таблетка не струва нищо. Онова, за което плащаме, всъщност са Автентичността и Непосредствеността на лекарствата. Някой ден ще плащаме и за тяхната Персонализация.

Да се поддържат генеративите е далеч по-трудно, отколкото да се дублират копия в някаква фабрика. Има още много да се учи. Много да се открива. Пред нас се простира дълъг път.

Източник

КЕВИН КЕЛИ

Кевин Кели е един от основателите и бивш главен редактор на известното американско списание Wired. Той е автор на авторитетната книга Out of Control.

Коментари (2)

- 01-09-2008|Unregistered|Guest User

tangible – веществен

intangible – невеществена ценност vmesto недосегаема ценност, kato schetovoden termin i v konteksta na izpolzuvaneto mozhe bi e po-dobre da se prevede

- 03-09-2008|Unregistered|Силвия Иванова

Не съм чела нещо по заинтригуващо от времето на "Принципа на Питър". Поздравявавам екипа, благодарение на чиито труд това достигна до мен! и разбира се 10Х на Катето от Канада, която ми го препрати!

Дигитален маоизъм

Автор: Джейрън Лейниър

Статията за мен в Уикипедия ме идентифицира (поне тази седмица) като филмов режисьор. Вярно е, че преди около десетилетие и половина аз направих един кратък експериментален филм. Идеята беше ужасна: опитах се да си представя какво би станало, ако Мая Дерен[12] разполагаше с техника за морфинг[13]. Той беше показан веднъж на един филмов фестивал, не беше разпространяван никога и аз бих се чувствал най-добре, ако никой не го види повече.

В реалния свят е лесно да не режисираш филми. В алтернативната вселена на Уикипедия аз се опитах да се пенсионирам от филмовата режисура вече на няколко пъти, но все някой ме връща обратно. Всеки път когато статията е коригирана, в течение на един ден аз отново се превръщам във филмов режисьор. Не мога да си представя по-добро наказание за тия решителни уикипедийски таласъми от това да бъдат задължени наистина да гледат моя малък стар филм.

На два пъти през последните няколко седмици репортери ме питаха за моята филмова кариера. Фантазиите на таласъмите са навлезли в онази част от света, която се опитва да остане реална. Знам, че съм се отървал евтино. Грешките в моята уикипедийска статия бяха (поне до публикуването на тази статия) очарователни и дори ласкателни.

Да четеш някоя статия от Уикипедия е все едно да четеш внимателно библията. Откриват се неясни следи от гласовете на различни анонимни автори и редактори, макар че е невъзможно да бъдеш сигурен. В моя случай, както изглежда, таласъмите са най-вероятно членове или потомци на доста сладката стара култура на Mondo 2000[14], свързваща психеделични експерименти и компютри. Изглежда, че те отдават голямо значение на връзката между моите собствени идеи и тези на психеделичните знаменитости от това отминало време (при това по начин, който аз намирам немарлив и неточен). Редакциите, отклоняващи се от съвкупността от идеи, важни за тази малка и особена субкултура, биват незабавно отстранявани. Това обяснява нещата. Кой друг би се заел да им обръща толкова много внимание и да върши цялата работа?

Проблемът, който ме занимава тук, е не самата Уикипедия. Тя бе критикувана достатъчно, особено през последната година. Уикипедия е експеримент, който все още може да се променя и расте. Във всеки случай тя е успех поне що се отнася до оповестяването на онова, което мислят хората от мрежата, или ония от тях, разполагащи с най-много решителност и време – и това е една доста интересна информация.

Не, проблемът всъщност е в това как Уикипедия бива разглеждана и използвана; как тя беше въздигната толкова бързо до такава важност. И това е част от по-големия модел на привлекателността на новия мрежов (online) колективизъм, който не е нищо по-малко от едно възраждане на идеята, че колективът е все-мъдър, че е желателно да имаме нечие влияние, концентрирано по начин, позволяващ канализирането и направляването на колектива да бъде осъществявано с най-голяма истинност и сила. Това гледище е различно от онова на представителната демокрация или меритокрацията. Тази идея вече е имала ужасни последици, когато е била захвърляна върху нас от крайно левите или крайно десните през различните исторически периоди. Фактът, че днес тя отново се въвежда от важни технологисти и футуристи, хора, които в много случаи аз познавам и харесвам, не я прави по-малко опасна.

Миналата година в Nature имаше едно добре известно изследване, сравняващо точността на Уикипедия и Енциклопедия Британика. Резултатите бяха доста произволни, при това дебатът относно точността на това изследване все още продължава. Пунктовете, подбрани за сравнението бяха точно онези, в които Уикипедия е най-добра: научни статии, от които по-големият колектив не се интересува особено. „Кинетичен изотопен ефект“ или „Везалиус, Андреас“ са примери за статии, които правят Британика трудна за поддържане, защото е необходима доста работа, за да се намерят подходящите автори за изследване и рецензиране на множество различни теми. Но те са перфектни за Уикипедия. Около тях съществува само малко полемика, а плюс това мрежата предлага лесен достъп до разумно малък брой от компетентни специалисти, например аспиранти, притежаващи маниакалната мотивация на младостта.

Едно от основните убеждения на уики-света е, че каквито и проблеми да съществуват в Уики, те ще бъдат постепенно отстранени в процеса на развитие. То е сходно на убежденията на крайните либертарианци[15], които вярват абсолютно в свободните пазари, или на крайно левите, които по някакъв неразбираем начин изглежда са способни да изчакат докато се стигне до решение по консенсус. Във всички тези случаи, струва ми се, опитът е показал смесени резултати. Понякога свободно структурираните колективни дейности наистина създават постоянни подобрения, а понякога – не. Често ние просто не можем да доживеем толкова дълго, че да разберем кое от двете е вярно. По-късно в това есе аз ще посоча кои ограничения правят един колектив умен. Но най-първо, важно е да не губим от очи ценностите просто защото въпросът за това дали един колектив може да бъде умен е толкова увлекателен. Точността в един текст не е достатъчна. Един желателен текст е нещо повече от сбор от точни позовавания. В същото време той е и израз на една личност.

Например, повечето от техническата или научна информация, която се намира в Уикипедия, вече се намираше по мрежата преди Уики да бъде създадена. Освен това, вие винаги можете да ползвате Гугъл или други търсачки, за намерите информация за неща, които не са уикизирани. В определени случаи за съм забелязвал как някои текстове биват клонирани от оригиналните им сайтове по университети или лаборатории към уики-страници. И когато това се случи, всеки текст губи част от стойността си. Тъй като търсачките ви отпращат с по-голяма вероятност към уикизираните страници, мрежата губи част от вкуса си при случайно ползване.

Когато виждате контекста, в който нещо е било написано и знаете кой е автора отвъд простото споменаване на името му, вие научавате много повече, отколкото когато откриете същия текст поставен в анонимната, псевдо-авторитетна, анти-контекстуална попара на Уикипедия. Въпросът е не просто този на идентификацията и отчетността, макар че те са важни, тук става дума за нещо много по-фино. Един глас трябва да се долавя като цяло. За да може езикът да получи пълното си значение, вие трябва да получите шанс да почувствате личността зад него. Личните Уеб-страници правят точно това, както и нечии дневници или книги. Дори Британика има един редакторски глас, който някои хора критикуват за това, че е прекалено онзи на „мъртвите бели мъже“[16].

Ако някой ироничен уеб-сайт, посветен на разрушаването на киното, би утвърждавал, че аз съм кино автор, то това изведнъж би получило смисъл. Това би било един автентичен текст. Но поставено извън контекст в Уикипедия, то се превръща в празнословие.

Myspace е друг скорошен експеримент, който стана дори по-влиятелен от Уикипедия. Също като нея, той прибавя само мъничко към силите, вече присъстващи в мрежата, за да вдъхнови една драматична промяна в начина на нейната употреба. Всичко в Myspace се върти около авторството, но той не претендира да бъде всемъдър. Вие винаги можете да кажете поне нещичко за характера на личността, която е направила определена Myspace-страница. Но много рядко може да се стигне дотам, че някоя Myspace-страница да накара хората да възприемат нейния автор като достоверен авторитет. Ура за Myspace в това отношение!

Myspace е по-богат и по-многопластов източник на информация от Уикипедия, макар че темите на двата сайта почти не се припокриват. Ако искате да изследвате едно телевизионно шоу в смисъл какво хората мислят за него, Myspace ще ви разкрие повече от аналогичните и огромни статии на Уикипедия.

Уикипедия в никакъв случай не е единствения фетишистки сайт за глупав колективизъм. В мрежата е налице една безумна надпревара по въпроса кой сайт да бъде най-много „мета-“, да бъде „събирач“ на най-високо ниво, включвайки в себе си идентичностите на всички други сайтове.

Надпреварата започна достатъчно невинно, с идеята да се събират списъци от мрежови адреси, каквито например бяха ранните въплъщения на Yahoo. След това дойде Alta Vista, където човек можеше да търси чрез използване на база данни, представяща съдържанието на цялата мрежа. После се появи Гугъл, който прибави алгоритми за оценяване важността на страниците. Появиха се и блоговете, които се различаваха безкрайно много по качество и важност. Това доведе до мета-блогове от типа на Boing Boing, управлявани от ясно идентифицирани хора, които служеха за обобщаване на блоговете. Във всички тези формулировки нещата все още се управляваха от реални хора. Един индивид или индивиди представяха своята личност и поемаха отговорността за това.

Тези мрежово базирани дизайни предпоставяха, че стойността им идва от участието на хора. Все още беше ясно, при всички тези реализации, че мрежата се прави от хора и че в края на краищата тяхната стойност винаги идва от предоставената възможност за връзка между реални човешки същества.

Дори и самият Гугъл (такъв, какъвто е днес) не е достатъчно „мета“, за да бъде проблем. Един пласт от класификация едва ли е заплаха за авторството, но поредица от множество такива пластове вече може да създаде безсмислена тъмнина – и това е нещо съвсем друго.

През последните една-две години тенденцията е да се премахне усещането за присъствие на хора, така че да се стигне колкото е възможно по-близо до симулирането на съдържание, появяващо се от самата мрежа, като че ли тя ни говори от позицията на някакъв свръхестествен оракул. Това е мястото, на което използването на интернет пресича границата със заблуждение. Кевин Кели, бившият редактор на Whole Earth Review и редактор-основател на Wired, е мой приятел и човек, мислещ от доста време насам по един въпрос, който той и други хора наричат „кошерен разум“ (Hive Mind[17]). Той има свой Уеб-сайт на име Cool Tools, който е нещо като смесица от блог и стария Whole Earth Catalog. Участниците в Cool Tools, включително и аз, не са рояк, защото са идентифицирани. През май Кели направи един преглед на различните „консенсусни мрежови филтри“, като например Digg и Reddit, които всеки ден събират материал от безбройните останали събирателни сайтове. Такива сайтове обикновено са по-„мета“ от сайтовете, които те сумират. Няма човек, който да поеме отговорността за това, което се появява по тях, само алгоритъм. Както изглежда, надеждата е, че най-„мета“ сайтът ще стане нещо като фокус на всички пресечни точки и ще получи неограничено финансиране.

Тази нова величина на „мета“-ичност продължи само около месец. През април Кели рецензира един сайт, наречен „popurls“, който сумира съдържание, породено от „консенсусните мрежови филтри“ … и се появи един нов „най-мета“. Сега ние четем онова, което един колективен алгоритъм извлича от други колективни алгоритми, които пък на своя сметка са извлекли съдържанието си от колективи, подбрали извадки от онова, което пише цяла една популация от най-вече анонимни, непрофесионални автори.

Но струва ли „popurls“ изобщо нещо? Аз пиша този текст на 27-ми май, 2006. През последните няколко дни беше оповестен един нов експериментален подход към лечението на диабет, който би могъл да предотврати някои нервни увреждания. Това е огромна новина за десетки милиони американци. Тя не се споменава на popurls. В замяна на това сайтът обръща вниманието ни на следната новина: „Студент поставя нов световен рекорд по ядене на сладолед; най-ужасното главоболие, причинено от сладолед, за всички времена“. Всички главни източници на информация започват днешните новини със сериозно земетресение в Ява. Popurls включва няколко споменавания на събитието, но те са зарити вътре в сбора от сборни сайтове за новини като например Google News. Причината, по която земетресението изобщо се появява на popurls може да бъде открита само ако разровите всички сборни пластове, за да достигнете до първоначалните източници, които са онези редки статии, действително създадени от професионални автори и редактори, подписващи се с имената си. Но на нивото на popurls, историите за сладоледа и земетресението са в най-добрия случай равни, без контекст или авторство.

Кевин Кели казва за popurls, че „Няма по-добър начин да се види кошерния разум“. Но кошерният разум е глупав и скучен през по-голямата част от времето. Защо тогава да му обръщаме внимание?

Читателите на предишните ми пустословици сигурно ще забележат един паралел между моето неудобство по въпроса за така наречения „изкуствен интелект“ и надпреварата да се изтрие от мрежата личното, да бъдеш най-„мета“. Във всеки от случаите налице е предпоставката, че нещо доста сродно с индивидуалния човешки интелект или ще се появи всеки момент, или вече се е появило. Проблемът с тази предпоставка е, че хората са прекалено склонни да понижават стандартите си, за да направят така, че този вече предпоставени пришелец да изглежда умен. По същия начин, по който хората са съгласни дори да се превият назад и изглеждат абсолютно глупави, само и само да представят някой изкуствено интелигентен интерфейс като умен (както например става, когато някой умее да работи с печално известния Microsoft Word кламер), така също те са склонни да станат безкритични и помътени, за да направят някой мета-агрегатен сайт да изглежда последователен.

Съществува една поучителна връзка между културата на изкуствения интелект и странното изкушение на анонимния онлайн колективизъм. Бързите сървъри на Гугъл, както и Уикипедия биват често споменавани като началната памет на нещата, които тепърва ще се появяват. Лари Пейдж[18] е цитиран чрез линк, представен ми от popurls тази сутрин (кой знае дали този линк е точен), спекулирайки, че изкуствен интелект може да се появи в Гугъл в течение на следващите няколко години. Джордж Дайсън[19] пък се чуди дали такова нещо вече не съществува някъде по мрежата, навярно кацнало някъде по Гугъл. Моята позиция тук е не да споря относно съществуването на метафизични единици, а просто да подчертая колко преждевременно и опасно е да се понижават очакванията ни относно индивидуалните човешки интелекти.

Прелестта на интернет се състои в това, че той свързва хора. Стойността е в другите хора. Ако започнем да вярваме, че самият интернет е същност, която има какво да каже, ние обезценяваме тези хора и правим идиоти от самите себе си.

Проблемът се усложнява от това, че новият бизнес модел за хора, които мислят и пишат, не се появи така скоро както се надявахме. Вестниците, например, като цяло са изправени пред безжалостен спад докато интернет поема захранването на любопитни очи, реещи се над утринното кафе или, още по-лошо, поема дребните обяви. В новото обкръжение Гугъл Нюз за момента е по-добре финансиран и се радва на по-стабилно бъдеще, отколкото повечето (доста малобройни) репортери по света, които в края на краищата създават неговото съдържание. Събирачът е по-богат от събиращите.

Въпросът за нови бизнес модели за създателите на съдържание за интернет е сам по себе си дълбока и трудна тема, но в тази връзка е необходимо поне да се спомене, че да се пише професионално и добре отнема време и че повечето автори трябва да бъдат заплатени, за да могат да си позволят отнемането на това време. В тази връзка, писането по блогове не е писане. Например, лесно е да бъдеш харесван като блогър. Всичко, което трябва да правиш, е да се харесваш на тълпата. Или можеш да насъскваш тълпата, за да получиш внимание. Няма нищо лошо в която и да било от тези дейности. Онова, което обаче аз разбирам под истинско писане – писане, предназначено да остане, е нещо друго. То включва артикулирането на една перспектива, която е не просто реакция на вчерашните развития, в някакъв разговор.

Изкуственото въздигане на всякакви мета-неща не е ограничено до онлайн-културата. То има дълбоко влияние върху това как се вземат решения в Америка.

Онова, на което сме свидетели днес, е тревожният възход на заблудите на непогрешимия колектив. Многобройни елитни организации са главозамаяни от тази идея. Те са вдъхновени от възхода на Уикипедия, от богатството на Гугъл и от наплива на предприемачи, стремящи се да бъдат най-„мета“. Държавни организации, висши корпоративни планови отдели и големи университети, всички те са вече заразени от тази треска.

Като консултант, аз обикновено получавам задачата да тествам една идея или да предложа нова, с която да се реши даден проблем. През последните години доста често получавах задачата да работя по съвсем различен начин. Ще ме намерите доста често, както и другите консултанти, да попълвам анкетни формуляри или да пощипвам поредната редакция на някакво колективно есе. Казвам и върша много по-малко, отколкото го правех преди, ако и да ми се плаща по същия начин. Може би не би трябвало да се оплаквам, но действията на големите институции имат значение, така че вече е време да заговорим против модата на колективизма, която ни обкръжава.

Не е трудно да се разбере защо заблудата на колективизма е станала толкова популярна в големите организации: ако принципът е верен, то няма защо да се изисква от индивидите да поемат рискове или отговорности. Ние живеем във времена на огромна несигурност, съчетана с безкраен страх от юридическа отговорност, при това обикновено трябва да функционираме като част от институции, които нямат отговорност към който и да било ръководител, камо ли пък към някой редови член. Всеки индивид, който се страхува да каже нещо погрешно вътре в неговата или нейна организация, е много по-сигурно защитен ако се крие зад някакъв уики- или друг подобен събирателен ритуал.

Напоследък участвах в доста елитни, добре заплатени уики- и мета-изследвания, така че имах възможността да наблюдавам резултатите. Бях дори участник в едно уики за уики-тата. Онова, което видях, беше загуба на проницателност и финес, неуважение към нюансите на разглежданите мнения и една повишена тенденция към неприкосновеност на нормативните убеждения на организацията. Защо никой не крещи за тази епидемия по неподходящо използване на колективното? Обяснението според мен се крие във факта, че вредните стари идеи изглеждат объркващо свежи, когато са пакетирани под формата на технология.

Колективното се въздига около нас по най-разнообразни начини. Например, всеизвестно е, че е много трудно да се въведе нова звезда в музикалния бизнес. Дори и най-успешните нови участници почти никога не успяват да надминат нивото на пръв албум през последните десетина години. Изключението е Америкън Айдъл[20]. Както и при Уикипедия, няма нищо лошо в това. Проблемът се състои в неговата централна позиция.

Както изглежда, повече хора гласуват в тази поп-надпревара, отколкото в президентските избори – и една от причините за това е моменталното удобство на информационната технология. Колективът може да гласува по телефона или SMS, при това някои гласуват повече от веднъж. Той е поласкан и реагира съответно. Победителите са привлекателни и мили, почти по дефиниция.

Но Джон Ленън не би спечелил. Той дори не би достигнал финала. Или, ако би го достигнал, той би свършил като съвсем различен тип личност или човек на изкуството. Същото може да се каже за Джими Хендрикс, Елвис, Джони Мичъл, Дюк Елингтън, Дейвид Бърн, Грандамастър Флаш, Боб Дилън (моля!), както и всеки друг, чието влияние върху развитието на поп музиката е било неизмеримо.

Както отдолу, така и отгоре. От всички възможни места, тъкмо Ню Йорк Таймс публикува в последно време серия от лични коментари, поддържащи псевдо-идеята за разумен дизайн[21]. Това е поразително. Таймс е станал вестник на посредствените мнения. Нещо е изгубено щом Америкън Айдъл става лидер вместо последовател в поп музиката. Но когато интелигентният дизайн споделя сцената с истинската наука на страниците на меродавния Вестник, то тогава всичко е изгубено.

Как е можал Таймс да падне толкова ниско? Не знам, но мога да си представя, че процесът е бил сходен с нещата, които наблюдавам напоследък в консултантската област. По-сигурно е да бъдеш събирач на колективното. Събираш всякакви видове материал без да се обвързваш с каквото и да било. Можеш да бъдеш повърхностно интересен без да е необходимо да се тревожиш относно възможността да грешиш.

Освен в случаите, в които интелигентната мисъл наистина има значение. В тези случаи средната идея може да бъде много погрешна – и само най-добрите идеи притежават продължителна стойност. Науката е нещо такова.

Колективът не винаги е глупав. В определени специални случаи той дори може да бъде блестящ. Например, съществува един демонстративен ритуал, често представян на новоприети студенти в бизнес-университети. В една версия на ритуала, голям буркан с бонбони е поставен пред аудиторията. Всеки студент прави предположение относно броя на бонбоните в буркана. Независимо от това как варират отделните предположения, средният резултат винаги е точен до някакво почти свръхестествено ниво.

Това е пример за специалния вид разум, който колективът притежава. Именно това е отличителната черта, която е прословута под името „Мъдростта на тълпите“[22], макар аз да намирам думата „мъдрост“ подвеждаща. Тя е част от онова, което прави „невидимата ръка“ на Адам Смит разумна – и е свързана с причините, поради които функционират алгоритмите за оценяване на страници в Гугъл. Още отдавна тя е била адаптирана за целите на футуризма, където е известна под името „техниката Делфи“. Феноменът е реален и извънредно полезен.

Но той не е полезен до безкрайност. Колективът може да бъде и глупав. Вземете например неща като лудостите по лалетата или борсовите мехури[23]. Истериите около предполагаеми сатанински култове или отвличания на деца. Манията по Y2K.

Причината, по която колективът може да бъде ценен, се състои точно в това, че връхните точки на неговата интелигентност и глупост не са същите както ония, които обикновено се демонстрират от индивидите. И двата вида интелигентност са крайно необходими.

Това, което например прави възможен пазара, е съединението на колективен и индивидуален разум. Той не може да функционира само на основата на цени, определяни единствено от конкуренцията. Освен това той преди всичко се нуждае от индивидуалните предприемачи, които да дойдат със стоките, които се конкурират едни с други.

С други думи, умните индивиди, героите на пазара, задават въпросите, на които отговаря колективното поведение. Те слагат бонбоните в буркана.

Но има и отговори, за които не е нужно да бъдат давани от индивиди. Когато един държавен бюрократ задава определена цена, например, то резултатът често ще бъде по-лош от онзи, който би дошъл от един разумно информиран колектив, който е разумно свободен от манипулация или неудържими вътрешни резонанси. Но когато колективът проектира продукт, вие получавате дизайн от комитет, което е един доста принизяващ израз на разум.

Тук трябва да отделя момент за Linux и подобни нему опити. Различните формулировки на „отворен“ или „свободен“ софтуер се различават от Уикипедия и надпреварата за най-„мета“ по много съществени начини. Linux-програмистите не са анонимни и по същество личната слава е част от мотивационния двигател, който поддържа такива предприятия в движение. Но съществуват и прилики – и липсата на един последователен тон или дизайнерски усет в естетически смисъл е едно отрицателно качество както на отворения софтуер, така и на Уикипедия.

Тези движения са най-ефективни когато създават скрити информационни водопроводни нива, като например уеб-сървърите. Те са безнадеждни, когато трябва да създават рафинирани потребителски интерфейси или преживявания. Ако кодът, който управлява потребителския интерфейс на Уикипедия беше толкова отворен, колкото са съдържанията на отделните записи, той почти моментално би се разбъркал до непрогледна мътилка. Колективът е добър при решаването на проблеми, които изискват резултати, годни за оценяване чрез безспорни параметри за постижение, но той е слаб когато става дума за неща като вкус или преценка.

Колективите могат да бъдат толкова глупави колкото и всеки индивид – а в определени важни случаи дори и по-глупави. Интересният въпрос тук е дали е възможно да се опише кога единият е по-умен от многото.

Съществува огромна история по този въпрос – и отделните дисциплини могат да кажат много неща. Ето тук един бърз пас относно това къде аз виждам границата между ефективен колективен разум и нелепост: по-вероятно за колектива е той да бъде умен когато той не определя сам собствените си въпроси, когато доброкачествеността на даден отговор може да бъде оценена чрез прост резултат (като например единична цифрова стойност) и когато информационната система, която му подава информация, се филтрира чрез качествен контролен механизъм, който до голяма степен се осланя на индивиди. Нарушете което и да било от тия условия – и колективът става ненадежден, или още по-лошо.

Междувременно, един индивид постига най-чиста, оптимална глупост при онези редки случаи, в които му е дадена както огромна власт, така и изолация от резултатите на собствените му действия.

Ако тези критерии притежават някаква истинност, то налице е едно доста злощастно припокриване помежду им. Предпоставките за най-глупав колектив са същевременно и предпоставки за най-глупав индивид.

Всеки автентичен пример за колективен разум, който познавам, същевременно демонстрира как този колектив е бил ръководен от вдъхновени или доброжелателни индивиди. Тези хора са фокусирали колектива и в определени случаи са коригирали някои от обичайните форми на провал на кошерния разум. Балансът на влияние между хора и колективи е ядрото на дизайна, по който функционират демокрациите, научните общности, както и много други дългосрочни проекти. В това отношение е налице огромен опит, с който може да се работи. Някои от тези стари идеи предлагат интересни нови начини за подход към проблема за най-добро използване на кошерния разум.

Пред-интернетският свят предлага някои великолепни примери за това как личностно базираният контрол може да подобри колективния разум. Например, независимата преса може да предлага пикантни новини за политици, от репортери с висока репутация и гласове, като Уотъргейт-репортажите на Удуърд и Бърнстийн. Други автори предлагат обзор на продукти, като например Уолт Мосберг в Уол Стрийт Джърнъл и Дейвид Пог в Ню Йорк Таймс. Такива журналисти информират колективното определение за изборни резултати и продукти. Без независима преса, съставена от героични гласове, колективът става глупав и ненадежден, както е било демонстрирано в много исторически случаи. (Най-новите събития в Америка отразяват отслабването на пресата, по мое мнение).

По подобен начин постигат качество и научните общности, чрез кооперативен процес, който включва проверки и баланси (checks and balances), и в края на краищата се основава на една основа от добра воля и „сляп“ елитизъм – сляп в смисъл, че в идеалния случай всеки може да получи достъп до общността, но само въз основа на собствени заслуги. Системата за доживотна длъжност (tenure), както и много други аспекти на академичния живот, имат за цел да поддържат идеята, че индивидуалните учени имат значение, а не само процесът или колективът.

Друг пример: Предприемачите не са единствените „герои“ на пазара. Ролята на централната банка в една пазарна икономика не е същата като тази на комунистическия функционер е една централно-планова икономика. Дори и ако централното определяне на лихвения процент звучи като отговор на определен въпрос, то всъщност е по-скоро задаване на въпрос. Федералната банка моли пазара да отговори на въпроса как той да бъде оптимизиран най-добре с цел намаляване на инфлацията, например. Докато това може и да не е въпросът, който всеки би желал да зададе, то той поне е последователен.

Да, имало е множество скандали във връзка с управлението, академичния живот и пресата. Никой механизъм не е перфектен, но все пак ние сме тук, извлекли не лоша полза от всички тия институции. Със сигурност е имало много лоши репортери, самозалъгващи се академични учени, некомпетентни бюрократи, и така нататък. Може ли обаче кошерният разум да ни помогне да ги държим под контрол? Отговорът, който ни предоставят експериментите от пред-интернетския свят е „да“, но само в случай, че в преработването на сигнала е предоставена възможност за пречистване.

Някои от най-успешните регулиращи механизми за колективи от пред-интернетско време могат да бъдат разбирани отчасти като модулиращи времевата сфера. Например, какво би станало, ако един колектив се движи с прекалено голяма готовност и бързина, нервничейки вместо да се съсредоточи върху намирането на еднозначен отговор? Това се случва по най-активните Уикипедия-записи, например, а така също е било наблюдавано при някои лудешки борсови спекулации в отворени пазари.

Една от функциите, които ни предоставя репрезентативната демокрация, е филтрирането на ниско ниво. Представете си нервните прехвърляния, които биха се получили, ако на едно уики би била поставена задачата да се пишат закони. Ужасно дори за предполагане. Свръх-енергични хора непрекъснато биха се борили едни с други, за да променят формулировката на данъчния закон до безкрайност. Самият интернет би бил задръстен.

Такъв хаос би могъл да бъде избегнат по същия начин, по който това вече се прави, макар и несъвършено, чрез бавните процеси на избори и съдебни процедури. Успокояващият ефект на уредената демокрация постига нещо повече от простото изглаждане на перипатетичните борби за постигане на консенсус. Тя също намалява потенциала на колектива най-внезапно да се намери в състояние на превъзбуденост, когато прекалено много бързи промени в отговорите се случват едновременно, при това по начин, при който те не се изключват взаимно. (Технически грамотните читатели ще разпознаят познатите им принципи от областта на обработката на сигнали).

Напоследък Уикипедия ни зашлеви един груб филтър на ниско ниво при най-променливите й записи, като например „президентът Джордж У. Буш“. Вече има ограничения относно това колко често даден участник може да премахва нечии чужди текстови фрагменти. Аз предполагам, че с времето това евентуално ще трябва да се развие до някакво подобие на демокрация, както по времето преди да се появи интернет.

Обратният проблем също може да се случи. Кошерният разум може да се намира на прав път, но да се движи прекалено бавно. Понякога колективите биха могли да постигнат брилянтни резултати, ако биха разполагали с време – но време няма. Например, един проблем като глобалното затопляне със сигурност би бил подхванат от пазара, ако той би имал достатъчно време да му отговори. Застрахователните тарифи биха се покачили, и т. н. За съжаление, в този случай няма достатъчно време, защото промяната на пазара е забавена от наследения ефект на вече съществуващите инвестиции. Ето защо някакъв друг процес трябва да се намеси, като например политика, предизвикана от индивиди.

Друг пример за бавния кошерен разум: имало е много технологии, развити бавно през хилядолетията преди да се появи ясна представа за това как да се работи емпирично, как да се създаде техническа литература, основаваща се на оценки от колеги, както и образование, основаващо се на нея, и преди да е съществувал пазар, който да определя стойността на изобретенията. Решаващото наблюдение по въпроса за модерността е, че структурата и ограниченията са били част от онова, което е ускорило процеса на технологическо развитие, а не просто или само отвореността на системата и отстъпките пред колектива.

Нека предположим, че Уикипедия наистина ще се подобри в известни отношения след известно време, както твърдят нейните правоверни. Ние все пак можем да се нуждаем от нещо по-добро, при това по-скоро.

Някои Уикитописти открито се надяват да видят едно образование, включващо уики-та. Възможно е, най-малкото, в доста близко бъдеще, достатъчно комуникация и образование да започнат да се получават чрез анонимно интернетско събиране, така че ние да станем уязвими за евентуално опасно засилване на кошерния разум. Историята ни е демонстрирала, отново и отново, че кошерният разум е жесток идиот когато се движи на автопилот. Отвратителни изблици на кошерен разум са получавали маоистки, фашистки и религиозни разцветки – и това са само няколко примери. Аз не виждам защо в бъдеще да не се случат нови социални бедствия под прикритието на технологически утопизъм. Ако уики-тата действително трябва да получат повече влияние, то те трябва да бъдат подобрени от механизми, подобни на ония, които вече са функционирали приемливо добре в пред-интернетския свят.

За кошерния разум трябва да се мисли като за сечиво. Неговото упълномощаване не упълномощава и индивидите – по скоро обратното е вярно. Може да са налице полезни обратни връзки между индивиди и колективния разум, но колективният разум е прекалено хаотичен, за да получи обратна връзка със самия себе си.

Това са само няколко идеи относно как да се обучи един потенциално опасен колектив, без той да бъде оставен да дерайлира. В случай, че се появи проблем, вие бихте искали той да лае, но не и да ви ухапе.

Илюзията, че онова, което вече имаме, е близо до достатъчно доброто или че то е живо и ще се поправи само, е най-опасната илюзия от всички. Чрез избягването на подобни безумия би трябвало да е възможно намирането на един хуманистичен и практичен начин за увеличаване ценността на колективното в мрежата, без при това да се превръщаме в идиоти. Най-добрият ръководен принцип е винаги на първо място да се ценят индивидите.

Източник

ДЖЕЙРЪН ЛЕЙНИЪР

Джейрън Лейниър е компютърен експерт, композитор, визуален артист и известен американски интернет-гуру. През ранните 80 години той за пръв път въвежда в употреба понятието „виртуална реалност“.

Строителната площадка, наречена Саудитска Арабия

Автор: Джад Муавад

Сигналът за край на обедната почивка прозвуча тук в един ноемврийски ден – и внезапно от всички страни буквално нахлуха хиляди работници, пешком, на велосипеди или в автобуси, които пробудиха за живот този огромен строителен проект.

Сред гора от кранове, кули и стоманени конструкции, издигащи се сред пустинята, повече от 38 000 работници от Китай, Индия и Турция работят в продължение на две години при изключително тежки условия – много чест при температури около 40 градуса – за да завършат една от най-големите петролни рафинерии в света.

До края на годината масивният стоманен град на брега на Червено море ще поеме определената му роля на важна брънка във веригата на глобализацията: пластмасите, произвеждани тук, ще служат за производство на телевизори в Япония, мобилни телефони в Китай и хиляди други продукти, продавани в САЩ и Европа. Строителните разходи за проекта, който се простира на около 15 квадратни километра, се удвоиха до 10 милиарда долара поради недостиг на материали и работна ръка. Количеството стомана, която е необходима, е около десет пъти по-голямо от това в Айфеловата кула.

„Работил съм по много големи проекти през живота си, но никога нещо с такива мащаби“, казва един американски мениджър, който участва в автобусна обиколка на рафинерията, чието име е Петро Рабай – съвместен проект на държавната петролна компания Сауди Арамко и японската Сумитомо Кемикълс.

Но размерите не са единственото съображение тук. Проектът е най-смелият облог от страна на Саудитска Арабия, че тази богата на петрол монархия ще може да се превърне в индустриална сила. Рафинерията е част от инвестиционна програма в размер на 500 милиарда долара, целяща да построи нови градове, да създаде милиони нови работни места и да разнообрази икономиката, намалявайки нейната зависимост от износа на петрол в течение на следващите две десетилетия.

„Саудитската икономика работеше на празен ход през последните двайсет години“, казва Джон Сфакианакис, главният икономист на SABB, позната досега като Саудитско-Британска Банка, с дирекция в Риад, саудитската столица. „Днешното усещане тук е: ' Ок, спечелихме от лотарията, хайде сега да не разпиляваме печалбата‘“.

Високите икономически цели на монархията биха били немислими без скока на енергийните цени, който напълни куфарите на петролопроизводителите. Цените на петрола се повишиха четири пъти от 2002 насам и достигнаха сто долара за варел на борсата в Ню Йорк в началото на 2008.

Страните от персийския залив спечелиха 1,5 трилиона долара от 2002 до 2006, два пъти повече отколкото в предишния петгодишен период, според Института за международни финанси, една международна банкова асоциация със седалище във Вашингтон. Като най-големият износител, Саудитска Арабия има и най-големите печалби.

Обединените Арабски Емирати планират да инвестират около 1 милиард долара в нов музей, със сътрудничеството на Лувъра. Последната грандиозна идея на Дубай е да се построи миниатюрна версия на френския Лион, състояща се от жилищна част, музей, училище по готварство и футболен клуб.

В Саудитска Арабия, Риад изглежда като градски бум: простиращ се върху повече от 40 мили, той е пълен с молове, магазини за електроника и луксозни бутици. Но докато времената днес са добри, мнозина саудитци осъзнават, че страната им се намира в надпревара с времето, за да създаде индустрии, произвеждащи нещо повече от петрол. Монархията, която има население от 24,5 милиона души, от които около 7 милиона са чужденци, „седи върху цъкаща човешка бомба“, както казва един анализатор. Около 40 процента от саудитците са под 15 години и понеже страната има един от най-високите ръстове на раждаемост в света, очаква се населението да достигне близо 40 милиона през 2025.

„Един от социалните, а следователно и политически, императиви на саудитското правителство е да се развива икономиката и да се създават работни места“, казва Тимъти Грей, шеф на банката HSBC.

Това може би означава, че цените на петрола няма да паднат скоро. Един от парадоксите на модерна Саудитска Арабия е, че докато търси начини да намали зависимостта на икономиката си от петрола, тя се нуждае от този износ повече от всякога.

При всички случаи икономиките на региона са твърде малки, за да абсорбират сами цялото това богатство. Прекалено много пари се разпределят между прекалено малко активи – и така петролопроизводителите са принудени да инвестират част от приходите си в чужбина и да разнообразяват авоарите си.

През миналата година например един фонд, контролиран от Абу Даби, изкупи част от Citigroup за 7,5 милиарда долара, докато друг фонд, управляван от Дубай, закупи голям дял от Sony. Сабик, една от главните саудитски петролни компании, закупи пластмасовия отдел на General Electric за 11,3 милиарда, а кувейтската петролна компания закупи половината от търговско-пластмасовия отдел на Dow Chemical за 9,5 милиарда.

Според данни на Bloomberg News, отвъдокеанските инвестиции на страните от Персийския Залив са достигнали през 2007 рекордните 75 милиарда. Сделките с оръжие, един изпитан начин за рециклиране на петродолари, си остава популярен в региона; Съединените Щати например се опитват да прокарат оръжейни продажби на стойност 20 милиарда за Саудитска Арабия. Но докато богатите на петрол страни все още закупуват американски ценни книжа или военно оборудване от Запада, според анализаторите по-важната тенденция е, че все по-голяма част от техните инвестиции биват влагани в локални проекти.

„Визията е монархията да бъде превърната в голяма индустриална сила някъде около 2020“, казва Жан-Франсоа Сезне, професор в университета Джорджтаун, който е специалист в областта на индустриалната политика в Персийския Залив. „Милиард тук, милиард там – и накрая става дума за действително големи пари“.

Проекти като Петро Рабай, казва Сезне, ще позволят на Саудитска Арабия да стане един от трите най-големи производители в областта на индустриалната химия в света. За разлика от Кувейт или ОАЕ, Саудитска Арабия няма независим фонд, който да инвестира петролното богатство на страната.

Али Ал-Наими, министърът на енергетиката в монархията и един от главните архитекти на саудитската индустриална политика, обобщи по следния начина целите на страната по време на церемонията по стартирането на проекта Петро Рабай:

„Бих искал да отбележа, че Петро Рабай е само част от една по-голяма картина. Тази стратегия обхваща цялостното разширение на базата на саудитската икономика, разнообразявайки източниците на националното богатство, привличайки международни инвестиции и жънейки директните и индиректни предимства, които тези проекти ще донасят на саудитските граждани“.

Петролът не е единственият двигател на растежа тук. Частният сектор в страната също процъфтява и в момента възлиза на 45 процента от икономиката, докато само преди 20 години той възлизаше на 20 процента. От 1990 насам, обемът на частни средства, влагани в саудитската икономика, се е удвоил и в момента е около 20 процента от всички авоари.

Финансовото възстановяване е забележително. През 1999, дългът на саудитското правителство възлизаше на 120 процента от БНП. Днес той възлиза на по-малко от 20 процента, след като правителството изплати повечето от задълженията и постави в ред финансите си.

Един от най-забележителните примери за индустриализацията на страната е планът за изграждане на шест нови града, поддържан от 83-годишния монарх Абдула. Между тях са Economic City на западното крайбрежие, близо до Рабай, Knowledge Economic City, близо до Медина, както и още единEconomic City, този път в северната част на страната.

Целта е да се създадат индустриални центрове, които служат като жилищни и комерсиални центрове за бързо нарастващото младо поколение от саудитци. Очаква се тези градове да допринасят около 150 милиарда долара за икономиката на страната през 2020 година, да създадат около един милион работни места и в тях да живеят около пет милиона души.

Според държавната икономическа агенция тези градове ще имат площ, четири пъти по-голяма от тази на Хонг Конг, три пъти населението на Дубай и икономическо производство еднакво със Сингапур.

Но икономическият растеж води и до някои сериозни проблеми. Инфлацията през последната година беше огромна, цените на храните и наемите нараснаха многократно. Пътните задръствания са постоянен проблем в Риад и други саудитски градове, докато цените на недвижимите имоти нараснаха скокообразно, а строителният сектор има затруднения поради липсата на работници.

А междувременно Петро Рабай ще бъде открит след една година. След като започне да функционира, химическият гигант ще произвежда 2,4 милиона тона пластмаси годишно. Заедно с десетки други проекти, той демонстрира ясното желание на Саудитска Арабия да се превърне в един от основните световни производители не само на петрол, но и на индустриални продукти.

Източник

ДЖАД МУАВАД

Джад Муавад е репортьор за The New York Times от 2004 година насам. Той се занимава основно с въпроси на енергийната индустрия.

Натали

Автор: Здравка Евтимова

Пак ли отиваш при Натали, питаше я майка й. Да, казваше Светла и излизаше. Така всъщност започна нейната измислица, защото наистина нямаше Натали. А тя нарече самотата си Натали: така майка й беше спокойна, че Света не остава сама, а Света отиваше в библиотеката, където миришеше на красива книжна прах, на стихове, които спяха между страниците, на хора, отдавна забравени между дебели прашни корици, но нейната самота ги помнеше. Библиотекарките я познаваха, знаеха стола, където обикновено седеше, отговаряха с усмивка на тихото й „добър ден“. Но самотата й бе не само библиотеката, това беше дългата алея от кафене „Лолита“ до гарата. Една съвсем малка гара, където бързите влакове от София за Кулата съвсем не спираха, само пътническите – един сутрин, един вечер, поклащаха вагоните като облаци, уморени от товара човешко електричество. Светла вървеше бавно по алеята, от двете страни на която тревата се издигаше – висока, зелена врата към слънцето. Там бяха тополите, окичени с гарвани – черни гвоздеи, заковаващи листата във въздуха. Гнездата им бяха пълни с малки гарвани, които се учеха да летят над Струма. Понякога Светла виждаше някоя удавена птица в реката – малко гарванче, което не се бе добрало обратно до гнездото. Тогава тополите грачеха тихо във въздуха.Светла крачеше спокойно под зелените листа дори когато валеше дъжд. Отиваше на тесния перон, сядаше на пейката, където сто човека бяха изписали или мръсни думи, или „Таня + Петьо равно на любов“, но тя не четеше мръсните надписи и не пресмяташе кой плюс кой правеше любовта. Тя беше спокойна, че майка й не се тревожи за нея.

Самотата й беше мека, топла, като вятър през юли, в нея имаше думи и гарвани, тополи и празни релси, които стигаха до края на България и продължаваха още по-далеч, към небето, към облаците, които нямаха никакъв страх от зимата. Наричаше самотата си Наталия, както онова слабичко чернооко дете от втори Б клас, на които беше класна – момиче, което още не можеше да чете. Успяваше да разчита само късите думи от три-четири букви, но какви истории съчиняваше това момиче от трите думи по три букви, които успяваше да прочете! Светла казваше, – „Прочети това!“ Момичето прочиташе „кон“, „дете“, „небе“, и конят веднага ставаше крилат, литваше към небето, където живееше едно малко непослушно дете в къща, направена от слънце вместо покрив и облаци, вместо стени. Такава беше самотата на Светла – от слънце и облаци, малка гара, обрасла с тополи, и с гарвани, които изплитаха в облаците страхотни мрежи от смелост с черните си крила. Защо майка ти не ти помогне да се научиш да четеш, Наталия? Мама е в Италия, отговаряше детето. Гледа една баба. Моята баба тука гледа дете в София. Дългите думи ги мразя, казваше Наталия. На тях буквите им тежат и те не могат да тичат. Докато ги прочета, забравям накъде са тръгнали. Затова не мога да ги прочета – мразя да ги чакам, докато стоят на едно място, тези гадни предълги думи с букви от камъни.

– Хубаво да помислиш за дом. Да се задомиш – казваше майка й. Тя самата обаче не се бе задомила. Бе лекарка в малката провинциална болница, в детското отделение, където едно хлапе Светла, на една година, прозрачно и тънко, угасваше бавно от вирусна бронхопневмония. Лекарката, която така и не се бе задомила, не си ходеше у дома, докато детето постепенно престана да угасва, започна да си пие млякото. Тази докторка, преди да осинови Светла, бе нарекла своята самота София. След работа ходеше в София на кино, на театър, или просто се мотаеше по булевардите дълго, докато стане време за вечеря. – Може би е време да помислим за някого – казваше докторката на дъщеря си. – В окръжна болница назначиха млад травматолог, можем да го поканим навечеря.

Разбира се, че го поканиха, но той не можеше да понася гарваните, нито гарата, обичаше дългите думи с много букви, които не можеха да тичат. В неговите уста те ставаха на огромни диагнози, от които всеки човек можеше да умре. По средата на вечерята Света се извини, че има важен телефонен разговор и остави майка си и младия травматолог да дояждат телешкото със сос и пюре. Разбирам, че отиваш при Натали, каза майка й, но не беше учтиво да изоставяш така д-р Томов. Той се обиди. Не можеш ли просто да си родиш дете. Не повтаряй моята грешка, моля те. Просто трябва... Знаеш ли, намери някого за няколко седмици. После винаги можеш да се отдръпнеш. Ще отгледаме детето двете.

– Но аз – започваше Света. – Не искам така.

– Нарекла си самотата си Натали – каза лекарката. – Добре. Ще поканя на вечеря доктор Илиев. Разведен е...

– Добре – мънкаше Света. Следобед оставаше в учителската стая с Натлия. Двете четяха разказчетата от читанката, пишеха диктовки, решаваха задачи за влакове и калинки. Госпожо, каза веднъж Наталия. По-добре си намери твое дете, защото аз се научих да чета дългите думи. Те вече не са пълни с камъни, а с шоколад, харесват ми и мога да се справя с тях. Нямаш ли си приятел?

– Нямам си – отговори Света. – Но това не е важно.

– Вчера майка ти дойде при мене. Каза, че ходиш на онази малката гара всеки ден. Защо? Там влаковете не спират и лавката за вафли никога не работи.

– Харесвам тополите – каза Света.

– Майка ти ми каза да намеря човек, който обича гарвани, и да те заведа при него – добави детето.

– Глупости, това е глупаво – измърмори Светла. – Хайде да решим сега трета задача на страница 67.

– Има такъв човек. Познавам го, но не го харесвам. Много е висок. Ще ти го покажа – майка ти ми каза, че иска ти да имаш деца. Мама има деца, но е в Италия. Ела, трета задача ще си я реша сама. Ако не мога, баба ще ми я реши. Слушай, вярно ли е, че наричаш гарваните и гарата, и тополите с моето име Наталия. Гарван не може да се казва Наталия. И релса не се казва Наталия. Наричай ги просто гара, релси и гарвани. Ела.

Наталия от втори В клас и нейната учителка полека тръгнаха по алеята, която водеше към кафе Лолита.

– Ето го – каза Наталия и посочи щанда за вестници. – Зад купищата разноцветни заглавия стоеше много висок мъж.

Момичето от втори В клас изтича до мъжа и каза – Ето я. Тя обича гарвани като тебе – мъжът бръкна в джоба си и подаде на хлапето бонбони. – Не, не ги искам – заяви момичето. – Аз я обичам. Не я доведох заради бонбоните ти. Не искам да стои сама с релсите. По-добре да стои с тебе.

Света се обърна бързо тръгна назад по алеята.

– Стой – Мъжът бе оставил щанда с вестниците си. Той настигна Света, хвана я за ръката, което в никакъв случай не биваше да прави и й каза – Онова дете от два месеца ми разправя, че обичаш птиците.

– Бързам – измърмори Света.

– Обичам гарата, където ходиш всеки ден. Виждал съм те там.

– Аз не съм ви виждала – каза Света.

– Детето искаше да ми даде кутията с цветните си моливи, ако те поканя на среща. Ти си много висок, но тя ще те хареса – каза ми детето. – То каза, че ти знаеш думи, които могат да летят като облаци.

ЗДРАВКА ЕВТИМОВА

Здравка Евтимова (род. 1959) е българска писателка.Завършила е Великотърновския университет през 1985 г., специалност английска филология.Автор е на четири сборника с разкази и четири романа, публикувани в България. Нейни разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Австралия и Германия, където през 1999 г. тя печели наградата за къс разказ в конкурса за разкази на фондация Lege Artis.

Коментари (4)

- 12-02-2008|Unregistered|Guest User

Харесвам Здравка Евтимова, доколкото съм чела нейни разкази има и доста силни неща, но не бива все пак да се пуска художествена литература (както и публицистика разбира се, ве че само за литературата се отнася) с толкова много правописни грешки.

- 22-04-2008|Unregistered|Натали  – разказа на Здравка

Здравчо, здрасти!

Добре е, че твоята самота не се казва "Наталия", а само твоята приятелка, която те поздравява от все сърце за хубавата история!

Н.А.

- 22-08-2008|Unregistered|Guest User

Ех, тъжна жена е тази Здравка, мизерията на Перник е проникнала до мозъка на костите й, тя жали тези хора, те са нейните хора, но в бордеите на душите им няма светлината на спасението, нито пътека за промяна на тежкия жребий, само плебс, мъка, чернота, безнадеждна самота, наслоена като прахта на Перник по времето на соца.....докосването до дъното не ги изхвърля нагоре чрез страданието, те не го осмислят, сякаш плочата на смазващата немотия е направила мозъкът им на безчувствена пихтия....това е истинският социализъм, погледнат в лицето-грозен, тъжен и безпътен.Блато и смрад, бедност и тъпота, порок и болест, грозота и немощ.....

- 04-01-2009|Unregistered|иванов  – Разказа "Натали"

Какво бъркаш Перник с разказа бе 4-ко.

Разказа е силен и правдив.

А ти си безнадеждно босо 4 крако.

При соца глупако, днешната мизерия за някои слоеве от българите я нямаше. ИМАШЕ ОТНОСИТЕЛНО БЛЪГОПОЛУЧИЕ ЗА ВСЕКИ И ВСИЧКИ. Гладуващи и търсещи храна по кофите с боклук нямаше. НЯМАШЕ ГИ И ДНЕШНИТЕ МИЛИОНЕРИ И МОШЕНИЦИ "ДЕМОКРАТИ". Имаше относителна справедливост и много маймуни-готовановци, партиини секретари и активисти от всякакъв вид и сорт, които не работеха, а много взимаха, и със своята алчност и некадърност провалиха и насраха една голяма идея-социализма.

Сегашните демократи са по-лоши от вчерашните "комунисти". Те днес са върли демократи и мутрокапиталисти. Докароли много хора до голяма бедност и отчаяние. Така е по селата, по-малки градове, на много места в Бг.

Изкуството на тъмнината

Автор: Филип Пулман

Той беше писал приказки, детективски истории, мелодрами, трилъри и фантастични книги. Но когато започна „Тъмните му материали“, той се върна към най-фундаменталната от всички истории: онази със змията, ябълката и смокиновото листо. Той представи Адам и Ева като дванайсетгодишни момче и момиче, живеещи в паралелни вселени, които се срещат, влюбват се и прекарват нощта заедно. Но този път Бог, тук познат под името Властите, избледнява и умира. „Мислех, че ще имам само малка читателска публика“, казва Пулман. „Може би няколко умни хлапета тук-там и евентуално няколко възрастни, които биха казали ‚Тази история всъщност ми харесва‘“. Но тук той сбъркал.

Книгите са преведени на 40 езика и от тях са продадени 15 милиона екземпляра; по тях е направена сценична версия, която се играе в Националния Театър в Лондон. Преди около месец феноменът достигна ново ниво с появата на филма, в който играят Никол Кидман и Даниел Крейг. Той е продуциран от New Line, които направиха „Властелинът на пръстените“. Когато филмът се появи, тази история може да стане позната дори за хора, които не могат да четат.

„Тъмните му материали“ има корените си в произведенията на Милтън, Блейк и Клайст, но ако това ви звучи прекалено литературни и ерудирано, не се безпокойте, то няма да си проличи: това е голямобюджетен филм, който вероятно се прожектира в някое от близките до вас кина. Главните му герои – Лира, госпожа Култър и Ли Скорсби – скоро ще бъдат толкова популярни, колкото Дъмбълдор и Гандалф. Но все пак има и разлики. Пулман е написал епос, притежаващ развлекателни качества, достъпни за масовата аудитория, който същевременно засяга същите дълбоки теми като Омир и Библията. Това е история с дълбок и тъмен подтекст: един мит за Сътворението от 21 век.

Неговият автор седи в кабинета на селската си къща близо до Оксфорд, заобиколен от книги, дърводелски инструменти на Black & Decker и детско конче, което майстори за един от внуците си. Наоколо тичат два мопса. В съседната стая нашата фотографка и двамата й асистенти се канят да превърнат кухнята във фотографско студио. По време на снимките широкото му лице и високо чело се променят драматично когато той си слага широкопола шапка (малко неохотно) и барета (с повече ентусиазъм): като автор, той би се видял представен по-скоро като парижки интелектуалец, отколкото като Тори-земевладелец.

На масата в трапезарията лежат куп нови списания – близо до снимка на Пулман заедно с новия Джеймс Бонд. „Тъмните му материали“ обхваща три книги: „Северни светлини“ (1995), „Острият кинжал“ (1997) и „Кехлибареният далекоглед“ (2000). Филмиран е „Северни светлини“, като филмът се нарича „Златният компас“, както е заглавието на американското издание. Третата част на Битие съдържа 24 стиха; „Тъмните му материали“ обхваща 1300 страници. Пулман е прекарал седем години в един навес в дъното на оксфордската си градина, пишейки по три страници на ден (нито повече, нито по-малко). От написаното до книгите е стигнала само по една от около десет страници. Дори само математиката на този труд е впечатляваща.

А всичко започнало през последните 15 минути от един учебен час в Оксфорд. Или поне така се говори. След като следвал английска филология в Екзитър Колидж, Оксфорд, Пулман работил известно време за Мос Брос, известната фирма за даване на костюми под наем, както и в една обществена библиотека. На 25 години той започнал да работи като учител, най-вече защото му харесвала идеята за дългите ваканции. През ранните 70 години още нямаше Национална Учебна Програма, стандартни тестове и сравнителни таблици, нито пък „самоуверени типове от министерството, които да ми обясняват какво и как да преподавам“. Така че Пулман открил, че му остава време да разказва истории. Той смята, че всеки учител трябва да е в състояние да разкаже на класа някаква история през последните петнайсет минути в петъчния следобед“. Не да им я прочете, а да им я разкаже.

Той се заел с тази задача по типичния за него внимателно обмислен начин. През първия срок решил да разказва за рождението и смъртта на боговете, техните съдби и дела; през втория срок да стигне до причините за Троянската война, което пък да го доведе до „Илиадата“, а през третия да разказва „Одисеята“. Подготвял обстойно историята за всяка седмица, така че да може да я разказва без помощни бележки. Преподавал на три класа, което означава, че е разказвал всеки епизод по три пъти седмично. Той отново ме впечатлява с математика: „Сигурно съм разказвал всяка история по 36 пъти“.

Това било перфектното чиракуване, позволяващо му да развива собствения си талант и да разбере какъв тип истории би могъл да разказва самият той. Други хора може би умеят да разсмиват; това не било неговата сила. „Но пък умеех да разказвам завладяващи истории, които ги караха да слушат“. Привличали го истории от типа „имало едно време“, „междувременно“ и „внезапно“, наситени със скрити ръце и чукане по вратата, с тъмни, бурни нощи, сенки и изненади, великани и – понякога – сираци. Той казва, че в наши дни вече не би могъл да разказва истории в училище. „Сигурно щяха да ме уволнят, да ме пратят в затвора: „Вие не изпълнявате изискванията на Националната Програма! Марш оттук!“

Във всяко училище, където преподавал, Пулман пишел и поставял на сцена пиесите за края на срока, което му позволило да достигне една нова аудитория: родителите. Гледал на родителите и децата като на една и съща аудитория (никак не обича използването на сложни шеги, разбираеми единствено за родителите) и пишел едновременно за двете групи. „Ставах все по-добър. Всичко зависи от това колко сериозно вземате собствената си история“.

Вдъхновението му дошло от един семейно притежаван магазин за детски играчки в Ковънт Гардън. Някои от училищните му пиеси се превърнали в детски книги: например Часовникът, Граф Карлщайн и Дъщерята на майстора на фойерверки. Отидете в която и да е книжарница и ще намерите Пулман между Марсел Пруст и Марио Пузо на рафтовете за възрастни – и между Тери Прачет и Артър Ренсъм в отдела за деца. Единствената разлика е в корицата.

Когато Пулман се връщал вечерно време от работа, големият му син се упражнявал на цигулка (днес той е професионален цигулар) и бащата винаги отивал в навеса в дъното на градината. Той е най-успешният английски автор, който е работил в навес от времето на Роалд Дал насам. „Реалният ми живот започваше“, казва той, „когато се връщах от работа и сядах да пиша всекидневните си три страници“.

Никой не може да го обвини в непознаване на материята си: героинята на „Тъмните му материали“ е дванайсетгодишна палавница на име Лира Белаква – и Пулман е преподавал дванайсет години на момичета на тази възраст. Учителствал в три училища в Оксфорд – едно с деца от работнически семейства, едно от средната класа и още едно, по средата. Момичетата от работнически семейства, чиито родители работели най-вече в заводите за автомобили, винаги били много директни и казвали веднага точно какво мислят. Онези от средната класа, мнозина от чиито родители преподавали в университета, изразявали неодобрението си по по-дискретни начини. Макар и трите училища да били различни от социално-икономическа гледна точка, той открил, че навсякъде в класната стая важат едни и същи правила на поведение. Определени роли винаги трябва да бъдат запълнени: клоунът, миризливецът, до когото никой не иска да седи, както и кралят и кралицата.

„Ако работите бързо през първите няколко дни и успеете да откриете бързо кои са кралят и кралицата, а после да ги спечелите на своя страна, няма да имате проблеми с дисциплината, защото всички останали ги следват. Те следват не вас, а тях“.

Особено момичетата изпадат в две групи. „Първо, това са изтънчените госпожици, които знаят текстовете на поп-хитовете и познават стила и модата. Най-ранозрейните от тях вече си имат приятели. Момичетата от другата група не са толкова пораснали и все още обичат малки кончета и ми подаряват картички, в които буквата И е украсена с голямо сърце вместо точка“. Той забелязал, че ако едно от момичетата попадне от едната в другата група, тя моментално приемала атрибутите на тази нова компания.

В романите си Пулман драматизира този преход от невинност към опит, използвайки образа на демоните. Всеки герой в този свят има собствен демон или животински дух: когато си млад, демонът може да променя формата си; с постепенното остаряване демонът приема постоянна форма. Демоните са най-блестящата идея в книгите. Пулман е почерпил идеята от Леонардо да Винчи (Дамата с хермелина), Холбайн (Дамата и катеричката) и Тиеполо (Млада жена с папагал), при които между портретираната личност и животното има видима връзка. Шест години по-рано, в разказа за деца Джек с пружинените обувки, той загатва тази идея чрез една тъжна пеперуда, която пърха наоколо като израз на съвестта на злодея. Първите четири думи от „Тъмните му материали“, „Лира и нейният демон …“, са най-важните в трилогията. Всичко останало следва от тях.

Единственият момент, в който авторът има влияние върху един ръкопис, каза ми той веднъж, е когато продава правата върху него. По-късно той малко промени мнението си, казвайки в друго интервю, че човек не може да се намесва в ранните стадии при правенето на един филм, защото това било като да побутваш мъгла, нито пък в късните стадии, защото тогава пък буташ срещу стена, но някъде по средата това е възможно. Пулман следеше развитието на „Златния компас“ от разстояние. Но той никога не е бил официално нает от филмовата компания: „По този начин винаги можех да им кажа да се разкарат, ако започнеха да ми досаждат“.

Но по един пункт той изразил твърдо мнение. „Още в един много ранен стадий аз настоявах ролята на госпожа Култър да се играе от Никол Кидман“. Госпожа Култър е елегантната, леденостудена злодейка, която осиновява главната героиня. Сега той е безкрайно доволен, че те са приели идеята му: „Когато тя смръщи вежди, температурата в стаята пада с десет градуса“.

Фиктивният свят на Пулман е доминиран от една жестока и потисническа църква. Реформацията изглежда никога не се е случвала, а Исус почти не съществува. Много хора се почувстваха обидени от този портрет на църквата. Съюзът на християнските учители насърчи членовете си да бойкотират театралното представление. The Mail on Sunday описа Пулман като „най-опасният автор във Великобритания“. Американската Католическа Лига пък призова към бойкот на филма, защото според тях „той се опитва да продава на децата атеизъм“.

Очаква ли той полемики? Пулман замълчава: „Дали съм объркан или не е без значение. С мен се занимават откачени хора“. В деня преди интервюто той беше имал четене в Шелдънския театър като част от Оксфордския фестивал за камерна музика. Присъстваха около 750 деца от началните училища в Оксфорд. Едно малко момче било извеждано навън „доста демонстративно“ преди всяко негово четене и довеждано обратно след това. „Очевидно родителите му имаха нещо против това то да слуша моите истории, тъй като сигурно смятаха, че то ще отиде в ада ако ги чуе“.

Как той отговаря на атаките? „Глупаво е когато разказвачът на една история отговаря на критиците. Ако участвате в спор, можете да развиете аргументите си и да покажете защо те са по-добри от техните. Но ако някой не харесва история, която сте написали, какво можете да кажете? ‚Ах, но, вие трябва да я харесвате!‘

На няколко пъти Пулман ми напомня, че една въображаема история не е спор. Може би е най-добре да се каже, че с „Тъмните му материали“ той е конструирал свой собствен въображаем свят, за да не бъде подчинен от нечий чужд такъв. Той обича да цитира Уилям Блейк: „Трябва да създам система или да бъда подчинен от нечия чужда“. Неговата история е съперник на повествованията, създадени от двама по-ранни оксфордски писатели,Властелинът на пръстените от Дж. Р. Толкин и Хрониките на Нарния от К. С. Луис. Пулман мрази начина, по който децата от Нарния загиват – в автомобилна катастрофа. „Не обичам Хрониките от Нарния заради решенията, които той предлага на големите въпроси в живота: съществува ли Бог, каква е целта на нашето съществуване, всички тия неща, с които той се занимава наистина много задълбочено, за разлика от Толкин, който изобщо не ги докосва. ‚Властелинът на пръстените‘ е по същество тривиална книга. Нарния е по същество сериозна, но аз не харесвам отговорите на Луис. Ако изобщо съм правил нещо такова, то аз съм спорил с Нарния. С Толкин не си струва да се спори.

Но Пулман несъмнено обича да спори; в края на краищата Бърнард Шоу е един от любимите му автори. Той обаче тегли чертата когато става дума за спорове с фундаменталисти. „Не може да се комуникира с хора, които вече знаят всички отговори“. Неговото премерено, понякога учителско поведение, основаващо се на добре балансирани рационални аргументи (които той очевидно е използвал и по-рано), прикрива една пламенна, по-борбена натура. Когато например обяснява как един млад телевизионен режисьор е развалил адаптацията на една от неговите истории, ръцете му тропат по масата и лицето му почервенява: неговото презрение е яростно.

След супата и сиренето той се връща към креслото в кабинета си и гневът му отново се разпалва, особено когато разговорът засяга промяната на климата („без съмнение най-важният въпрос на нашето време“), а след това преминава към войната в Ирак. Той заявява, че Джордж Буш е „морален престъпник“, а Тони Блеър „трябва да се извини за много неща – не, че някога ще го направи“. Особено силно Пулман презира демагогията. Според него „войната срещу терора“ е една „безкрайно глупава фраза“. Никой никога не би трябвало да я използва, във всеки случай никой британски политик.

Най-неприятни за него са читателските писма. Той получава стотици електронни съобщения и писма. „Това ме кара да въздишам. Или трябва да игнорирам тези писма, или да отделя време и енергия, за да им отговарям. А след това да съжалявам за изгубеното време и енергия“. Преди време е отговарял на всички, но вече не го прави. Той не иска да повтаря грешката на Маргарет Мичел, авторката на „Отнесени от вихъра“: през остатъка от живота си тя отговаряла на читателски писма.

Изпитва ли чувство за загуба сега?

„Загуба?“

Или нещо, което да му липсва?

„Загуба, защото си е отишло нещо, в което съм вярвал? Не, не мисля така. Мисля, че това е печалба. Печалба на една по-широка перспектива. Все едно да ме попитате дали не съм тъжен, защото знам, че земята не е плоска. Не, напротив – чувствам се по-добре, когато знам, че земята е кръгла. Така ми е по-интересно“

Източник

ФИЛИП ПУЛМАН

Филип Пулман е един от най-известните съвременни детски писатели във Великобритания. Той е автор на фантастичната трилогия Тъмните му материали, както и множество други книги.

Кратки небивалици

Автор: Златко Енев

1

A: Позволи ми да те докосна.

B: Не.

A: Моля те!

B: Не! Казах ти вече, не!

A: Той казва, че няма защо да се страхуваш.

B: Моля?

A: Той казва, че няма от какво да се страхуваш.

B: Кой е „той“?

A: Китът.

B: Какъв кит?

A: Китът, в чийто корем се намираме.

B: Не разбирам нито дума. Ама наистина.

A: Той казва, че не било важно. Той казва, че няма защо да се страхуваш.

B: Не! Ти още отсега ми причиняваш болка.

A: Не го правя аз. Той казва, че страхът ти причинявал болка.

B: Не. Знам, че това е само игра. И всички гледат.

A. Той казва, че така било правилно.

B: Не! Не! Не!

2

A: Добре тогава.

B: Какво „добре тогава“?

A: Сега вече можеш да ме докоснеш.

B: Не.

A: Това пък какво значи? Първо „моля, моля“, а след това „не“. Играеш ли си с мен?

B: Някак не го чувствам истински.

A: И какво да направя, за да го почувстваш истински?

B: Кажи „Сложи ми го!“

A: Ти си луд! Такова нещо не мога да кажа!

B: Напротив, можеш!

A: Добре, но само на шега.

B: Кажи го!

A: Сложи ми го!

B: Още веднъж.

A: Сложи ми го!

B: Още веднъж.

A: Сложи ми го!

B: Това не е достатъчно.

A: Сложи ми го, сложи ми го, сложи ми го! Не мога да чакам повече!

B: Добре. Така звучи истински. Сега вече си свободна.

A: Моля?

B: Китът казва, че ще те пусне. Сбогом.

A: Не! Не! Не!

3

A: Тя каза, че съм бил свободен.

B: Това е добре.

A: Но аз се страхувам.

B: Страхуваш ли се? Че от какво? Нали винаги искаше да бъдеш свободен?

A: Сега вече не искам.

B: Не бива да ме разочароваш. Знаеш колко тежко ме наранява това.

A: Слушай, тук става дума не за теб, а за мен!

B: Ти имаш още много време, тия неща можеш да изясниш по-късно. Но аз искам да умра на спокойствие.

A: Тогава побързай, моля те. Инак може да се случи така, че отново да те разочаровам.

B: Ти винаги си го правил. И без това винаги си го правил.

4

A: Събуди се! Събуди се, моля те!

B: Какво? Къде? Какво става?

A: Страхувам се! Толкова ме е страх!

B: Но от какво се страхуваш?

A: Прегърни ме! Моля те прегърни ме силно!

B: Да, да, добре. Ела, ела по-близо до мен. Така е добре. Сега всичко е наред.

A: Силно, още по-силно!

B: Да, да. Сега по-добре ли се чувстваш?

A: Да. Малко.

B: Но какво ти има?

A: Видях … нещо.

B: Така ли? Какво видя?

A: Не знам. Беше голямо и черно. И миришеше на лудост.

B: Ха! А как мирише лудостта?

A: Като смъртта, само че по-лошо.

B: По-лошо от смъртта? Нещо не ми се вярва.

A: О, да! Когато дойде смъртта, ти си отиваш. Но когато дойде лудостта, не можеш да си отидеш.

B: Ах, ти винаги така усложняваш всичко. Хайде, спи, спи сега

A: Добре. Но то все пак миришеше на лудост.

5

A: Това ли е любовта? Кажи ми, мамо, това ли е?

B: Nе познавам нищо друго. Любовта е болка, ще трябва да свикнеш с това.

A: Както при теб, когато ме пробождаш с железен поглед …

B: Остави ме на мира с твоите въпроси! Любовта не съществува! А сега – марш в леглото!

A: … когато става толкова нетърпимо, че искам сам да си причиня болка?

B: Болката е твоят единствен учител, момче. Забрави щастието, то е само измама.

A: Това ли е, което вие си причинявате взаимно, тази вечна война, крясъците, виковете, взаимно причинената болка?

B: Да, това е! Това е, запомни го! Без война няма живот!

A: Аз съм като в мъгла, крещя към теб, но ти не можеш да ме чуеш.

B: Кой е там? Не ви чувам, кой е там?

A: Аз викам … и викам … и викам … И никой не ме чува.

B: Не мога да търпя слабаци. Вземи се най-после в ръце, чуваш ли!

A: И тогава се предавам.

B: Не се осмелявай да ми причиниш такова нещо! Не можеш да вършиш такива неща с мен! Не и с мен, чуваш ли! Не и с мен!

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Март 2008

Пренцлауер Берг

Автор: Хениг Зусебах

Улицата, от която Юнус Йугур някога очакваше, че ще го доведе до щастие, е все още тъмна когато той тръгва отново, все още вярвайки в щастието. След цяла една нощ, прекарана в халетата на пазара на едро Вестхафен, неговият стар Фолксваген-бус е натоварен с банани, грозде и домати, докато той кара надолу по Шьонхаузер Алее, една от артериите, водещи към сърцето на Берлин от север. На юг, телевизионната кула се очертава в нощното небе като гигантска топлийка, като ориентировъчния маркер на навигационна система, превърнала се в действителност. За Юнус Йугур тя е точно това. Защото там, където берлинските улици водят към телевизионната кула, се намира Пренцлауер Берг. И там – поне така му разказваха – живеят хора, които са млади, настроени приятелски и отворени към света.

От пет месеца насам той има зеленчуков магазин директно до трамвайната спирка Милащрасе. Малка витрина и големи надежди след пет години безработица, които са набраздили лицето му. Той изглежда уморен за своите 37 години. Юнус Уйгур е кюрдски турчин от Райникендорф, той би искал отново да може да плати училищната екскурзия на трите си деца. Затова е тук. Затова не го смущават и двата секс-шопа за хомосексуалисти, намиращи се от двете страни на магазина му. „Такъв е животът тук“, казва той и свива рамене. Уйгур не говори много, немският му език не е добър.

Той е част от тихото преселение на работници-номади, които ден след ден се отправят към Пренцлауер Берг, за да снабдяват германците с плодове и зеленчуци, цветя и вино. От панелните квартали на изток идват виетнамците, от кварталите на запад – турците, рядко забелязвани. „Хора тук спят до късно“, казва Уйгур и се усмихва леко. Едва около девет те идват на спирката пред магазина му, подпирайки чаши с кафе.А жените – толкова хубави! Мъжете с тридневни бради, които са признак на съзнателно търсено впечатление, а не липса на време, като при него. Уйгур казва, че хората изглеждат долу-горе на негова възраст, но въпреки това му се струват като деца. Толкова безгрижни. Толкова кръглолики. И толкова безкомпромисни. Те постоянно въртят в ръце плодовете му и питат: „Откъде идват бананите? Екологични ли са?“. И когато той им каже: „току-що от пазара на едро“, те ги връщат обратно. Всичко е толкова различно в Пренцлауер Берг. В стомаха на Юнус рови разочарованието, а в главата му расте един въпрос: могат ли и добрите хора да бъдат зли?

Пренцлауер Берг. Разглеждан от въздуха, това е един триъгълник от стари сгради, който се вклинява в столицата, реставриран и покрит със зеленина. Не повече от единайсет гъсто застроени квадратни километра, в които живеят 143000 души. Повече от половината от тях са на възраст между 25 и 45 години. Мнозина в стария немски запад имат по някоя дъщеря, някой син, племенник, приятел или приятелка, които са се преселили в тази част от бившия изток. Кварталът се променя толкова бързо, че статистиките едва насмогват да го догонят: само между 1995 и 2000 половината от населението беше заменена от ново, а що се отнася до времената от падането на стената насам, то оценките стигат до 80 процента.

Частта на хората с висше образование – или студенти – се е удвоила, в някои улици тя е скочила с пет пъти. В никой друг берлински квартал хората не са толкова зависими от държавни помощи. И тъй като младите хора, малко преди да остареят, все пак си раждат по едно или две деца, то и детските площадки са гъсто населени.

Ето защо хората тук с удоволствие смятат, че Пренцлауер Берг е един от най-плодовитите региони на страната. Те виждат себе си като модерни, мултикултурни, политически ангажирани и просветено ляво-либерални. При последните избори за Бундестаг зелените получиха тук 24,1 процента. Лихтблик, най-големият доставчик на еко-електричество в Германия, доставя тук ток за 6100 домакинства с „чиста“ енергия. (В Дармщад, където живеят също толкова хора, съответната цифра е 286). Тук лесно се получава усещането, че човек върши всичко правилно. Именно затова Пренцлауер Берг е мечтано място за много млади хора от цялата страна. За онези, които вече живеят тук, той е селище-модел на Берлинската Република. Тук Германия преоткри себе си след Голямата промяна. Но как изглежда това, една Германия, която преоткрива себе си?

„Чуууууудесно!“, казва Андреас Щалман, и неговата похвала се връща обратно като ехо, защото той се разхожда из едно празно таванско жилище, което току-що е продал. Всичко в Щалман е тясно – лицето, тялото му, вратовръзката и пръстите му; само тежките тъмни очила лежат като напречна греда над лицето на човека, който от десет години насам продава жилища в Пренцлауер Берг. Щалман също идва от другаде, той идва от Бад Ойнхаузен и е „залепнал“ тук, както казва сам. Само около Колвицплац, епицентъра на новото развитие, той е продал около 700 жилища, сега вече не се занимава с нищо под таванските етажи. „Аз съм мързелив“, казва Щалман, думите „Пренцлауер Берг“ и „тавански етаж“ били достатъчни като примамка. Клиентите му от цяла Германия били „поразени от тукашната естетика. Аз казвам само: най-голямата свързана реставрационна площ в Европа. Тук Изток и Запад се срастват със скорост, непозната дори в Германия. И само ако видите какво седи в кафетата тук наоколо!“

Да участват в това, да си купят малко стил на живот – да, за клиентите на Щалман това си струва 3300 евро на квадратен метър. При него всяко четвърто жилище бива заплатено наведнъж, средният процент на собствен капитал при клиентите му се върти около 60 процента. „Колкото повече парички имат хората, толкова по-лесни стават те“, казва той. А това е удобно.

Разбира се, може да се каже, че разказите на Щалман не представляват нищо повече от поглед към жилищните мечти на един елит. Но изглежда е истина, че никой не може да документира по-добре от него преоткриването на Пренцлауер Берг. В жилищата, които той продава, на преден план стоят кухните, хубавият живот, обкръжени от книжни полици от тавана до пода. „Винаги питам клиентите си дали носят повече от 3000 книги – защото тогава трябва да преразгледам статиката“. Междувременно Щалман разпознава в своите клиенти „една нова интелектуална прослойка, представяща промяната на ценностите в Германия през последните 20 години“. Тук, над покривите на Берлин, червено-зелените отсядат да почиват – и се радват хедонистки на живота.

Дори Щалман се удивява, когато месеци след предаването на жилищата отново посещава клиентите си: букети, големи като в църкви. Вази, достигащи почти до тавана. Един от клиентите му си поръчал допълнителна камина за 130000 евро – само за да се чувства по-уютно след градската блъсканица. При описанията на жилищата Щалман включва данни като образователно ниво и процент на безработица в съответната градска част. Малко градски гъдел не е зле, но хората не искат да се сблъскват с прекалено много нищета.

Така както Андреас Щалман описва Пренцлауер Берг отгоре, Юнус Уйгур го преживява отдолу. Който може да каже единствено „току-що от пазара на едро“ трябва да продава евтино и да е отворен до късно, за продажба през нощта, за покупка под принуда на обстоятелствата, ако на таванския етаж случайно са се свършили био-яйцата. Магазинът на Уйгур е отворен почти през цялото денонощие. Той вече не пътува до вкъщи, а спи в магазина. Човек може дълго да се разхожда и все пак да не го забележи – капакът на пода, скрит между бирените каси, под него дървена стълба, водеща в подземно помещение със стени, празни като в съборетина. По средата – един матрак. Тук Уйгур спи по два-три часа преди отново да се отправи към пазара на едро – или по-скоро само дреме, защото метрото редовно разтриса цялото помещение. „По цялата улица няма човек, който да живее като мен, през 2007 година“ казва Уйгур. Отвън той запазва спокойствието на бизнесмен, отвътре обаче гордостта му на търговец е наранена. Той е на правилното място, но с погрешна стратегия. Не е предполагал, че тук трябва да обслужва не потребности, а усещане за живот: изискана храна за изискани хора. Мислел, че става дума за моркови, праз и лук. За нормални хранителни продукти.

Може би да бъдеш нормален не е предимство на едно място, където живеят хора, избягали от прекалено много нормалност. Старите обитатели на квартала във всеки случай подразделят новодошлите на „еко-шваби“ и „порно-очиларки“, чиито разпознавателни белези освен екстра-раздърпания уличен шик са огромни очила от шейсетте години. При това обаче те пропускат групата на неопределените, които стоят между тези две култури, повече или по-малко асимилирани от едната или другата от тях.

Пътеката за разходки на „порно-очиларките“ е Кастаниеналее, всъщност вече наричана „Castingallee“, алеята за подбор на ролите. Преди две години тук имаше един случай, който е интересен с това, че почти не предизвика интерес. В един от близките паркове тъмнокожи продаваха дрога, поради което притежателката на едно от кафетата подписа на келнерката си разпореждане, според което в него не се допускаха тъмнокожи хора. Освен ако са майки или имат „умни очи“. Група ляво-алтернативни протестира срещу това разпореждане, но околните гастрономи се солидаризираха с него. В момента те са на път да се справят с една група музиканти-роми, която от години насам обикаля околните улици. „Тия ни нервират“, казва един от притежателите. „И ако това засяга една етническа група, то какво от това?“

И така Кастаниеналее постепенно става скърцащо чиста, магазините са по-пълни от всякога, а вече споменатото кафе, с дивата лоза на фасадата, изглежда все така ляво-романтично както винаги. В Пренцлауер Берг просто е лесно да се живее ляво. Това му е хубавото. Човек може да се чувства толерантен, защото толерантността не се поставя под въпрос. Окото не се дразни от сателитни антени, няма забрадки, които да предизвикват дебати, няма джамии, които да обезпокояват гражданите на света. Почти няма интернет-кафета, жилищата са прекалено скъпи за хора като Юнус Уйгур. Няма хип-хоп-кръчми за турски младежи от Вединг или Кройцберг, няма инфраструктура за децата от бедните класи – ако само посмеят да седнат и запушат на някоя от множеството детски площадки, върху тях веднага се нахвърлят истерични майки.

Писателят Максим Билер междувременно нарича Пренцлауер Берг „национално освободена зона“. Да, процентът на чужденци е 11 и с това само с два процента по-нисък от средния за Берлин. Но разпределението е съвсем различно. Най-голямата група се състои от французи, следвани от италианци, американци, англичани, испанци и датчани. Население от G8, високо образовано и с работа. Тук живеят десет пъти повече японци от египтяни. Процентът на турци е 0,3.

Пренцлауер Берг очевидно не е онова, което вярва, че е, дори и при отново и отново възхваляваната раждаемост. На 1000 жени на възраст между 15 и 45 години тук се раждат само 35 деца – това са по-малко, отколкото в смятания за вдовишки квартал Вилмерсдорф. В Клопенбург цифрата е 56. Че видът на улиците и детските площадки е различен, се дължи единствено на това, че тук живеят почти само млади хора, които имат сравнително малко деца, но като маса все пак достатъчно, за да променят изгледа на квартала.

В дърветата на училищния двор пеят птици, когато Юрген Циперлинг започва да ми обяснява в зле мебелирания си офис паралелния свят на Пренцлауер Берг. За един училищен директор от проспериращ квартал възгледите му са учудващо критични. Той често произнася думата „общество“.

Циперлинг все още си спомня добре как това „общество“ започна да се променя в началото на деветдесетте, когато в Пренцлауер Берг „се продаваха цели ландшафти от сгради. Към това се добави високата безработица. Бедните и безработните си отидоха тогава, последвани от малкото семейства, които можеха да си позволят къщи в зеления пояс“. След някои летни ваканции в класовете оставаха само по четири-пет работнически деца, както и нови четири-пет деца на добре образовани хора от средната класа. Сред последните, които днес в училище говорят берлински диалект, са Циперлинг и колегите му. Сега той оценява частта на децата от семейства с висше образование на около 70 процента. Частта на деца на чужденци е „незначително малка“. Има само отделни турски и полски деца от Вединг, за чиито родители процентът на деца на чужденци в тамошните училища е прекалено висок. Бягства от часове почти няма, повечето деца идват на училище след като са закусвали добре, когато звънецът звъни в 7:50.

Това звучи като райски условия, но Циперлинг казва: „Някои родители се държат така, сякаш слънцето се върти около тях“. При всяка родителска среща той съветва колегите си първо да заявят ясно кога е краят на срещата – инак нещата се проточват до нощес, „защото, когато става дума за собствените им деца, родителите са много загрижени и много категорични“. Очакванията са много високи, а доверието – ниско. Често във въздуха висят заплахи, че децата ще бъдат прехвърлени в някое от новите частни училища. Наскоро една от учителките , излизайки от час, се сблъскала с един баща, който подслушвал на вратата, „за да провери каква е атмосферата в час“.

Но в сравнение с истинските грижи на Циперлинг това са дреболии. Когато преглежда списъците, той вече не открива средата на обществото. Изчезнали са занаятчиите, работниците. Останали са само „крайностите“, жертвите на обединението, които са прекалено слаби, дори за да напуснат квартала. А до тях са новите, с техния манталитет на победители, не особено солидарно настроени. В неговите класове, казва Циперлинг, се отразява „много сериозното разцепление на обществото“. След 1989 тук имаше едно кратко, но тежко сътресение, една почти свободна игра на силите – и сега има само „горе“ и „долу“.

Няколко улици по на юг Хартмут Хойсерман крачи сред пъстрата есенна шума по тротоара. Отляво и отдясно блещукат отоплителните тела на уличните кафета, които тук са пълни чак до след обяд със закусващи хора, за които не е ясно дали свободното им време идва от успех или от провал. От високоговорителите се носи джаз, от време на време изпъшква по някоя еспресо-машина. Момичета похапват сьомга. От време на време Хойсерман, който с тъмното си палто и прошарена коса изглежда почти като дядо, дошъл на гости, взема в ръце фотоапарата, с който фотографира фасади и магазини, чиито имена говорят много за хората, живеещи тук. Като например магазинът за бебешка мода „Желано дете“. Или витрината на Секси Мама, с възбуждащо тесните дрехи за бременни жени, за които думи като „облекло за бременни“ сигурно звучат прекалено еснафски. „Секси Мама – не е ли това еманципацията?“, пита той.

Хойсерман има професионално око за градове, той е професор по градска и регионална социология в Хумболдтовия университет. От години насам той наблюдава Пренцлауер Берг като под микроскоп. Улица след улица – в края на краищата става дума за това, да се документира облагородяването на квартала, тоест неговото преобразяване, оскъпяване.

Възгледите на Хойсерман не съдържат нищо класово-борческо. Той просто казва: за разлика от новопостроените панелни квартали, Пренцлауер Берг имаше „стил“, „който не трябваше да се създава отново – и това отвори вратата“. Западногерманските богати деца бяха очаровани от борците за граждански права и от бохемите в квартала, от мириса на революция в руини, които едва ставаха за живеене, от принудата да се импровизира в жилища, които нямаха телефон и се отопляваха с кахлени печки. А след това всичко е станало по обичайния начин: младите се успокоиха, получиха работа, направиха деца и искаха собственост. Сега живеят също като родителите си на запад, но в други кулиси. С годините тук е възникнало нещо, което Хойсерман нарича „неконвенционална буржоазност“ – изпълнена с идеали и същевременно напълно рационална. „Най-късно след ПИЗА-студията[24] никой тук няма да започне гражданска инициатива под мотото: „повече чужденци в класа на моето дете“.

А в полицейския участък служителите са доста уклончиви, когато ги питам за промените по улиците и в жилищата, които те познават от години. Устните им стават тесни, те изглеждат странно отбраняващи се. След това всичко става ясно: всъщност те идват не оттук, услугите междувременно биват импортирани. Пренцлауер Берг не е квартал, който поражда чистачки, строителни работници или полицаи. Тук това е също като в Дубай.

Чуждите тук вероятно имат най-ясен поглед върху нещата: в склада за вторични суровини, който лежи на границата между подновените стари сгради в Пренцлауер Берг и остарелите нови сгради във Вединг, някак непокътнатите боклукчии разказват, че ведингчани носят само „боклук“, а пренцлауербергчани – „употребявано“. И все по-често едните питат дали не биха могли да използват остатъците на другите. Изглежда, че тук протича водоразделът, който дели не само мокет от паркет, но и новата бедност от новото богатство, прагматизма от духовността, грижите от себеоткриването.

Себеоткриването, във всеки случай, изглежда е истинското бизнес-предназначение на био-супермаркета LPG[25], който се намира на Шьонхаузер Алее, недалеч от магазина на Юнус Уйгур. В новите времена LPG означава „Lecker. Preiswert. Gesund“ – „Вкусно. Евтино. Здравословно.“ Магазинът, открит през пролетта, междувременно се е превърнал в катедрала на еко-швабите. По думите на притежателя му той се простира на „0,3 хектара“ и с това е най-големият еко-супермаркет в Европа. В партера касите с бионада – вид екологична лимонада – се извисяват няколко метра на височина, Предлагат се блатове за торта от еко-пшеница, сапун от овче мляко с невен, сок от френско грозде по 10,24 евро литъра, бебешки ританки от стригана вълна по 99 евро, екологична рибешка храна за котки и вегетарианска храна за кучета. И за всичко това има купувачи. Тук хората ценят себе си. На горния етаж се продават лепенки за огледало, които хората поставят в баните си: „Аз съм хубав/a“, „Аз съм чудесен/чудесна“, „Бих могъл да се разцелувам“.

На една рекламна колона до касата кварталът е окачил душата си: тук се предлага „Лечебно гладуване на Хидензее[26]“, „Съвет и помощ при електросмог“, „Доклад за и против ваксинациите“, „Екологически коректна Рийстер-пенсия[27]“ и „Уъркшоп по отморяващ сън“. Градската шаманка Сейджин предлага „Съновни пътешествия от всякакъв вид, плюс възвръщане на душата“. Човек си дава сметка за цената, която едно общество заплаща за своите информираност и индивидуализъм. Стигнали сме до пункт, при който се питаме дали някои тук са за завиждане или за съжаление. Всъщност всичко, към което се стреми Пренцлауер Берг, има смисъл: здравословна храна, добър живот и образовани деца. Онова, с което се прекалява, е самооблагородяването.

Мартина Бушхаус работи от десет години насам на тази граница между разум и култ към собственото „Аз“. Тя е лекарка, преди десет години е работела във Вединг, междувременно е в Пренцлауер Берг. Всъщност тя го намира „чудесен“: главно хора, грижещи се за здравето си, мислещи за здравословно хранене и спорт. Тук рядко се среща онова, което тя нарича Morbus Wedding, „значи всичко, което се появява в резултат на тъпчене, пиянство и телевизия, тоест проблеми с обмяната на веществата и кръвообращението“. Но все пак не е съвсем ясно дали хората в Пренцлауер Берг са наистина по-здрави – или по-скоро другояче болни. Че тя предписва на множеството вегетарианци допълнително витамин B12, е нещо нормално. Но поразително много хора тук страдат от алергии, болки в гърба, стомашно-чревни проблеми. Това са недъзите на стресираните хора на свободни професии. „И когато им кажа, че трябва да направят пауза, те отговарят: няма как“.

За щастие хората тук са отворени за алтернативни методи, които тя също предлага – при което „отворени за“ понякога означава „прекалено информирани“. Петнайсет минути на пациент, както във Вединг? Това не е достатъчно. Бушхаус диагностицира голяма потребност от говорене и „известна самота“ в тази част на града. В повече от половината жилища тук живее само по един човек. Часовете при психотерапевтите са разпродадени. Хората се вслушват в себе си, те са много здрави и постоянно болни, телесно съзнателни, но и прекомерно отнесени, напълно непринудени, но и ужасно напрегнати.

В Пренцлауер Берг ще видите рядко момчета, играещи футбол. Тук Германия преоткрива себе си. Но каква е станала тя тогава?

Чууууудесна! Но защо? На много места Пренцлауер Берг изглежда така, сякаш в Германия никога не е имало дебати относно новата бедност, демографския проблем, миграцията. Тук властват бионада и Бийдермайер[28]. Стоте хиляди новодошли създадоха нов град, но за кого, освен за самите тях, е полезно това цивилизационно постижение? Техният Пренцлауер Берг е гето, което се оправя и без ограда – защото изглежда все по-херметично затворено. Присъединяването се определя от цената на квадратен метър и от огромната цена на приспособяването, на което човек тук е непрекъснато изложен. Който не яде, пие и облича правилното, бързо получава усещането, че е чужд на това място. Човек вярва, че е напълно отворен, а се затваря непрекъснато.

Слънцето почти залязва, когато надолу по Шьонхаузер Алее се спуща процесия от деца с пъстри шапки, на велосипеди, тротинетки и пеша. В кино Бабилон Хайке Макач ще чете откъси от Пипи Дългото Чорапче. Хайке Макач! Перфектното съчетание от еко-швабка и порно-очиларка: гърли, знаменитост от Пренцлауер Берг – а сега вече и майка. Залата е пълна, Макач върти очи по безукорно-марков начин, след което чете историята на Пипи и нейните еснафски съседчета, Томи и Аника. Киното е изпълнено от щастие. Всички се чувстват непокорни като Пипи, но са също толкова руси и послушни колкото Томи и Аника. Децата седят тихо и смучат със сламки бионада от бъз, родителите им ядат склоняващ към размисъл шведски бадемов кейк, накрая се продава и аудиокнигата. Пренцлауер Берг отново е при самия себе си.

Два километра по на север Юнус Уйгур седи в своя зеленчуков магазин и влачи кашони с плодове в склада. Дъщеря му седи на каста и пише домашните си. По-късно, под капака на пода, Юнус Уйгур спи неспокойно, очаквайки поредната нощ на пазара на едро, шибан в душата от този живот. Би трябвало да се прехвърли на еко-продукти. Всичко останало е нездравословно, в дългосрочен план.

Източник

ХЕНИНГ ЗУСЕБАХ

Хенинг Зусебах е известен немски журналист и автор, носител на множество литературни и журналистически награди.

Коментари (1)

- 02-03-2008|Unregistered|Златко Енев  – За германците, Телман и „доброто старо време“

Разкошен, великолепен текст за града, в който имам щастието да живея. Докосна ме толкова силно, че дори се сетих за един собствен текст, който бях писал преди години, пак за същия този квартал. Ето го тук:

Като се прибера в къщи (аз съм от Преслав, шуменско), приятели и познати все ме дърпат да им разправям за живота в Германия и малко нещо ми се поразсърдват, че не искам да им разказвам приказки от хиляда и една нощ, ами все повтарям, че немците много и много собствени проблеми си имат.

„Де да им имахме проблемите!“, отговарят ми приятелите, допиват си бирата и се разотиват, като сигурно си мислят „Глей го тоя к’во се прави на много важен. Не стига, че си живее живота, ами се и оплаква на всичко отгоре.“ И сигурно са прави. Щото то не само, че сит на гладен вяра не хваща, ами май и обратното е в сила. Та затова ми се щеше да ви разправя тука една историйка от модерна Германия, пък вие я приемайте както си пожелаете.

Ще започна с това, че от доста години насам живея в един от по-интересните квартали на източен Берлин (Пренцлауер Берг се казва), който се има за малко нещо немски Монмартър. Живеят тука доста интелектуалци и бохеми, човек среща при пазаруване лица, дето инак само по телевизията ги вижда, и тъй нататък, и тъй нататък. Имало късмет кварталчето – през войната как са падали бомбите, не знам, но то като по чудо е оцеляло „почти“ неразрушено (казвам „почти“, защото по средата му има парк с огромен хълм – истински хълм, не играчка като от Дисниленд –, който е изцяло направен от остатъците на съборените сгради след войната).

В един друг парк в квартала, малко по-настрана от центъра, се мъдри не чак толкова огромен, но все пак доста големичък паметник. Той, паметника, мене ако питате, по-хълм от хълма, защото е направен по всички правила на социалистическия реализъм, тоест, колкото по-чепат, толкова по-хубав, но нейсе. Седи на него господин Телман, заканва се с юмрук на някого си, гледа накриво сякаш го болят зъби – и не ще и не ще да си отива.

Абе, то ако беше по волята на западняците, той отдавна да е последвал Ленин, Димитров и всите останали герои къде кипреха улиците и площадите на източен Берлин, но не – запънали са се май източноберлинчани на живот и смърт, не си дават героя щото си дал живота за тях и тъй нататък. Добре бе, щом си е дал живота, да ви го оставим тогава (знаят политиците, че, ха са барнали на източен Берлин предразсъдъците, ха утре хората още по-масово са избрали ПДС, пък тогава дупе да им е яко на ония оттатък стената).

Та, значи, седи си Телман нависоко, заканва се на враговете и бди за ред и дисциплина. Дотук хубаво, ама хлапетата дето са по на 14-15 години, на тях им пука, та им дреме за кого умрял Телман, нещо май му гонят карез, горкия, та, мине се не мине месец, току го омажат-омажат с ония ми ти пъстри спрейове, та замяза на индианец.

Опала, чакай малко! Нали сме в Германия, такива номера тук не минават (или поне тъй се разправя), хайде сега, мине се не мине време, току се зададат юнаците от чистотата, въоръжени до зъби с телени четки, анти-спрейове и какво ли не още, ще речеш, че на война са тръгнали. Та, дръпнат му те един Телмановски съботник, стегнат го героя като за погребение, поклатят глави на тръгване щото знаят, че след месец пак същото ги чака и – дим да ги няма.

Хлапетата пък само това чакат: „Берекет версин“ (нали заедно с турци съм расъл, не мога да не си покажа рогата). Запретнат ръкави, понапънат се малко и – ей го на след две седмици: пременил се Илия, погледнал се – пак в тия. Телман пак накипрен, за чистотата пак има работа … и всичко си върви по тоя сценарий вече от години насам.

Та, за какво ви я разправям тая история? Ами, щеше ми се само да ви покажа колко единни и сплотени са немците и колко хубаво се разбират едни други. Едните викат „наляво“, другите чуват „надясно“, едните викат „да живее“, другите разбират „Бог да го убие“. И тъй дърпат всички юлара си, по немски, без да мрънкат много, но ако питате мене, инак се разбират толкова колкото орела, рака и щуката от старата басня. А останалия свят ги гледа, почесва се умно и си вика „Брей, туй немците – много монолитна нация“. Че и аз, барабар Петко с мъжете, нещо съм се наканил да надигам глас, пея си тука веселата песничка, гледам сеир и прибавям каквото мога към всеобщото неразбирателство.

Искрено ваш,

Златко Енев

За добрите хора

Автор: Златко Енев

Преди около час се върнах от кварталното кино, където най-после гледах „Животът на другите“ – дълго време след като тоя филм буквално овърша екраните на Германия. Признавам, че не обичам немското кино. Много рядко ми се случва да видя нещо, което да ме докосне истински – повечето неща, които те правят, ми се виждат безнадеждно обременени, möchtegern-овски, недодялани, поучителни ... Но тоя път е различно. Филмът е силен, а освен това успява да представи типично немската трагедия (която за мен се състои в непосилността на тяхното вечно търсене на сигурност, най-вече под формата на „ред“), без да я прави непоносима за гледане или съпреживяване. Историята сигурно ви е позната, тъй че няма да я разправям. Онова, което ме впечатли най-силно в тоя филм, е усещането за цивилизованост, което пък от своя страна звучи толкова шаблонно, особено отнесено към немците, че тая фраза се нуждае от малко обяснения.

Та, какво имам пред вид? В тоя случай – способността за раздяла с миналото, нищо повече и нищо по-малко. Именно раздяла. Не зачеркване, не вечно предъвкване, най-малко от всичко пък злоупотреба с него – като един вид подръчно обяснение за всяка, включително и най-дребната, несгода на нещата, през които минаваме (обикновено ги наричат „настояще“). Миналото като нещо, с което се разделяме. Не мога да ви опиша с какво огромно възхищение се отнасям към всеки удачен опит за едно такова представяне. Може би точно защото толкова много ми липсва усещането за нещо подобно у нас, където миналото ми прилича на безплатна проститутка ... Противоречие в определението, но не и в реалността, която то се опитва да представи.

Та така, филмът е силен. Силен както с откритото, така и с множеството си прикрити послания. Сигурно е вярно, че идеята за „добрия човек“, който се пробужда вътре в ченгето, е наивна. Немците ще си изпокъсат главите тук по въпроса за това дали филмът предава една „реалистична“ или „наивна“ картина на източногерманската реалност. Нека си се карат, това не ме интересува. За мен много по-важни от всякакви такива въпроси са картините, с които го запомням – безумната, клинична подреденост на повечето жилища, които той показва (все едно, че виждам новия апартамент на бившата си съпруга), после тоя абсурден човек, разкъсван между идеи-идеали и проста жажда за някакви, каквито и да са, хора наоколо; походката му – без да клати ръце при ходене; цялата тая непоносима вдървеност, непрекъснато разяждана и подяждана от копнежа по обикновени човешки неща като красота и топлота ... Уф, направо ми иде да се развикам: „Хей, хей, хей, това не е само Гедерето, това сте всички вие, че и аз с вас, дървета такива!“ Погледнете се само – държавната сигурност я няма, но без сигурност и минутка не можете да преживеете, затова непрекъснато се осигурявате, душици дребни, изплашени!

И все пак, Господи, колко е хубаво! Колко е хубаво когато не можеш да удържиш оная хлъзгава сълза, която потича по някое време (добре, че кино се гледа на тъмно). Колко е хубаво, когато видиш как добрият човек не само съществува, но дори и получава нещо като награда за добротата си. Колко е хубаво, когато не ти се налага да се убеждаваш, че добротата и глупостта не са едно и също нещо. Ех, колко е хубаво!

Добре, че го има изкуството. Инак закъде сме, в един свят на реалности, от които нямаме нужда?

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (1)

- 21-11-2010|Antoaneta  – mnenie

Харесвам стила Ви на изказ, харесвам посоката Ви на мислене, харесвам това, че полагате огромни усилия, за да ни осигурите Вашето прекрасно списание! Благодаря Ви!

Балоните

Автор: Палми Ранчев

Хлапака неспокойно обърна глава към мерцедеса, който паркираше на заден ход. Погледна и в противоположната страна на паркинга. Там всичко беше спокойно. Автомобилите бяха наредени косо срещу по-ниската страна на ресторанта, на която нямаше прозорци. От мерцедеса се измъкна огромен мъж и се протегна с изпънати настрани лакти.

– Какъв ти е мерцедеса бе, бате? – попита отдалеко хлапакът. – Последен модел ли е?

– Шамари ли искаш? – попита мързеливо гигантът, без да го поглежда.– И марш от там, да не се върна.

Пресече с широки крачки асфалтираната алея, която отделяше паркинга от пространството пред ресторанта, покрито с едър калдъръм. Хлапака се спря, защото беше го последвал на куц крак. Просто се забавляваше да върви след него. Изчака го да влезе в ресторанта, погледна през рамо паркираните коли и продължи по същия начин към въртящата се врата. Наистина си играеше. Беше нормално за момче на неговата възраст. Най-накрая, когато стигна входа на ресторанта, беше изминало достатъчно време и вече нямаше опасност да се сблъска с великана.

В ресторанта беше топло, и почти веднага забрави за студа навън. Застана в страни от входа, до празна маса с червена покривка на правоъгълни тъмни квадрати, и се огледа. Никъде не успя да го открие. Най-вероятно само беше му сторил толкова грамаден. Тук, сред други възрастни като него, беше се загубил. В отсрещния ъгъл хората бяха се изправили около две събрани надълго маси. Смееха се, прегръщаха се, ръкопляскаха. Изглежда нещо празнуваха. Не бяха дошли само да вечерят. Няколко деца се държаха за ръце и се въртяха в кръг. Гледаше ги с безразличие.

Скоро погледът му спря върху дядката, който държеше над главата си букет от разноцветни балони. Пристъпваше ситно около хорцето и подаваше балон на всяко дете. Кръгът скоро се развали. Всички размахваха балоните, стиснали ги за дългите пластмасови дръжки. Дядката продължи между масите със застинала усмивка. На всяко дете даваше от разноцветните балони. Хлапака решително го последва. Застана срещу дядката, загледа го с широко отворени очи. Отблизо личеше, че бузите му са начервени. В усмивката му също имаше някаква изкуствена червенина, подчертана от дебелите влажни устни и лъскавата слюнка. Подаде му балона с лек поклон, устните му се раздвижиха, оживяха. Обърна се и продължи между масите.

Колебаеше се дали да поиска още един. Накрая реши, че и този му стига. Огледа се за успокоение: нямаше каквато и да било заплаха в средата на ресторанта. Нищо не беше се променило. Отправи се решително към старото си място до входа. Там се обърна, опря длан в покривката на масата и огледа внимателно ресторанта. Прецени, че момента беше подходящ, и взе филия хляб от пластмасовата панерка. Пъхна я в джоба на разкопчаното си яке, отново се огледа. Държеше изправен продълговатия балон, и така скриваше лицето си от повечето посетителите. Срещна само погледа на дядката, който сега беше съвсем близо.

Хлапакът се обърна и с бързи крачки напусна ресторанта. Там бръкна в джоба на якето, извади филията. Тогава видя, че дядката също беше излязъл. Бяха му останали само два балона, държеше ги пред гърдите си, и се смути от погледа му. Момчето го погледна още веднъж, погледна и филията, неочаквано я подхвърли и със силен шут я изпрати далеко към паркираните коли. Тръгна решително в същата посока. Хубаво беше, че се сдоби с безплатен балон. Но вече беше почти на тринайсет и не се кефеше толкова.

– Даде ми жълт – каза високо Хлапака, защото забеляза, че дядката вървеше на няколко крачки след него. – Предпочитам червен.

– Червен ли? – чу се гласът на дядката.

– Обичам червеното.

– Сега нямам червен – каза със съжаление дядката и направи неясен жест с ръката. – Червените първи свършват.

Наоколо беше станало по-студено. Рядко прехвърчаха сухи и пухкави снежинки. Една се задържа отпред на якето му. Хлапака раздвижи рамо и снежинката се плъзна надолу. Напъха свободната си ръка в страничния джоб. Спомни си филията хляб и обърна глава към дядката. С широко движение подхвърли балона, изчака го да се спусне на подходяща височина и го ритна с върха на гуменката. Балонът отхвърча напред.

– По-добре щеше да е, ако раздаваше футболни топки.

– Балоните са от ресторанта – обясни дядката, без да намалява разстоянието помежду им. – Но аз мога да ти купя. Футболна топка, искам да кажа.

– А-а, без тия! – реагира остро Хлапака, настигна балона и отново го ритна. – Ако ги раздават безплатно, ще взема. Но да ми купуваш, не ща.

– Накъде си тръгнал?

– Наникъде.

– А има ли къде да спиш?

– Що не си гледаш работата?

– Искам само да ти помогна – изрече като спираше след всяка дума дядката. – Опитвам се.

– Искаш да ми помогнеш, така ли? – попита предизвикателно Хлапака. – Тогава кажи как да свия нещо от колите. Касетофон, чанта. Каквото и да е. Тогава ще ти повярвам, че наистина искаш. Ще го продам, и после няма да съм ти задължен.

– Сигурно не си ял.

– Защо смяташ така? – попита с неочаквана злоба Хлапака, а на кръглото му носле се появиха се три дълбоки бръчки, които приличаха на буквата Ж. – Защото забеляза, че взех филията от масата. Затова ли? После нали видя къде я пратих с един шут.

– Исках само да разбера дали си ял.

– Ям само когато намеря нещо вкусно – продължи злобно Хлапака. – Сам си набавям лапането. Не чакам някой да ми го подхвърля.

– Не исках да те обидя.

– Тогава какво искаш? – попита Хлапака, обърна се към дядката и пристъпи, агресивно разперил ръце. – Я сега да видим какво имаш в джобовете.

Дядката не помръдна, дори когато Хлапака се притисна плътно в него. Гледаше го отдолу-нагоре и на топчестото му носле бръчките отново бяха изписала, сега доста по-разкрачена, буквата Ж. Беше свил юмруците на разперените си ръце, съскаше злобно. Някак не му се вярваше, че изговаря всички тези думи. Изпитваше удоволствие, че дава воля на яростта си. Но юмруците вече го боляха от стискане.

– Ти от ония ли си?

– От кои? – прошепна дядката и едва сега отстъпи. – Не те разбирам.

– Сега ще ти обясня – изрече заканително Хлапака. – Ей сега!

Настигна го, нъпъха ръка в страничния джоб на сакото му. Извади я бързо, заобиколи откъм гърба му и бръкна в другия му джоб. Там откри смачкани на топка левове. Дядката беше вдигнал високо балоните над главата си, сякаш да не му пречи, и се тресеше с цяло тяло. Червените му устни, покрити с белезникава суха ивица, се напукаха.

– Ама, малкия, моля ти се! – изрече на пресекулки той и добави: – Моля ти се!

– Ти си от ония! – каза Хлапака, вече по-убедено, и прибра в джоба на якето смачканите на топка банкноти. – Няма какво да те съжалявам.

– Малкия, аз исках само да помогна – заекна дядката. – До ти помогна, ако е възможно.

– И аз исках, само не знам какво си – изговори бързо Хлапака, отстъпи назад и го погледна присмехулно. – Но, виж, ето какво се получи.

Хлапака без да бърза се отдалечи. След няколко крачки се обърна. Дядката не беше помръднал от мястото си. Беше изпуснал балоните и продължаваше да се тресе. Хлапака продължи по-спокойно. Отново се обърна след няколко крачки. Трите балона бяха се събрали в края на паркинга. Вятърът ги раздвижи, тласна ги към най-близката кола и почти едновременно се чуха последователни звуци. Момчето се усмихна и с ожесточение завъртя глава, сякаш по някакъв начин беше предизвикало пукането на балоните.

ПАЛМИ РАНЧЕВ

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: "Шапката на скитника", "Манхатън, почти събитие", "Парцаливо знаме", "Хотелска стая", "Среднощен човек: биографии" и "Любовник на самотни улици и запустели къщи". Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

За sancta simplicitas и привилегиите на добродетелта

Автор: Златко Енев

Не мога да се отърва от усещането, че най-здравите вериги ние сами си ги поставяме. Ей така, между другото. Докато пием кафе, разговаряме с приятели и се мъчим да бъдем добри хора. Особено това последното желание, дето ни кара да танцуваме какви ли не танци, само и само да бъдем приети като нормална част от групата, много ми се вижда подозрително. Ами да, помислете само – до вчера беше забранено добра дума за Америка да се казва, днес пък вече е забранено да се казва добра дума за вчера. Опитай се само да кажеш, че едно време нещо си било по-добре от сега, па било то и панталонките от чортова кожа, дето си ги скъсал от носене още преди четирийсет години. Тозчас хората започват да те гледат с подозрение и, ако си малко по-кутсузлия, току-виж те изкарали комунист. Сакън, братя! По погрешка го казах, честен кръст! Недейте така, хора сме! И аз съм същият като вас, не може така да ме захвърляте! Чакайте бе, не ме изоставяйте!

Мигаш, клепаш с уши и ресници, свиваш се като настъпена жаба, мъчиш се да върнеш казаното назад, но – не! Казана дума – хвърлен камък. Влакът вече е заминал и ти с учудване осъзнаваш, че комай си единственият останал тука на девета глуха и шансовете ти да бъдеш приет обратно май-май към нула клонят.

Е, не мога да го приема това нещо като нормално, и това си е! Майка ми, да е жива и здрава, е жена с много силен характер, но инак не особено учена, та в момента е станала най-върлата антикомунистка, ако и преди двайсет години да ми опяваше, че трябвало да стана член на партията, защото инак кариера нямало да направя. Ама на – криво дупе в прави гащи намъква ли се? Не рачих аз тогава комунист да ставам, днес пък не ща да ставам антикомунист. И тъй ядосвам милата си майчица, не дай боже, някой ден и с отворени очи може да си отиде, да не чува дяволът.

Та да си дойда пак на приказката. Ще речете – широко му е на него около врата там в Германията, затова се бара либерал. Ама я да дойде тука да го видим колко време ще изтрае и дали и той няма да започне да псува на майка като види червено. Сигурно сте прави, братя, ама то и не се знае съвсем точно кое яйце и кое – кокошка, тоест дали съм либерал защото съм в Германия или съм в Германия защото съм либерал. Кой как ще – тъй да си го тълкува, аз вече казах веднъж: седя тук надалеко и си пея песничката, пък който не му харесва, да не ме слуша.

Добродетелта, казва Ницше, има особени привилегии: например, да прибави последното снопче дърва към кладата на осъдения. Ей богу, не мога да се накарам да стана добродетелен, пък ако ще и като последния лицемер да изглеждам! Сърце ли не ми дава или ми е малко слаб ангелът, не знам, но все ме тегли настрана и все гледам да се дърпам от агитката, че нещо „мурашки на спине“ ми излизат като почувствам груповото опиянение и не му ща ни кефа от всеобщото пиянство, нито махмурлука, който го следва.

Такива значи работи. Повече ако говоря, най-много съвсем да се оплета, та затова ми се ще тук накрая само да ви разкажа един от ония кисели руски вицове, дето човек като ги прочете и му се скоминясва устата.

„Пред съда палачът се защищаваше.

– Нас така ни учиха!

– Нас всички ни учиха – отвърна съдията. – Но защо точно вие, господине, се изхитрихте да станете отличник?“

Хайде със здраве!

Искрено ваш,

Златко Енев

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (6)

- 21-05-2012|Христо  – Е не се спряхте.

Приятел, в днешно време всички писатели станахте. Как може толкова текст да напишеш и същевременно нищо да не кажеш. Защо си мислиш, че самото писане на каквото ти дойде на акъла те прави писател. Ми то и аз съм писател, я виж какъв коментар написах.

Писна ми от псевдо-активисти и мними писателчета.

- 22-05-2012|Д.Димитрова  – re: Е не се спряхте.

Христо писа:

Приятел, в днешно време всички писатели станахте. Как може толкова текст да напишеш и същевременно нищо да не кажеш. Защо си мислиш, че самото писане на каквото ти дойде на акъла те прави писател. Ми то и аз съм писател, я виж какъв коментар написах.

Писна ми от псевдо-активисти и мними писателчета.

Писането за повечето такива писатели е терапия. За съжаление световно явление. Какво ли не сътворяват хората, ама нали "думите отлитат, а написаното остава"....Споделят си.

- 22-05-2012|Д.Димитрова  – Отговор на Златко

Това списание обслужва преди всичко лично Вас, създали сте го, за да удовлетворите собствени потребности? Не представлява ли то "споделяне", както и тази статия в случая, на Вашите всякакви род възгледи, светоглед и прочие?

Предполагам не очаквате всички читатели да харесват в него всички публикации.

А за (авто-)терапията има достатъчно доказателства на всякакви езици във вид на всевъзможни форми: книги, ел.блогове, вестници, пиеси, картини...

- 24-05-2012|Златко

Разбира се, че не очаквам нито от вас, нито от който и да е друг посетител на сайта да харесва ВСИЧКО, госпожо Димитрова. Но, ей богу, защо и вие, и поне още 95 процента от хората, които идват тук, сте в състояние да подадете от себе си някакъв сигнал само и единствено когато нещо НЕ ВИ харесва – на тоя въпрос нямам отговор и това е. Понякога си мисля, че господ или много ни мрази, или много ни обича, нас българите – защото, за разлика от повечето хора на тоя свят, той ни е направил неспособни да регистрираме хубавото, красивото, извисяващото, и ни позволява да пропускаме през филтрите си само грозното, дразнещото, агресивното. С две думи: Господ да ни е на помощ!

- 24-05-2012|Гост  – re:

Златко писа:

Разбира се, че не очаквам нито от вас, нито от който и да е друг посетител на сайта да харесва ВСИЧКО, госпожо Димитрова. Но, ей богу, защо и вие, и поне още 95 процента от хората, които идват тук, сте в състояние да подадете от себе си някакъв сигнал само и единствено когато нещо НЕ ВИ харесва – на тоя въпрос нямам отговор и това е.

Ами, приемете, че всичко, за което няма отрицателен коментар, е харесано от читателя.

- 24-05-2012|Димитрова  – re: Отговор на Златко

Д.Димитрова писа:

Това списание обслужва преди всичко лично Вас, създали сте го, за да удовлетворите собствени потребности? Не представлява ли то "споделяне", както и тази статия в случая, на Вашите всякакви род възгледи, светоглед и прочие?

Предполагам не очаквате всички читатели да харесват в него всички публикации.

Златко писа:

=======Но, ей богу, защо и вие, и поне още 95 процента от хората, които идват тук, сте в състояние да подадете от себе си някакъв сигнал само и единствено когато нещо НЕ ВИ харесва – на тоя въпрос нямам отговор и това е. Понякога си мисля, че господ или много ни мрази, или много ни обича, нас българите – защото, за разлика от повечето хора на тоя свят, той ни е направил неспособни да регистрираме хубавото, красивото, извисяващото, и ни позволява да пропускаме през филтрите си само грозното, дразнещото, агресивното. С две думи: Господ да ни е на помощ!

Какво е според Вас "критическо мислене" – може би да казваме "да" на всичко?!

Допадат ми да речем 10 % от картините на Пикасо, въпреки че проф.критици го превъзнасят..., мога да продължа списъка, ако желаете да видите какво не харесва на една обикновена БЪЛГАРКА.

Пълно е с всякакви произведения на изкуството – споделяния, излагащи на показ личните преживявания или път на някого, което е естествено, но е и терапия. Има и автори, които признават този факт.

Странно е, че горният Ваш "опит"/есе започва с "не", какво мислите по въпроса?

Операция „Понижаване на заплатата“

Автор: Хенинг Зусебах

Когато Ханс Шатц поема своето пътешествие към щастието, той не носи със себе си много багаж. Не е взел дори чисто бельо. Той иска, след като пристигне, да остане няколко часа, а след това да се върне по най-краткия път. „Трябва да следя пазарите“, казва той и се качва на Мерцедеса си. Ханс Шатц е търговец, от глава до пети – и неговата представа за щастието е силно повлияна от математически уравнения, от работни времена, разходи за заплати и подобни неща.

Той пътува заради „Активатора“ на Браун, водещият модел на немската традиционна фирма. Включвате, обръсвате се, изключвате. Всъщност тази електрическа самобръсначка е не по-вълнуваща от една ютия на Ровента или градинска косачка на Волф. Немско ежедневие. Включваш, изключваш, брадата я няма. Над поляните около франкското село Лаутерхофен се носи сутрешна мъгла и Шатц казва: „трябва да тръгваме“.

В една обхващаща целия свят мрежа от поръчки и под-поръчки Шатц е открил малка дупка. Той произвежда контактите за мотора на Активатора – миниатюрни щекери, неговата специалност. Неговият клиент е Браун, немска фирма от Кронберг в Таунус, над нея концернът-майка, американският Жилет от Бостън. Америка, Китай, Европа – навсякъде доставчици. „Уффф“, казва Ханс Шатц. При него това винаги звучи малко предизвикателно. По-точно казано, 62-годишният бизнесмен вече сам прилича на заменим контакт. Впрочем, до щастието остават още петдесет километра.

Ханс Шатц е намалил звука на радиото, кима на чешкия граничен служител, след това завива към долината на своите контакти. Багери ровят в кратерите на откритата мина за кафяви въглища, наоколо пушат фабрични комини. „Понякога работничките отсъстват“, казва Шатц, „защото децата им боледуват от бронхит. Човек трябва да има това пред вид.“ Веднъж видял как от небето вали кафяв сняг, поради замърсяването. Глобализацията на една електрическа самобръсначка го е накарала отново да се запознае с цветовете на един индустриален ландшафт.

Колкото повече се приближава до целта си, толкова по-мълчалив става Ханс Шатц. „Обичам чистотата“, казва той. Страната на щастието не е особено чиста. „Всъщност изобщо не харесвам тази страна“. В едно от предградията на Соколов близо до границата Ханс Шатц паркира колата си пред една сива сграда, бивша детска градина, в която сега се монтират неговите контакти за мотори. Качва се на втория етаж, където работничките свързват фини проводници с остри метални листчета. Върховете на пръстите им са облепени с лейкопласт. Радиото свири монотонно. Хората тук печелят по три евро на час, машините струват по 35000 евро. Три за 35000, това е формулата на бизнес-щастието. Някои от машините са лакирани в зелено.

Ханс Шатц не може да каже кога точно самобръсначките са го накарали да се огледа на изток. Преди осем години? Или десет? „Сешоари, прахосмукачки, тостери, машини за кафе – всички изведнъж заминаха на изток“, казва Шатц, „аз трябваше да се огледам къде да остана“. В продължение на години той е успявал да предаде нарастващите разходи по-нататък по веригата на клиентите си, но изведнъж това станало невъзможно. Американските концерни, които произвеждат евтино в Азия, започнаха да участват в покера на цените. Веднъж Браун го заставил да снижи цените си – и Ханс Шатц се подчинил. Когато се опитал да повиши цените отново, някои от клиентите се разсмели. Смеели се така, както слабосилните се надсмиват над един слабак. Всъщност смехът им бил изнудване.

Ако искаше да спаси фирмата си, Ханс Шатц трябваше да измисли нещо. Да пренесе работата на друго място. Понякога той вижда себе си като понесен от бурно течение. Човек не постига нищо, ако се опитва да върви срещу течението. Който опитва такова нещо, бива отнесен. Една сутрин узнал, че един от съседите му тук в Соколов се изнася. Фабрика за електронни части, дъщерна фирма на голям концерн. „Мисля, че те се изтеглят в Индия“, казва Шатц. Той също размисля за Китай, но за такова нещо малка фирма като неговата се нуждае от голям партньор.

Отначало Шатц наел 20 работнички, междувременно те са 100. В немската му фабрика работят 22 души. Хората от страната с високи заплати зависят от стоте работници в страната с ниски заплати. 22-те работнички създават чистата съвест на фирмата Шатц. Той е създал контактна връзка между чистата и гузна съвест.

Но трябва ли Шатц да има гузна съвест, защото бяга на изток и обръща гръб на страната, в която има повече от пет милиона безработни? И, от друга страна, трябва ли някой, чиято фирма остава в Германия, да има чиста съвест, или поне по-чиста?

Един ден, когато Ханс Шатц се качва в колата си в Соколов, насреща му идва една от работничките. Тя казва, че говори от името на останалите. Всички те искат по-високи заплати, дори заплашват със стачка. „Уффф“, пуфти Шатц, „какво искате пък сега? Аз вече плащам повече, отколкото го изисква закона.“

По обратния път Шатц пътува покрай една електроцентрала. Пред нея се издига оранжевочервена сграда с олющена фасада. Тук живеят словашки работнички, които му е осигурил местен работодател. Словашките работнички са по-евтини от чешките. Плюс това те не познават безсрочни работни договори. Шатц казва: „Дали живеят при човешки условия не знам. Не мога да контролирам такива неща.“ Той се държи на разстояние от тази страна, тя не му харесва. Може би обърква мястото на събитията със самите събития. Глобализация. Ханс Шатц участва в един лов, който е станал толкова необозрим, че единичният човек вече не може да се ориентира в его. Всъщност Ханс Шатц вече не знае дали самият той е ловджия или плячка.

Историята на лова започва преди четири години, в една зала за конференции във Франкфурт на Майн. Пристигнали са различни изследователи, всички седят около маси, подредени под формата на „П“, също и хората от Браун, трима учени. Още преди семинарът да започне, един от развойните специалисти на Браун пита: „Какво ново можем да предложим?“

„Аз имам идея“, казва един от младите инженери. Космите могат да се режат от различни страни, нали те растат както си поискат. Затова е необходим нов профил на режещото фолио. Идеята му хрумнала, когато ремонтирал кухнята на един приятел и наблюдавал десена на плочките. Звезди и ромбове, подредени безразборно. Професорът е въодушевен, новият дизайн убеждава дори бизнес-мениджърите от Браун. Най-после нещо, което може да се продаде на клиентите като ново. Всеки две години трябва да се появява нещо такова, защото Уол-Март, Сатурн и другите търговски вериги непрекъснато изискват новости. За истинско обновление няма никакво време. Но този път нещата изглеждат по-добре. „Този път имаме story“, казва някой от отдела по маркетинг. „Сега можем да искаме по десет евро повече на апарат, отколкото при предишния модел“, казва един друг. Разменят се тайни списъци с имена на продукти, „Активатор“ изглежда идеално. Никъде по света за него не е необходим синоним.

Активаторът се доставя първо в Япония. Там Браун продава много повече електрически самобръсначки, отколкото в родината. Немците, според изследванията на Браун, се бръснат по пет и половина пъти седмично, японците – по шест, световен рекорд. Японците трябва да харесват Активатора, затова той получава дисплей за електронни игри. Японците, така се говори при Браун, играят с удоволствие. Японците обичат апарати, на които е написано Made in Germany.

В Япония Активаторът трябва да струва 29000 Йени, това са 208 евро. Но само за една година цената ще падне с почти двайсет процента, това се потвърждава от опита. Една година, един милион апарати. Но една година в Япония е цяла вечност. „Трябва още отначало да мислим за падащите цени“ казва един от мениджърите в Кронберг. Изречение като от манифест на глобализацията. Претърсете света за падащи цени!

Багери с кофи се търкалят през оризовите полета, след това спират пред малка къща – и китайската работничка Ту Мейджуан знае какво ще се случи с мястото, където е израсла. Троши се стъкло, падат стени. Инвестори се нуждаят от място за своите фабрики, сред тях и една немска фирма, Браун, апарати за бръснене. Госпожа Ту още никога не е чувала за Браун. Никой в Шанхай не познаваше Браун тогава, преди десет години. Госпожа Ту наблюдаваше отдалеко как багерите събориха къщата на родителите й, по-късно си мислеше: „Сигурно идват по-добри времена“. Тя вече знаеше, че местните власти от шанхайското предградие са спазарили обезщетение за загубата на бащината къща: работно място при Браун за Ту Мейджуан.

По онова време госпожа Ту беше на 29 години, родителите й бяха селяни. Дотогава тя познаваше само работата по полетата и сред лепилните изпарения в една фабрика за обувки. Сега тук растеше халето на новата фабрика, а пред халето – едно тъмно Ауди, самотното Ауди на немския шеф, непосредствено до велосипедните стоянки на работничките. Никой друг от фирмата не можеше да си позволи автомобил. Немецът беше се разхождал из Шанхай с пачки пари в чантата, защото фирмата му все още нямаше банкова сметка в Шанхай. Когато госпожа Ту за пръв път го чу да говори, чужденецът хвалеше Китай и спомена между другото, че е издигнал почти от нищо Браун Ирландия, преди двадесет години. Но на работниците в Ирландия вече не можело да се разчита.

„Защо искате да работите за Браун?“, питаше немецът. „Защото искаме да научим нещо“ Така отговаряха всички кандидатки, също и госпожа Ту. „Ако пет килограма зеленчук струват десет Юан, то колко струва един килограм?“, запитаха я. Тя знаеше колко. Уринната й проба беше наред, също и стойностите на черния й дроб, тя можеше да започне работа. И така конвейерните ленти започнаха да пренасят части от електрически самобръсначки, те трябваше да правят щекерите за апаратите. В началото госпожа Ту печелеше около 60 евро на месец, около 40 цента на час, но тя никога не смяташе, че е зле платена, напротив. Скоро те станаха 50 цента, после 60, защото госпожа Ту работеше много старателно.

Тя все още има немски шеф, междувременно по-млад, Волфрам Дебус. Когато той пристигна в Китай и започна да се удивява на безпримерното старание на китайците, през ума му минаваше: „Това е същото както преди много, много време в Бундесрепубликата“. Във фабриката на Браун в Шанхай човек може да разпитва с часове, опитвайки се да узнае дали има нещо, от което хората са недоволни. Никой няма оплаквания. Глобализацията, това е пътуване до културата на една безгранична благодарност.

Госпожа Ту се качва на колелото си, на улицата са паркирани автомобилите на водещите служители, китайски служители. Петнайсет от тях са си купили собствени автомобили, петнайсет от хиляда във фабриката. „Не ни достигат места на паркинга“, казва немският шеф, „ако нещата вървят все така, ще имаме проблеми“. Чудесни проблеми, проблемите на нарастващото благосъстояние.

Госпожа Ту кара колелото си между уличните дупки, между кранове и строителни площадки. Кока Кола, Сименс, Мишелин, Фуджи – световната икономика се е събрала по полетата, където е преминало детството й. Никой не иска да пропусне отклонението към мечтаните места на глобализацията. За Браун голямата надежда се изпълни само наполовина. В началото се очакваше, че китайците не само ще произвеждат апаратите евтино, но и ще ги купуват масово. Грешка. Китайското благосъстояние все още е скромно, ограничено до отделни региони. Когато човек печели по сто евро на месец, той не може да похарчи петдесет от тях за електрическа самобръсначка. Ето защо кораби пренасят апаратите от Шанхай през Източнокитайско море до Япония.

Госпожа Ту отключва жилището си. Под стъклена плоча на масата тя съхранява една снимка. На нея се вижда как личната началничка й подава ръка, двете жени сияят. Парично дарение. В банята на госпожа Ту беше се получило късо съединение, избухна пожар, който унищожи цялото жилище. Фирмата помогна. „Трябва да се грижим за това добрите работници да не изчезват“, казва немският шеф. Добрите напускат работа щом само някоя друга фирма предложи по-висока заплата. Те правят същото като концерните от запад, те просто се изнасят на друго място.

А в централата в Германия междувременно също се случват промени. Ролф Книплер, който по добродушен хесенски маниер произнася името си като „Книбле“, току-що включва компютъра си. Работното време на господин Книплер е по всяко време – късно вечерта, през нощта, рано сутрин. Той трябва да преговаря с целия свят, а това става само когато светът е буден. Днес на ред е Азия, там е вече следобед. Мониторът просветва, Книплер стартираeBreviate, една нова компютърна програма за наддаване. Седем фирми са се кандидатирали за производството на щекерите и той не трябва да прави нищо повече освен да наблюдава на екрана как някъде по света те взаимно си подбиват цената: два долара и шейсет, петдесет, четирийсет …

Всичко е толкова различно в сравнение с деветдесетте години, когато Книплер изпращаше писма и факсове до възможни доставчици, учтиво молеше за оферти, дълго време чакаше отговори, може би веднъж се пазареше допълнително и в края на краищата приемаше най-изгодното предложение. Преди четири години концернът-майка Жилет изиска от Браун да инсталира на компютрите си новия софтуер. Книплер, тогава на 54 години, беше обучен от млади момчета, които вече говореха не за спестявания, а заsavings. Техните интернет-аукциони започват там, където по-рано Книплер преставаше: при най-ниските писмени предложения. Сега те са новата стартова линия. „След три години цената на всяка част вече е променена“, казва Киплер. Активаторът дава работа на хора и отнема работа на хора, цифрите след запетаята определят цели биографии, но на екрана всичко това изглежда като компютърна игра. Всичко е толкова просто. Вече няма никакви обвързаности, нито дори по отношение на собствените фабрики. Книплер не е назначен, за да ги защищава. Той трябва да ги пришпорва.

Два долара и трийсет, двайсет, десет. „Два долара на парче, не може да бъде!“ В Шанхай един от специалистите тича при шефа: „Два долара? Как е възможно това?“ „И аз нямам представа“. Търгът е спечелен от една немска фирма, Friwo Netzgeräte, Остбеверн, едно село в Мюнстерланд. В средата на страната с високите заплати.

Но това е заблуда, Фриво калкулира не немски, а китайски разходи. Поръчката за щекерите изчезва от Браун Шанхай и отива в южната част на страната, при Фриво Шенцзен, във фабриката Шенцзен на делтата на Перлената река. В Германия е 10:35, Ролф Книплер изключва eBreviate. В Шенцзен е 17:35. На контролно-пропускателен пункт пред града служители в униформи проверяват работнички, които са оставили семействата си някъде по селата, след което дни наред са пътували в препълнени автобуси, за да се изправят пред фабричните господари на света. Жените са по на 18 години, по-старите на по 20, момичета по на 16 години се опитват да се промъкнат с фалшиви документи. Глобализираните надничари стоят на кервани пред града. Щом само влязат във фабричните халета, жените започват да шепнат, през по-голямата част от времето те изобщо не говорят.

Десет хиляди от тях са започнали работа при Фриво, може би единайсет хиляди, шефът не знае колко точно. Момичетата не струват много, те са по-евтини от работничките на Браун в Шанхай, по-евтини с най-малко по десет цента на час, ако не и повече. Шанхай започва да прекалява, заплатите се покачват всяка година с по осем процента, но затова пък Шенцзен е непоклатим. „Сега човек трябва да бъде тук“, казва Ричард Хопкинс, английският шеф на производство. В Глочестър, Англия, фабриката е вече отдавна затворена, след това той продължил в Хонгконг, но скоро и той станал прекалено скъп за инвесторите, сега Хопкинс се е установил на другия бряг на Южнокитайското море. Англичанинът притежава особен нюх за падащи цени, тук той е специалист. „По-важни от хората са суровините и транспорта“, казва той. Мед, пристанища, цена на петрола. Работничките, които са научили по няколко думи английски, го наричат Big Boss.

Глобализацията е женска по природа, тя оформя една нова, предана работническа класа. От време на време идва по някой мениджър от Германия, поглежда сръчните пръсти на жените и казва „Чудесно, моите уважения!“ Мениджърите от запада казват, че те се възхищават на тези смалени животи, които те никога не са водили и никога няма да водят. Но те се самозалъгват: онова, от което те се възхищават, са не смалените животи, а свързаните с тях смалени цени.

10500 километра на запад, в немското село Остбеверн, един от шефовете на Фриво казва: „Ако нямахме Китай, днес изобщо нямаше да съществуваме като фирма. Бих могъл начаса да изнеса всичко оттук, останалите ни 250 немски работни места, на по-евтини места в чужбина. Човек се нуждае от социална съвест, за да запази тези работни места в Германия. Но кой знае, дали след десет години Китай ще си струва. Може би тогава на ред ще бъде Виетнам“.

Така работата се пренася от страна в страна, светът е на разположение. Докато в Кронберг се спомене думата „Швеция“. „Швеция“ и „стомана“. Звучи странно архаично, когато Ролф Книплер разказва, че от двайсет години насам купува стоманата за бръсначите в Сандвикен, едно малко градче на 200 километра от Стокхолм, че трябва да я купува там. В тази бизнес-връзка времето е спряло да се движи. Когато немците и шведите искат да говорят за цени, те отиват заедно на обяд. Книплер, забързаният понизител на цени, трябва да се запаси с търпение. Ядене, пиене, ласкателства. Тези шведи сигурно са много силни.

Силата се крие зад старите тухлени стени до езерото Сторсьон, заобиколено от гора. Стоманодобивните заводи бълват бяла пара в зимното небе. Тук, в една посивяла сграда с надпис „Стомана – изследователска дейност“, работи Андреас Росберг, в лаборатории, сред микроскопи. Той защищава монополното знание на своя работодател. Росберг, един обсипан с лунички, червенокос млад мъж на 30 години, е дошъл тук директно от университета в Стокхолм, оттогава нататък той дели един етаж с мъже, които носят мъхести пуловери и окачат завеси в офисите си. Един има даже аквариум.

На пръв поглед изглежда, че човек би трябвало да е загрижен за Росберг, толкова от вчера изглеждат колегите му, така изглежда и индустриалния ландшафт, в който той работи. Но младият човек смята, че бъдещето тук е толкова сигурно, колкото на никое друго място по света. Фирмата Сандвик притежава само една незначителна част от световния пазар на стомана, но в много доходни ниши. Специална стомана за бедрени имплантати, скалпели, шарнирни пружини, швейцарски джобни ножчета – и електрическите самобръсначки на Браун. Немците, казва Росберг, са само един от множество клиенти, един друг е главният конкурент на Браун, холандският Филипс. Росберг знае още от днес какво планира Браун за следващите години, той е посветен във всичко, защото немците са зависими от неговите изследвания. Браун е настроил машините си изключително за преработка на шведска стомана.

Изглежда така, сякаш лошите новини са се изгубили някъде по пътя към Сандвикен, сякаш Росберг наднича в един чужд свят, когато чете новините около Опел, Сименс, изобщо Германия. „При нас току-що отново удължиха отпуската“ казва той, от 25 на 28 дни. Глобализацията и Росберг, това е една печеливша общност. Преди една година той и жена му са си купили нова дървена къщичка във Викингавьоген, един от добрите квартали, в очакване на идещия в семейството нов живот. Досега всичко в живота на Росберг е вървяло като по ноти – образование, благоденствие – и никое от тези неща не го е напускало. Росберг вярва, че конкуренцията ще се нуждае от страшно много време, за да настигне неговата фирма, за това ще е необходимо той и колегите му да напуснат работа. „Мисля, че мога да контролирам какво се случва в живота ми“.

Между другото Книплер отдавна вече търси друг източник на специална стомана. Защото една цена, която той не може да понижи, вече е проблем. Наскоро шведите са го осведомили, че искат пет процента повече. Книплер трябва да открие конкуренция. След три години, казва той, китайците може би ще са ги настигнали.

В продължение на дълго време Азия беше само един далечен, изостанал континент. В историята на фирмата Браун дълги години Азия беше само „Япония“, благодарен клиент и старателен ученик, който изпращаше делегации в Германия. „Гостите от Япония бяха натоварени с информация когато напуснаха Фрнакфурт на път за родината“, пише през 1967 фирменото списание на Браун.

Години по-късно някогашните ученици са се превърнали в съперници. „Конкуренцията у нас и в чужбина е убийствена“, пише фирменото списание по-късно. И Браун започва да се защищава. Производството на Hi-Fi-уредби бива спряно, в чужбина се закупуват фирми, затварят се фабрики, извършва се обединението с Жилет. Фирмата вдишва и издишва хора. Навътре, навън, все по-бързо.

Браун задава такта и шофьорът Абдессадек Назики се опитва да не изгуби връзката в Казабланка. Градът току-що е измит от бурен дъжд, улиците димят. Назики се носи лудешки по улица Мохамед VI, междувременно са го задържали няколко червени светофара и магарешки каруци, той закъснява. Часът е 13 и няколко автобуса на Société Marocaine de Transport Touristiqueобикалят Казабланка, за да събират суровината, която Мароко предлага на света: жени. Наазики ги подканва в автобуса с натискане на клаксона, те се качват, мълчаливи, забрадени с фереджета. Те кимат кратко и сядат по местата си, някои падат в седалките, защото Назики потегля с пълна газ, преди още да е затворил вратата. Той трябва да излезе извън града, на полетата, където преди четири години фирмата ST Microelectronics построи новата си фабрика, вече трета в Мароко – един от тези бели кубове, които глобализацията разпилява по земното кълбо. На входа на фабриката портиерът ще запише часа на пристигане и ще го предаде на ръководството, а жените ще влязат в халето и ще произвеждат микрочипове, не по-големи от палеца на бебе; в Активатора те регулират напрежението на тока.

Едно парче Африка в Активатора. Световната икономика гледа към Азия. Мароко лежи в слепия ъгъл на възприятието, географски близо, но духовно отдалечено. Провинция. Но „провинцията“ може да има и предимства: в Китай цените на земята и наемите експлодират, заплатите растат непрекъснато. Мароко е „по-добре предвидимо“, казват шефовете в мюнхенския отдел на фирмата-производител на чипове. Кралят държи контрола над земята, заплатите се качват бавно. Мароко е останало достатъчно бедно, за да бъде интересно.

Така глобализацията е скочила на следващия континент, в живота на шофьора Абдесадек Назики, на 31 години, който напуска леглото си в три часа през нощта, защото светът се нуждае от него по това време. Вече няма ден и нощ – когато работата, предварително изнесена от Европа в Азия, сега бива изнасяна в Африка. 1300 души работят на три смени, Назики ги кара до фабриката и обратно. Всички части за чипове и транзистори идват от чужбина, от Сингапур, Китай, Малайзия, Тайван, Франция, Италия, Германия – и след това се връщат обратно там, най-често в далечния изток. Нищо не идва от Мароко, нищо не остава в него.

Мароко и Назики не могат да предложат на световното надбягване нищо освен собствената си надеждност. Мароко опитва да набере скорост, да поддържа крачка, да се вплете в световния поток на стоки. Но Мароко би могло да се превърне в заплаха. Може би някой ден думата „Мароко“ ще придобие в Китай значението, което думата „Китай“ днес има в Германия. Когато в Мюнхен говорят за Мароко, те все още казват „там долу“.

Центърът на онзи забързан свят, който произвежда Активатора, се крие в Оденвалд и се казва Валдюрн. На края на малкото градче, заобиколен от борова гора, от 50 години насам Браун прави апарати за бръснене – чрез все повече машини и все по-малко хора. През последните 10 години са изчезнали 500 работни места. Тук, където частите от чужбина биват монтирани заедно с онези от Германия, на края на окончателния монтаж, седи Барабара Брдичка, на 62, една немска работничка – дясната й ръка в бяла памучна ръкавица, в лявата чиста кърпа. Нейната работа е най-важната – тя избърсва готовите Активатори.

Като малка армия, подредени в редици по пет, апаратите се носят по поточната линия вляво от госпожа Брдичка, една роботизирана ръка ги взема един след друг и ги поставя в метална кутия, в която танцува зелена светлина. Там върху апаратите се изписва с лазер „Made in Germany“. Посланието за Япония. Все още много части за Активатора биват изработвани в Германия – корпусът, главата, стоманеното фолио.

Госпожа Брдичка не може да говори дълго, отляво пристигат готовите апарати, вдясно чака световният пазар, между тях тя седи и полира, Германия трябва да блести „Germany“ се продава добре. Браун е една заплашена от изчезване немска история – едно успешно предприятие, което непрекъснато реализира рекордни печалби. В момента по-голямата част от тях идват от Активатора.

„Hold on, hold on!“, вика мъжът на телефона, защото сега звъни и мобилния му телефон. От седмици насам това е ежедневието в офиса на Майкъл Браун, шеф на ирландския профсъюз Сипту. „Не, не, те не могат да го изхвърлят просто така. Най-малкото, което ще получи, е обезщетение. Да, утре в десет, в съда. Чао.“

В Карлоу, едно малко градче югозападно от Дъблин, се затваря старата захарна фабрика, „а освен това и премахването на работни места при Браун“, казва Браун. Сякаш някой е изтеглил щекера, изведнъж работата започва да изчезва. „Сега вече знаем колко опасно е да се разчита на чуждестранни инвестори“, казва той, „те могат някак … не знам как да се изразя … да бъдат включвани и изключвани“. След това потрива брадата си. Така прави винаги, когато не знае какво да каже.

Тази борба е нова за Браун, за Карлоу и за Ирландия, която в продължение на тридесет години беше един от печелещите от глобализацията, любимо дете на капитала. Браун и Браун, това си подхождаше добре, не само фонетично. Той с носталгия си припомня за 1974, годината, в която Браун се появил в живота му. По онова време момчетата в града растели с увереността, че по-късно ще се изнесат оттук за да работят по зле заплатени английски строителни площадки. „Но изведнъж вестниците бяха изпълнени с обяви за работа. Браун! Германия!“ В кръчмите се пееха песни и се разпределяше работа. По онова време Ирландия беше най-бедната страна в западна Европа, един малък Китай в Атлантическия океан. Изостанала, примирена, католическа. През осемдесетте години, преди да се въведе неделна работна смяна, фирмата молеше пастора за разрешение.

Когато по-късно Ирландия започна да процъфтява, това започна да идва прекомерно на шефовете от Браун. Изведнъж заплатите започнаха да се повишават с по осем процента, всяка година. Междувременно ирландските заплати са почти толкова, колкото и немските. Карлоу забогатя, започна да се простира по околните полета. Погледнато от страна на глобализацията, това означава, че ирландците не са достатъчно зле, за да привличат работа в страната си. От някогашните 1300 работни места сега са останали само 850. Голяма част от работата се извършва днес в Унгария, тук се произвежда само малката кутийка с почистващата течност. Властва усещането, че благоденствието е достигнало връхната си точка. Оттук нататък настъпва отлив. „Нещата се развиват в погрешна посока“, казва Браун.

В Казабланка часът е пет и петнайсет, шофьорът Назики зарежда автобуса си с гориво. Същото време е и в Карлоу, където профсъюзният водач Браун пресмята парите, които фимрата му предлага за хората, оставащи без работа. В Шанхай часът е един и петнайсет сутринта, работничката Ту има на разположение още няколко часа сън. Браун плаща за нея в пенсионната каса. В Траубенбишофсхайм е шест и петнайсет вечерта, тук работниците са се събрали в градската зала и слушат говорителя, който казва „Изнудване!“ Браун им дава високи заплати, пари за Коледа, пари за отпуска, плаща транспортните им разходи, басейн във фабриката, физиотерапия, гимнастика. По-късно говорителят ще каже, че Браун все още е „добро място“. Работниците са добре, фирмата също е добре. Работниците биха могли да преглътнат, фирмата би могла да не ги притиска толкова. Но всички се чувстват принудени да действат. Изглежда така, сякаш глобализацията отново е донесла в Германия една вече забравена борба, борбата на работници срещу капитал. Но всъщност тук се борят работници срещу работници.

В Траубенбишофсхайм мъжете и жените се качват обратно в автобусите, зад тях в залата остава студен цигарен дим. Сега вече почистващите четки, които преди се правеха в Холандия, се произвеждат в Индия, унгарците са здраво вътре в бизнеса, при мексиканците се задава нещо ново, французите си отиват с празни ръце, монголците се предлагат евтино. За Активатора не говори никой, неговият наследник вече е готов, при Браун вече мислят за наследника на наследника. Активаторът сега се нарича „старият“, светът вече не търси спокойствие, той иска новости.

Източник

ХЕНИНГ ЗУСЕБАХ

Хенинг Зусебах е известен немски журналист и автор, носител на множество литературни и журналистически награди.

Етиен

Автор: Кристин Димитрова

Етиен забеляза, че нещо му надига под фланелката. Върху ципа на панталоните му още се мъдреше значката с надпис „Intel Inside“, закачена от подпийнала колежка по случай успешния край на срещата с холандците. Съобщението в пощата му го беше накарало да напусне веднага тъй наречената веселба. Докато бързаше по „Шипка“, с минимален брой движения откачи значката и я метна на тротоара. Ако тези тъпаци не го бяха наливали с бърбън в пластмасови чашки, сега щеше да си е с колата. Въпреки широките му крачки някаква жена успя да го догони.

– Извинете, падна ви значката.

Ръката й услужливо му я подаваше.

– Не е моя – каза Етиен.

– Хм, сигурна съм, че от вас падна – озадачи се жената.

– Това не значи, че е моя – натърти Етиен.

– Да, да… – каза жената, докато сричаше надписа, който твърдеше, че „вътре“ имаше нещо, а всъщност нямаше нищо.

Етиен не обичаше да му противоречат, макар че би възразил, ако някой го обвинеше в това. Той просто беше убеден, че хората или не го слушат достатъчно внимателно, или проявяват излишна самоинициатива при общуването, или, най-често, не могат да разберат добре какво им се говори. Последното беше до голяма степен вярно: Етиен се хващаше на работа тук и там като компютърен специалист, но със същото си почиваше и след работа и, общо взето, не се сещаше за какво друго да говори. Поради това чуждите думи му звучаха невежо, а неговите просто се похабяваха. Когато установи тази разлика между себе си и света, Етиен не се изненада. И без нея разликите му изглеждаха повече от приликите.

Те сякаш започваха от самото му име, печатът, с който майка му се беше опитала завинаги да го клеймоса като собствена територия. Тя обичаше френския език, мразеше простаците и когато вдигнеше телефона, казваше „Альó“. Хората на нейна възраст, които внезапно хукваха на уроци по английски, тя възприемаше като уродливи форми на социалната адаптация.Етиен растеше едновременно и като гордост, и като разочарование за нея. Беше красиво дете, с бистри сини очи и светлоруса коса, но се оформяше като непоправим темерут и почти не се усмихваше. Играеше сам, а ако имаше някой друг наоколо, Етиен просто седеше и го гледаше. Веднъж тя откри дупка във вратата на шкафчето му, която той, в продължение на месеци, беше дълбал от вътрешната страна с кухненски нож. Никой не беше забелязал кога е изчезнал ножът. Не беше ясно и колко време шестгодишният Етиен, с усърдието на Едмон Дантес, е дълбал вратата, за да й направи дупка. По-късно блесна светъл лъч в отношенията им. Тя го допусна до компютъра, на който превеждаше на езика на Молиер служебната кореспонденция, и дупките по шкафовете изчезнаха.

В къщата често идваха гости – обикновено приятелки на майка му, но не липсваха и елегантни чичовци, които му носеха шоколад, за да се отърват от него. Етиен не ядеше шоколад. Не им го казваше, но и не виждаше защо трябва да им благодари. Само ги наблюдаваше с бистрите си очи, докато го отпратеха да си играе. Майка му, намерила година след сватбата златнатазапалка на мъжа си в банята на своя приятелка, с всички произтичащи от това последствия, живееше с мисълта, че Етиен все някога ще намери истинския си баща, не биологичния, а истинския. И полагаше усилия в тази насока: избираше приятелите си сред черно-бялото братство на мъжете с костюми и винаги запознаваше Етиен с гостите. Етиен никога не издекламира стихотворение, никога не донесе чаша вода. Тези хора не идваха заради него и майка му можеше сама да им декламира стихотворенията и да им носи чашите с вода, ако някой съвсем пририта. Веднъж тя се препъна в килима, докато носеше табличката с кафето и захарта. Кафетата се разляха, захарта се пръсна по килима и двете чинийки се счупиха една в друга. Но най-особеното беше, че Етиен много се смя. Тогава майка му забеляза, че когато не се смее,синът й е по-симпатичен.

От своя страна Етиен отрано беше набелязал майка си като личността, от която най-много трябва да се пази. Тя настояваше всички около нея да правят това, което на нея й се струваше, че трябва да правят, иначе много се разочароваше. Разочарованието обаче беше единственият начин, по който тя можеше да бъде държана на здравословна дистанция. Етиен, който вече наближаваше трийсетте, нямаше нищо против психоанализата да се крепи на убеждението, че синовете обожават майките си. Психоанализата беше за хората с илюзии. Той не помнеше някога да е имал илюзии. Или пък да е харесвал майка си.

Сега, вървейки с равномерна, но бърза крачка към барчето на „Оборище“, той хвърли кратък поглед върху отражението си в една витрина с тъмни стъкла. Видя това, което очакваше да види – високи скули, сини, хлътнали очи в сянката на челото, прав нос като човка на керкенез, руса коса до раменете и мършаво тяло. Всичко познато си беше на мястото, но това за пръв път не му донесе увереност. „Направо съм станал за нов скин“, помисли си той.

Ако можеше, отдавна да се беше отказал. Щеше му се да се е сейвнал преди осем месеца на купона у Доктора, сега да се убие и да почне наново. През последните дни нервното лице на Ирина беше влязло като троянски кон впаметта му. Етиен се безпокоеше, че междувременно тя би могла да се е променила. Осем месеца можеха да означават по-дълга коса например. Не му беше ясно защо тя обсеби съзнанието му до такава пълна капитулация, след като не отговаряше на представите му за ЖЕНА. Когато се кажеше жена, той си представяше фотомодел от сайтовете, които те зовяха да си платиш, за да видиш повече – гърди като балони, пълни с вода, стегнат задник и притворно надничащи гениталии. Етиен не плащаше. Ирина имаше силно тяло, пестеливо в извивките – такова, каквото феминистките предлагаха за идеален вариант на куклата „Барби“. Компенсираше непълнотите с идолопоклонство към модата. Освен това съчувстваше на всичко живо, радваше се на всяка дреболия и благоговейно преразказваше случки от романите на Стивън Кинг. Беше необикновена на пръв поглед, обикновена на втори и необикновена на трети.

Запознаха се на рождения ден на Доктора, съученик на Етиен, който всъщност беше адвокат. Купонът беше замислен в памет на гимназиалните години и действително, освен активната носталгия само тортата в ъгъла подсказваше, че обитател на средната класа чества годишнина – никакви удобни столове, никакви постни сармички. Виното се лееше като из ведро, а уискито из галонови бутилки. Етиен седеше на пода, непристъпен в бледата си красота, и обмисляше как да свали защитата на една програмка, която владееше съзнанието му от няколко седмици. Същевременно следеше танцуващите с втренчен поглед, отдавна примирен с факта, че нито едно от момичетата не му харесва. Имаше две приятелки – едната дългокоса, другата късокоса, но и двете начервени с едно и също червило, – които непрекъснато се стремяха да танцуват в полезрението му, но се правеха, че заедно се забавляват достатъчно добре. В един момент пуснаха балада от разцвета на метъла и дългокосата се престраши да атакува:

– Нали няма да ми откажете един танц?

Също като майка му.

Докато танцуваха, въртейки се с бавни стъпки в кръг, тя се притисна до него. Беше покрита със ситни капки пот и между гърдите й се стичаше цяла струйка. Струйката минаваше през тънката й рокля и попиваше в тениската на Етиен. Етиен се възбуди и се намрази заради това. Струйката го погнуси. Не разбираше защо в танците, които очевидно радваха само жените, трябваше да участват и мъже. Тя докосна, уж случайно, врата му с бузата си. Мокра.

И тогава, при една от обиколките, той зърна късокосата приятелка. Седеше самотна на опразненото канапе, не пушеше и беше опънала краката си така, сякаш обувките я убиваха. Убедена, че е загубила играта, беше изключила усмивката напълно и наблюдаваше с угаснало лице краката на танцуващите.С тази прическа приличаше на отчаян ефрейтор. Етиен не изпита жал, а успокоение от тишината, която лицето й излъчваше. Толкова самотен човек не би могъл да вдига шум. Сърцераздирателното соло, което на няколко пъти даваше вид, че ще спре, но се възраждаше като феникс от пепелта, най-сетне наистина свърши и Етиен успя да се откопчи. Седна на канапето до късокосата. Предположи, че трябва да каже нещо, но не каза нищо и зачака. Изглежда, че сигналът му, макар и оскъден, беше разчетен правилно, и тя го попита:

– Вие с какво се занимавате?

Учтивата форма прозвуча като че ли бяха в данъчното. Не добави „ако не е тайна“. Жени, които добавяха „ако не е тайна“, се издаваха, че искат да знаят всички тайни и автоматически падаха в капана с шишовете, специално приготвен за тях в ума му. Представяше си ги като четвъртити човечета от досовска игра, които влизаха в лабиринта и още на входа се нанизваха на шишовете. Втора игра със същото човече не се предвиждаше.

Тръгнаха си заедно и Етиен мобилизира всичките си знания за пред непознати жени, с които човек си тръгва от купони. Щеше да е лесно просто да я прегърне, но тя му говореше на „ви“. Снажното й тяло замътваше въздуха около себе си с някакво лъчение. Тя вероятно не осъзнаваше това, защото много внимаваше да не каже някоя глупост. Минаха на „ти“. Тя е съгласна. Така… добре…

– Знаеш ли, сега имам един вирус…

– Моля?

Неподходящо ниво за начало. Потърси по-светска тема.

– Играеш ли игрички?

Тя го погледна с безпокойство.

– Какви игрички? Ти да не би да обичаш да връзваш или… някакви други… особености?

– Играя на вързано много рядко. От време на време си правим и по някое турнирче в офиса, колкото да не полудеем от скука.

– А, имаш предвид електронни игри?

Етиен я изгледа с упрек, че не е внимавала.

– Играла съм на „Диабло“ – побърза да каже тя. Формата на глагола бе внимателно подбрана, с цел да прикрие дължината на престоя й в играта и резултатите. Всъщност един-единствен път влезе в играта, за да разбере по какво толкова си пада съквартирантката й. Така и не разбра. След два часа бой и безцелно лутане излезе от електронния й мрак.

– Това трябва да е „Диабло ІІ“. Сигурно я играеш с – той я изгледа преценяващо... – амазонката… не! Асасин! Ти си асасинката! Превъртала ли си я? До кой левъл си? Най ми харесва с некромансъра. Никакъв физически контакт. Но пък с друида имам жесток късмет. Героят ми намира такива айтеми, че все едно е бъгнат. Обаче стават и гадости. Веднъж си спомням, бях с някакъв щит ол резистансис плюс 36 при максимум 75, което не е лошо, нали, особено срещу елементал демидж, качвам си 39ти левъл и какво става, зад гърба си усещам оная чума, административната директорка – тогава работех в една социологическа агенция, – висва ми над главата, а тя е една очиларка, направо зло влияние ти казвам, и всичко ми се прецаква – губя експириънс, губя всичко, някакъв там ме замерва с чейн лайтнинг, а тя: „Етиен, виждам, понеделник сутрин е, пък вече сте приключили работа! Браво, браво.“ А аз наистина бях приключил, какво толкова, обработвахме някакви учебникарски данни! Ама после се чупих оттам.

Тя кимаше с внимание на всяко пето изречение. Вече беше сложила на везната от една страна красотата му на слаботелесен викинг и от друга – тежестта на свръхматериалната точка, в която се събираха интересите му, и беше решила да изтърпи всичко. Етиен отключи желязната врата на таванското ателие, където живееше, и Ирина колебливо пристъпи навътре. В далечния ъгъл имаше маса с два монитора, между които се преплитаха кабели и хардуер, скачени като ретортите на амбициозен алхимик. Малко встрани, пред стола, имаше включен лаптоп в заспало състояние. Стената беше окичена с тесни етажерки, по които дисковете бяха подредени като книги.

– Толкова много компютри!

– Не са толкова много. Този тук е само рутер, под линукс, да защитава вътрешните ми файлове. Всичко на всичко дънна платка, две мрежови карти и флопи. Така вътрешната ми мрежа е откъсната от света.

– Ако всичко това е тука, чудя се какво ли е останало в НАСА – с напрегнат глас се пошегува тя.

Етиен я изгледа внимателно.

Сексът им беше бърз и целенасочен като пръскане против вредители. Етиен не се съблече. Просто се вкопчи в нея и зарови задъханото си лице във врата й. Беше жилест и лек като птица. Съблече се едва после, след като се върна от банята и се зави с памучния плат, който покриваше леглото. То беше сравнително твърдо и по войнишки опънато. Чаршафите леко миришеха на застояло и Ирина извади един дълъг рус косъм, който я гъделичкаше по гърба. Етиен я погледна и се усмихна. Зъбите му не бяха правилни и някои от тях сключваха особени ъгли. Дори и това не можеше да го загрози. Но усмивката му определено напомняше ръката на първолак, който се учи да пише. Тогава на Ирина й се стори, че го разбира, защото го харесва, и че ще продължи да го разбира винаги, защото винаги ще харесва тези прави руси кичури, които той отмяташе назад, но сега падаха покрай финото му лице.

Етиен пък знаеше, че на всички жени така им се струва. По-умните мълчаха, докато той им говореше, пишеха си го в сметката, че са го разбрали, а после си искаха компенсациите – да ходят на кино, да ходят на ресторант, да му разказват сънищата си. Всяко нещо си имаше граници. Правеха се на мълчаливи до момента, в който решаваха, че е ударил часът им. Оттам нататък отношенията тръгваха по низходяща крива и Етиен отново оставаше сам – полуизоставен, полуизоставящ. Имаше си специален файл за телефони и адреси и от него изваждаше още един телефон, на който нямаше да позвъни. Но не го триеше, защото не обичаше да трие нищо, а го преместваше в друг файл. Всъщност помнеше всички телефони наизуст.

Сложи глава върху малките й гърди и усети как розовото връхче на едната се сплеска под бузата му.

– Знаеш ли, имах чувството, че спя с мъж.

– Това пък какво трябва да значи?

– Ами не знам, хареса ми.

Ирина го погали по дългата коса, която падаше нагоре по шията й като яка от лисица.

– За какво се замисли? – попита тя, за да наруши мълчанието, което не знаеше как да тълкува.

– За нищо – отговори той с издържалия на всички изпитания отговор и се намести между краката й.

През нощта Ирина гледаше безсъзнателното лице на Етиен, устремено нанякъде в съня си, и не можеше да повярва на крехкостта му. Полуотворената му уста сякаш пиеше лунната светлина, която падаше от скосения прозорец, заедно с квадратите на рамката му. Целият таван като че ли беше разделен на квадрати, които не знаеха един за друг, вещите съществуваха самотни, безцветни и безименни и сякаш нямаха друга спойка помежду си освен стъкленото господство на Етиен. Нищо тук не живееше освен чрез него. А в даването на живот той беше по-пестелив от луната, чиито лъчи сега гълташе. „Нещо като презареждане“, през смях си помисли тя. Ирина знаеше колко е силна и как ще събуди соковете във всеки предмет наоколо – в стола, който сега държеше дрехите й, в масата с компютрите, в бюрото – и ще затрептят жичките на атмосферата от живот, оплитайки Етиен в себе си. И той ще бъде спасен от виртуалния свят и спечелен за истинския, където всяка рана кърви.

На сутринта Етиен тъкмо излизаше от кухненския бокс с две чаши кафе, когато на вратата се звънна. Той продължи на пръсти и зави към леглото, където още спеше Ирина. Късата й коса се беше забучила във възглавницата като бодлите на таралеж, помъкнал твърде голяма гъба. Отново се звънна. Докато Етиен се чудеше къде да остави кафетата, се чу превъртане на ключ и вратата се отвори сама. Майка му, с къса рокля и вталено манто.

– Ети, но ти си тук!

– Къде да съм? Нали тук живея!

– Донесох ти прах за пране, нали те познавам. Помислих си, че след като те няма, мога да ти заредя пералнята, пък ти сам ще си ги простреш…

Ирина надигна сънена глава от леглото и се облещи.

– Мамо, моля ти се, излез веднага.

– О, моля да ме извините… – каза тя към Ирина и се надигна на пръсти, за да я види над рамото на Етиен. – Аз съм Ахинора, майката.

– Ирина, приятелката – отговори тя, като придържаше чаршафа около тялото си с една ръка и хвърли поглед към Етиен в търсене на потвърждение.

Той запристъпва към майка си така, че единственият й възможен ход да е заднишком към вратата.

– Върни ми веднага резервния ключ.

– Но Ети, не мога да направя това, представи си че стане пожар с тези твои кабели.

– Бързо ключа и изчезвай.

Тя подсмръкна без сълзи.

– Ети, два месеца не си ме виждал и такова отношение! Веднъж и аз да реша да се отбия, та… Държиш се като гамен, вместо да ни представиш една на друга! Аз съм ти майка, имам право да съм загрижена. И какво толкова, че съм ви заварила малко неглиже? Ако искаш да знаеш, младостта ми мина под знака на „Емануела“.

– А може би на Шарл Азнавур – каза Етиен и я избута на стълбището. Превъртя ключа два пъти и чак тогава се сети, че не успя да вземе нейния. Отвори отново и извика надолу по стълбището: „ключа!“ Вместо отговор се чуха бързи отдалечаващи се стъпки и: „Много си ме разстроил, много!“

Когато се върна обратно в стаята, Ирина вече си пиеше кафето.

– „Ети“ звучи почти като И-Ти от „Извънземното“ на Спилбърг! Ау, любимото ми същество! Като – примижа и затърси точните думи. На Етиен му се стори, че тялото на Ирина с Ирина вътре прилича на Додж Вайпър в ръцете на колеблив шофьор... – безпомощен вълшебник. Много обичам класическите филми. Айде бе, не се стягай. Моите родители само да ги видиш какви са кретени!

– О, моля ти се, монтажите в „Извънземното“ си личат и през бирена бутилка.

Хрумна му да си погледне часовника и видя, че вероятно ще пристигне половин час по-рано. Можеше и да не бърза толкова. На пресечката при канала един завиващ джип едва не го сгази. В момента Етиен нямаше нищо против да го сгазят – това щеше да му даде достатъчно основания да не отиде на срещата, която сам беше уредил. Шофьорът на джипа също нямаше нищо против да го сгази. Законите попречиха на общото им щастие. Етиен не искаше да пристигне в кафенето много по-рано и тръгна да се разхожда по тревата край канала. Даваше си сметка, че ако и той беше положил някакво усилие да живее с Ирина, така както тя полагаше усилия да живее с него, нещата щяха да са съвсем други сега.

Докато бяха заедно, смяташе, че самотата му след Ирина ще е същата като самотата му преди Ирина, и се стараеше да й разяснява грешките, които тя постоянно правеше. Още на третия ден, след като се нанесе да живее на тавана му, той забеляза, че почти неизползваната печка е залята с кафе.

– Кой омаза печката с кафе? – попита Етиен, гледайки Ирина право в очите. Това не беше точно въпрос, защото трето лице на тавана не живееше.

– О, забравих, че изкипя. Ей сега ще го избърша – каза Ирина с притеснението на човек, който е взел за пепелник кристалната бонбониера на домакините и е тръскал в нея.

– Кафеварката е ей там. Освен това тя не кипи.

– Добре де, направих по едно ирландско кафе за нас двамата. В шкафа е. Исках да е изненада.

– Е, вече не е. В кой шкаф е, казваш?

След няколко седмици тя вече знаеше, че пастата за зъби може да се изстисква само откъм края, че когато се оправя леглото, възглавницата трябва да остава над одеялото, че отворените книги са оставени отворени нарочно и че никакви приятелки не са добре дошли да замърсяват атмосферата с кудкудякането си. Вещите трябваше да се връщат на мястото им, защото иначе Етиен ослепяваше за тях и не можеше да ги намери дори когато са пред него.Ирина, отначало готова на всичко, започваше да се дразни. Сдобряването им отнемаше все повече и повече време и един ден, два месеца по-късно, тя си натъпка чантата, с която беше дошла и тръшна желязната врата зад себе си. В чекмеджето на бюрото му остана ножичката й за нокти, а под леглото се търкаляше черният й нашийник с шипове, който беше квинтесенцията на готическия й тоалет. Отвсякъде изпадаха нейни вещи, придобити по време на общия им живот, но тя не се върна да си ги вземе.

Около седмица Етиен се наслаждаваше на отсъствието й и всяко негово действие го убеждаваше колко по-добре му е сам. После телефонът иззвъня и той, без много да бърза, но с радостна увереност, вдигна слушалката. „Альó“, чу се гласът на майка му и Етиен разбра, че я мрази, че през цялото време беше очаквал Ирина да се обади.

– Етиен, купила съм ти едни италиански обувки, ела да ги пробваш, много са шик.

– Не искам никакви италиански обувки.

– Но ти още не си ги видял!

– Не ща да ги гледам.

– Етиен, не можеш да ми говориш така. Кой те обича най-много?

– Никой – каза Етиен и затвори.

Започна да събира пръснатите из тавана неща на Ирина. Сам се изненада, че до този момент не ги беше прибрал. Искаше да ги сложи в гардероба и да ги забрави. Обеща си никога повече да не помисли за нея. После реши да й се обади, за да й ги върне.

– Ирина не живее тук от близо два месеца – отговори глас на млада жена.

– Бихте ли ми дали сегашния й телефон?

– Да, разбира се – отвърна жената и продиктува собствения му телефон.

– Извинете, не разговарям ли със сестрата на Ирина?

– Не, ние сме колежки от университета и наехме заедно квартирата. О, палачинката ми изгаря.

Етиен затвори телефона, легна по корем на плоското опънато легло и не мръдна до вечерта. Студентите бяха във ваканция, нямаше смисъл да я търси в университета. Защо за толкова време не я попита къде живеят родителите й, защо не обърна внимание какво му говори за детството си? Толкова ли е лесно някой да изчезне? Привечер обиколи всички кафенета, барчета и бистра, където понякога се отбиваха, но не я намери. Стори му се, че никой освен него не беше сам. Хората разговаряха въодушевено, спореха за политика, смееха се на вицове и той страдаше защо няма тяхната дарба да се радва на глупости. Когато се прибра вкъщи, сложи паста върху четката си за зъби, после се замисли и изцеди пастата на пода на тоалетната. Пастата се нави като бялото изпражнение на някой много чист човек.

От този ден нататък Етиен излизаше всеки ден след пет часа и обикаляше улиците докъм полунощ. Веднъж му се стори, че вижда Ирина в трамвая. Същата къса коса, подстригана по войнишки. Провря се между хората и се надвеси, за да се увери, че е тя. Момичето обърна лице към него и той видя, че прилича на някакво развалено копие на Ирина с изкуствени мигли. Същата вечер се напи и спа, вдигнал обути крака върху клавиатурата на компютъра.

По чатовете цареше обичайната простотия. Етиен обаче ги държеше под око. Четеше разсеяно репликите, клатеше се напред-назад на стола и в мига, в който фраза, словесен жест или дума му се стореха познати, той се включваше и започваше да се заяжда, за да научи повече. Следеше оформящите се диалози, душеше и сравняваше. Всяко споменаване на „извънземното“, Стивън Кинг, модата или зодиите, с които Ирина уплътняваше времето си, докато пръстите му танцуваха като водни паяци по клавиатурата, го изстрелваше като пружина. Онова, което не му вършеше работа, се разпадаше на букви и отлиташе в бездната зад тила му. Светът се беше разделил на Ирина и другите хора и те имаха шанс да станат съществени само ако можеха да го заведат до нея.

И не щеш ли, една нощ между Lenin и Gajeto се появи Е.Т. Средновисок волтаж премина по гръбнака на Етиен, а петите му се изпотиха. Е.Т. питаше „има ли между вас някой като мене“. И така, десетина пъти. Етиен влезе с ник от Стивън Кинг.

Firestarter:Az ne prili4am na nikoi.

E.T.:Tova mi vurshi rabota. Znachi prilichash na mene.

Firestarter:Pak ne prili4am. Ti si grozen.

E.T.:Az sum zhena. I sum krasiva.

Firestarter:A ne si li zhena, koiato prilicha na muzh?

E.T.:Pozna. Tochno tova sum. A ti kakvo si?

Firestarter:Kakto kazah, to4no obratnoto na tebe.

E.T.:Vidia li? Znachi si prilichame! Prava sum!

Lenin:E.T., lainoto ne mozhe da bude pravo, a samo legnalo.

Firestarter:Lenin, iskash li dove4era da ti brukna sus sreden prust v harddiska?

Lenin:Ha-ha, kopele, 4atvam si ot komputeren klub.

E.T.:Ostavi neshtastnika. Neka da se otdelim.

Firestarter:Dobre, kazhi mi kakvi sa gurdite ti? Haide, zaradvai me!

E.T.:Malki I shtruknali. S rozovi zurna.

Firestarter:O, ne! Mislia, 4e te obi4am. Obi4am te!

Малко по-късно същата вечер Етиен свърши с експлозия и опияняващото чувство, че двамата бяха свършили едновременно.

Сега, вървейки към кафенето, Етиен не беше сигурен, че е постъпил по най-умния начин, като прие срещата веднага. Поне да имаше време за един душ.Но не можеше и да се откаже. Внезапно му направи впечатление, че лятото си отиваше, без да е забелязвал, че е дошло. Нещата трябваше да се изяснят сега. Всеки проблем имаше своя изход и той винаги го беше намирал. Само дето този път имаше нужда и от късмет. Но тъй като досега за нищо не беше разчитал на късмета си, можеше да се предположи, че целият му късмет си седи непокътнат. Дълбоко в него обаче имаше една увереност, че нещата не опират само до случайността. Беше убеден, че познава стила. Ирина беше ръбата, но деликатна. Сред толкова време не би го повикала пряко. Възможно е и тя да е обикаляла улиците като него. Само че във всеки момент други улици.

Етиен влезе в тежката сянка на кафенето и взе от бара бутилка бира. Наля я в чашата много внимателно, без да вдигне мехурче пяна, без да излее капка отстрани. Така успя да пресипе цялата бутилка. Бирата се закрепи на половин милиметър над стъкления ръб. Етиен се огледа наоколо и видя, че е единственият посетител. Преплете дългите си крака под масата и зачака, втренчен в секундарника на часовника си.

Пет минути след уговорения час в сумрака на кафенето влезе жена, чийто силует той разпозна мигновено. Беше с малка черна рокля и елегантни обувки на висок ток. Насочи се право към Етиен, който се опита да се изправи, но само разплиска бирата.

– Виж ти, Етиен, скъпи, каква приятна изненада! – възкликна радостно тя и чак тогава хвърли усъмнен поглед из празното заведение. – Всъщност какво правиш по това време тук?

– Нищо, мамо – отвърна Етиен, вторачен в перлените й нокти.

КРИСТИН ДИМИТРОВА

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватия и Швеция.

Коментари (2)

- 21-03-2008|Unregistered|Емил Асемиров  – разказа "Етиен"

Това е чудесно написан разказ.

Кристин Димитрова е много талантлива писателка и умна жена, с отлични познания за (не само) мъжката психология. Занапред ще трябва да четем всичко от нея внимателно!

- 29-05-2011|Нина Кръстева  – Етиен

Браво, Кристин! Още един великолепен разказ с неочакван край! Чудесно написан!

За циганите – в Румъния и другаде

Автор: Мирча Картареску

(Препоръката на Европейския Съюз да се използва думата „рома“ вместо циганин не е широко приета в Румъния. Тъй като Мирча Картареску не използва думата в един отрицателен смисъл, ние също я запазваме в превода).

Хората търсят лесни обяснения, обвинявайки циганите за лошия имидж на Румъния по света. И оплаквайки се вечно, че не се прави разлика между румънците (всички те – достойни за уважение граждани, мирни, усърдни, благословени с всички добродетели на предците си) и циганите, този „Ерзац-народ“, както го намират нашите глупави и расистки вицове. Всъщност проблема с циганите в Румъния се дължи на румънската политика по отношение на тях, а не на „малоценността на тяхната раса“.

Може би от време на време човек трябва да си припомня историческите корени на проблема. Румънците във Влашко и Молдова единствени в Европа направиха от циганите роби, обвързвайки ги със земята. Така циганите – откъснати от естествения си номадски начин на живот – бяха принудени да се установят по чифлиците на своите стопани. От свободни хора и тук, както при американските черни роби, бяха направени говорещи работни добичета.

Продавани и изнасилвани

В продължение на няколко столетия те можеха да бъдат купувани и продавани, семейства бяха разделяни, деца от майки, жени от мъжете им, младите момичета бяха по правило изнасилвани от собствениците, „гарвановата измет“ беше обект на всеобщо презрение и дискриминация. (Един от войводите ги заставил да се катерят по дърветата, откъдето те били сваляни със стрели: той нарекъл това „лов на гарвани“). Обвързани с отделните места и държани като животни, циганите се размножиха в румънските княжества по-силно, отколкото където и да било другаде в Европа. С това ние самите сме онези, които са създали циганския проблем.

Това е наша историческа вина. Нещо повече: принудени да обработват земята, циганите забравиха традиционните си занаяти. Сега вече те не бяха калайджии, златари, музиканти, мечкари, майстори на лъжици и т. н. Вместо това те се превърнаха в мързеливи и бездейни земеделци, както често е ставало с робите по всички времена. Как би могъл някой, който не работи за себе си, да работи усърдно? При това щом, независимо от това дали работи усърдно или не, той винаги получава същите удари с тояга?

С времето циганите се превърнаха в аморфна, развратна маса, която почти не си спомняше за някогашната си свобода. Те станаха страхливи, бъбриви, опиянчени, свадливи, изпълнени с пороци и недъзи. Това се случваше с всички роби, навсякъде по света. По-пламенните момчета не преставаха да недоволстват срещу това, по техния си начин: те крадяха коне, ограбваха хората, фалшифицираха пари, изнасилваха, убиваха. „Чистите“ румънци от онова време не правеха нещо по-различно: те отиваха при хайдутите, ставаха горски разбойници.

Последният удар, който ние самите нанесохме на този прастар народ, беше по един парадоксален начин тяхното освобождение от робство през 1848, когато новият прозападен румънски елит беше обхванат от един наивен ентусиазъм. Не за пръв път се случваше човеколюбието да води до ужасни катастрофи. Циганите бяха извикани пред чифлиците на по-просветените боляри, за да им се каже: „Братя, отсега нататък вие сте свободни! Отивайте където ви видят очите“.

Едва ли можем да си представи каква човешка катастрофа е породило това „освобождаване от робство“, проведено без каквато и да било логистична и психологическа подготовка. Стотици хиляди цигани бяха внезапно свободни да умрат от глад. Без пари, без дрехи, без средства за живот, без вяра или култура – само с голата човешкост в себе си, скоро те масово започнаха да населяват затворите. Никой не знае колко от тях са загинали тогава като резултат от това освобождение. И колко животи то е струвало и до ден-днешен.

Ние постоянно ругаем циганите – но какво бихме направили самите ние в тяхната ситуация? Какво означава да бъдеш роден циганин, да живееш като циганин сред един народ, който те посреща единствено с омраза и презрение. Нека да приемем, че ти би могъл да се издигнеш над културните ограничения (че си бил роден в една мизерна, низка среда; че баща ти чисти тоалетни, а майка ти мие стълбища, докато братята ти лежат в затвора; че по главата ти намират въшки и те изолират от останалите деца, които ти се надсмиват, защото никое от нарисуваните в буквара деца не е толкова тъмнокожо като теб). Нека да приемем, че като зрял човек ти ставаш също толкова честен работник колкото всички останали.

Ще те заговори ли някой на улицата с думи, по-различни от „Ей ти, циганина“? Няма ли постоянно, при най-дребния повод, да ти повтарят „циганинът си остава циганин“? Ще те назначават ли на работа като всеки друг румънец? Ще ти се доверяват ли? Ти успяваш, чрез свръхчовешко усилие, да се измъкнеш от блатото, да станеш интелектуалка. Ще те възприема ли някой другояче освен като „миризлива циганка“? Ти си инженер, певец, лекар: няма ли министърът на външните работи (едва не написах „на най-външните“) да те изпрати в египетската пустиня? И тогава: как да не побеснее човек, как да разчупи дяволския кръг, в който е хванат: аз се ненавиждам, защото съм зъл, а съм зъл, защото се ненавиждам?

Пасивност

Ние се възмущаваме, когато в чужбина ни възприемат като народ от престъпници. Самите ние обаче гледаме на циганите точно по същия начин. И с това ги принуждаваме да се държат по съответния начин. С расисткото отношение към тях и тоталното бездействие на държавата, църквата и другите институции по този въпрос, който – бих искал да подчертая това – е румънски, а не цигански, ние само удължаваме драмата на срещата на двата етноса. Ние продължаваме мизерията и престъпността от тяхна страна, както и омразата и презрението – от наша, в продължение на векове. И в края на краищата всичко изисква цената си – както показва това нещастният епизод в Рим.

Източник

МИРЧА КАРТАРЕСКУ

Мирча Картареску е един от най-известните съвременни румънски писатели. Неговият роман Orbitor (преведен на български език под заглавие Ослепително) току-що се появи на немски език под заглавие Die Wissenden (Знаещите).

Коментари (1)

- 09-03-2008|Unregistered|Златко Енев  – За България и българите

Като бях дете, в моето малко градче турци, българи и цигани живееха заедно (ако и не непременно в обятията едни на други), та една цяла година седях на един чин с циганче. Види се, бай Тошо отрано се беше усетил с това малцинство и ги беше „прекръстил“ още преди Европа да започне да му се кара, та момчето се казваше (и все още се казва) Илия, макар и да предпочиташе името Алико. Аз бях доста криво хлапе и понякога го дразнех, като му виках „Илия – циганска филия“ (да ме питаш откъде съм я изкопал тая дивотия). Карахме се ние двамата, та от време на време се и посбийвахме, но, гледай ти – сега, повече от тридесет години по-късно, се поздравяваме най-приятелски когато се видим при редките ми посещения в къщи. Та даже се и прегръщаме. Илия малко се е опиянчил, горкият, но инак си е все същия веселяк и аз си умирам от смях с неговите приказки. Такива ми ти работи. Да ме пита човек защо не съм се научил и аз като хората да мразя истински.

Защо ви разправям тия неща, ще ме попитате? Ами, работата е там, че аз не вярвам в това, че проблемите на България (имам пред вид само тия с телефонните кабели, не ония с продажните политици и крадливите бизнесмени) ще могат да се решат, ако се награбят всите бедни дяволи и се потопят на дъното морско. Не мога да повярвам и това си е! Де да имаше начин тъй с едно махване на вълшебната пръчица всички ние да се превърнем във весели, доволни и щастливи хора! Де да можеше света да рипне, па да се прегърне и да запее All you need is love … Де да можеше …

Е, хубаво, ама не може. Пространството си иска своето време, беше казал Томас Ман и – да не повярваш –, това не само че класик го е казал, ами то май и наистина си е така. Сигурно е достатъчен само един прочит на Клайстовия „Михаел Колхаас“ например, за да се убеди човек, че преди няколко века в Германия е имало много по-юначни разбойници, отколкото ги има днес в България, та даже и животеца, май-май, удивително е напомнял на това, през което бедната ни родина се влачи в момента. И немците, тъй ми се види, честно са си платили цената на това, за което ние днес им завиждаме (напразно, между другото, но това вече е друга история). А, каква е цената ли? Ами, на тоя въпрос май всеки от нас сам трябва да си отговори. Моят личен отговор, колкото и вулгарно да ми звучи, е следният: поколения и поколения, които са изчезвали като боклук в торище, за да могат следващите ги да пораснат малко по-нависоко … и тъй нататък, и тъй нататък. Или, ако това сравнение ви се струва прекалено грубо, то нека използваме едно друго: които са поставяли следващия сегмент от моста, по който да преминат ония след тях. И който никога не може да бъде завършен, разбира се (да се надяваме поне).

Добре, но какво ни помага това на нас – днес живущите? Ще трябва ли просто да приемем, че сме тор на историческото бунище, да изквакаме като жаби през суша, па после – да се гътнем?

Хей, почакайте! Между тор и тор също има разлика. Не всеки от нас може да направи хубав, качествен боклук (а на някои май и време няма да им остане, като гледам само колко много от него се губи у нас във взаимно надлайване). И в това, ако щете ми вярвайте, е целия смисъл, който успявам да открия в мътилката житейска: ако мога, да си наторя добре градинката, пък какво ще стане след мен – Божа работа. И да оставя другите да торят техните си градинки по начина, който те сами изберат. Пък, ако е рекъл Господ, може и малко боклук насам-натам да подаря. Ако останалите го пожелаят, разбира се. Ей това е, което успявам да открия, че то инак ме люшкат вълните безпощадно и – току-виж – съвсем съм се изгубил и отчаял, защото милата ми родина май наистина доста път трябва да измине, докато от торище стане на райска градина.

А, за циганите ли? Ще ме прощавате, но отново ще си позволя да използвам чужди думи, тоя път на Еразъм Ротердамски. „Всекиму собствените му говна най-хубаво миришат“. Ха сега де! Иди речи, че мъдреците само мъдри приказки приказвали.

Защо жените печелят по-малко от мъжете?

Автор: Волфганг Ухатиус

Мюлер отново е бил при шефа. Да изстиска повече пари. Тя разбира това, когато сяда на работното си място. Там лежи служебното досие на Мюлер, със забележка от директора на фирмата: 200 евро повече за референта Мюлер. Тя включва компютъра си и актуализира заплатата на Мюлер. Той печели вече 3000 евро. Още едно щракване на мишката – и тя е при колежката му. Тя има същата работа като Мюлер и десет години работен стаж, също като него. Тя получава 600 евро по-малко за същата работа. „Разбира се, че тя не знае за това“, казва Уте Рьоч.

Уте Рьотч го знае. Тя отговаря за отчета на заплатите при една северногерманска машиностроителна фирма. Седи в офиса си и гледа на компютъра какво печелят колегите й. Клик – един чертожник: 2500 евро. Една счетоводителка: 2000 евро. Накрая разглежда на екрана самата себе си: Рьоч, Уте, 39 години, ръководител на финансов отдел, шеф на четирима служители и една сътрудничка на половин щат, заплата: 3500 евро. Колегата ръководител на отдел до нея, шеф на четирима служители, без сътрудник на половин щат, получава 700 евро повече. „Няма как, за съм само жена“, казва Уте Рьоч.

По-рано тя е работила в автокъща, в параходно дружество, в стоманодобивен концерн. Винаги е съставяла балансите, пресмятала е надници и заплати. Най-често тя е била единствената, която освен шефовете е знаела каква е заплатата на всеки инженер и всеки специалист по маркетинг. И почти винаги мъжете са получавали за същата работа повече от жените.

Тези дни в Германия се говори много за пари. Социалните изследователи се оплакват от разделението на обществото на бедни и богати. Професионалните съюзи като IG Chemie и ver.di изискват до осем процента повишение на заплатите. Политиците като шефа на СПД Курт Бек казват, че икономическият подем не трябва да отмине никого.

Само за жените не говори никой.

При това нещото, което счетоводителката Уте Рьоч открива, е само дребно указание за един по-голям проблем: в Германия жените печелят на час средно около 25 процента по-малко от мъжете. Това е записано в студиите на Европейския Съюз, на индустриалната организация OECD, на немската служба по статистиката. В почти никоя друга индустриализирана страна разликата не е толкова голяма, никъде толкова продължителна – за последните 30 години разстоянието почти не се е намалило. Ако в Германия има обществена група, която е била подмината не само от този, но и от който и да било по-ранен икономически подем, то това са не стоманодобивните работници, не служителите по чистотата или железопътните машинисти. Това са жените.

На какво се дължи това? Защо според данните на статистическата служба един архитект в Германия печели средно по 4516 евро месечно, а една архитектка – 3368 евро? Защо един банков служител печели по 4215 евро, а съответната служителка – 3049? Един сладкар – 2440 евро, а сладкарката – 1745?

На теория причината би могла да се крие в това, че жените не са толкова добри колкото мъжете. Че те знаят и могат по-малко. Заплатата на една архитектка, банкова служителка или сладкарка не е – погледнато чисто икономически – нищо повече от една цена. Цената за нейната работна сила. И както един автомобил с по-слаб мотор има по-ниска цена от съответния мощен автомобил, така и една зле образована жена трябва да се задоволява с по-ниска заплата от един добре образован мъж. Тя трябва да е доволна, че изобщо има работа. Такова би могло да бъде обяснението.

Когато започнат да работят, „алфа-момичетата“ се превръщат в „бета-жени“.

Така беше някога. Дори през седемдесетте години момичетата имаха по правило значително по-ниска средна образованост от момчетата. В професионалните и реални училища те бяха мнозинство, в гимназиите и университетите – малцинство. Жените имаха по-ниско образование и като резултат – по-лоша работа. По онова време би било изненада, ако те биха имали дори приблизително същите заплати като мъжете.

Но това беше преди много време.

В наши дни вече момчетата са мнозинството в професионалните училища. Същото се отнася и до слабите ученици, бегълците от училище и оставачите. Момичетата ги задминаха. Те по-често от момчетата се справят с матурата, те следват по-бързо, също толкова често в чужбина и, според множество различни студии, разполагат с по-висока социална компетентност. Сега те се казват: Алфа-Момичета.

Думата е измислена от американския детски психолог Дан Киндлън от университета Харвард. При това той не е имал пред вид конкретно Германия. Феноменът на женското превъзходство в сферата на образованието може да бъде проследен навсякъде в индустриализирания свят. И почти навсякъде успехът на жените се заплаща. Само в Германия не. Немските жени са по-добре образовани от мъжете и получават въпреки това по-малко пари. Независимо от това дали се намират на горното или долно ниво на скалата за конкуренция, започнат ли да работят, алфа-момичетата неизменно се превръщат в бета-жени. Все още.

Например Верена Бекер. Сутрин тя сяда в автомобила си в едно от мюнхенските предградия и пътува до Нюрнберг. Или до Улм. Или до Регенсбург. Тя спира пред супермаркети и спортни магазини, обучава продавачите и дискутира с тях начините за представяне на маратонки и спортни анцузи. Тя е представителката за южна Бавария на един от големите производители на спортни стоки и печели месечно около 5000 евро. Защото постига отлични резултати, скоро тя може би ще отговаря за цяла Бавария и ще печели по 6000 (и повече) евро месечно. Кариерата й едва започва.

Във всеки случай така вижда нещата тя преди да се появи синът и Лион. Преди да каже на шефа си, че ще се оттегли за една година по майчинство и след това отново ще започне работа. Разбира се, след това тя ще работи също толкова ангажирано.

Но шефът вижда нещата по-различно.

Едно дете носи големи промени в живота на една жена, казва той. Самият той има семейство. Синът й често ще боледува, а тогава тя няма да може да работи. Верена Бекер отговаря, че това не е проблем, баба и дядо са наблизо. Съпругът й, софтуерен консултант на свободна професия, скоро ще ограничи работните си ангажименти. В един момент тя започва да се пита защо изобщо е необходимо да се оправдава.

Днес, почти три години по-късно, Лион открива колко смешно е да се скача от дивана на пода. Верена Бекер се качва почти всеки ден в колата, тя все още продава спортни обувки и облекло. И въпреки това всичко е различно. За отговорност за цяла Бавария не може да става и дума. Сега тя е подчинена на един колега, който по-рано е работил в друг отдел. Той печели повече от преди, тя – само 4000 евро месечно. „Най-много ме дразни това, че и той има малко дете, но в неговия случай това не интересуваше никого“.

Отначало Верена Бекер размисляла дали да не заведе дело срещу понижението. „Но това щеше да завърши само с уволнение и обезщетение“, казва тя. И така тя е приела всичко.

Също както и студентките на професора по право Улрис Батис.

От 30 години насам той преподава в различни университети, първо в Хамбург, сега в Берлин – и в течение на годините му е направило впечатление, че все повече жени следват право и че оценките им непрекъснато се повишават. Днес, казва той, отличниците са почти само жени. След това те отиват в най-добрите кантори в Германия, там трябва да работят здраво, по десет, дванайсет часа на ден, както и мъжете. След това раждат деца. „И когато се върнат обратно от майчинство, на тях се гледа като на служители от втора ръка“, казва Батис. Кариерата им приключва, но мъжете, макар че и те имат деца, продължават да се издигат и бързо започват да печелят десетки хиляди евро месечно.

Бременна ли сте? Искате ли да имате деца? С такива въпроси преди време някои работодатели се опитваха да разберат още при предварителните разговори дали една кандидатка ще остане на разположение на фирмата през идните години. Днес такива въпроси са забранени. Марион Вест следи за това водещите служители в нейното предприятие да се придържат към това. В продължение на години тя отговаря за равнопоставеност на половете при един от големите немски концерни и в тази си роля присъства на беседите с кандидатите за работа. При една такава беседа тя седи между ръководителя на отдел и кандидатката. Той не задава никакви нередни въпроси, но когато се стига до заплатата, предлага на бъдещата колежка без колебание сума, която се намира значително под обичайната за мъжете цифра. Марион Вест седи, без да каже нищо, защото заплатите не са в нейната сфера на отговорност. И все пак тя се пита: защо той върши нещо такова?

Да наистина, защо?

Има учени, които се занимават точно с този въпрос. Например Елке Холст, икономист към Немския институт за икономически изследвания в Берлин (DIW) и авторка на многобройни изследвания по тази тема. „Заплащането просто отразява общественото разпределение на ролите“, казва тя. Един ръководител смята, че жената трябва да се грижи преди всичко за домакинство и деца, докато мъжът трябва да изхранва семейството. В неговите очи тя е просто някой, който заработва по нещо допълнително“.

Работещите майки печелят по-зле, отколкото бездетните жени.

При мъжете е точно обратно: женените мъже печелят повече от ергените, а когато имат деца – още повече, защото тогава се нуждаят от повече.

И защо дебатите за минималните заплати се въртят в по-голямата си част около заплатите на жени – ако и никой политик да не споменава дума за това? Защо става дума най-вече за флористи (91 процента жени), фризьори (89 процента) или продавачи (81 процента), които отчасти работят за заплати от по пет, шест евро на час?

„Защото и тарифните договори отразяват едно определено разпределение на ролите“, казва социалната изследователка Карин Тондорф, съавторка на правителствения отчет за професиите и доходите.

Жената като заработваща допълнително. Професията й – като допълнително занимание. Странно, че тази представа все още е заседнала в главите и договорите. Макар че междувременно в Германия около 70 процента от жените работят, повече отколкото в повечето индустриализирани страни. Макар че през последните години се говори за нещо като чудо на женските работни места.

А може би не е толкова странно.

Защото тези 70 процента са отличен пример за това как цифрите могат да заблуждават. Това може да се види във всеки ранен следобед от всеки работен ден, на всяка обикновена немска детска площадка. Там седят най-вече майки и много рядко бащи с децата си. Малцина от тях са домакини. Мнозина работят. Но не сега, не и в момента. А от осем до дванайсет, или от девет до един, или може би от понеделник до сряда или от вторник до четвъртък.

Чудото на женските работни места от последните години е чудо на ограниченото работно време. Броят на пълновременните работни места за жени дори се е намалил през последните десет години. За повечето днешни жени важи, особено когато имат деца: те имат работа, но основната част от дохода на семейството се печели от мъжа. Той финансира кредита за собствения дом, за лятната отпуска и за уроците по чело на децата. А тя? Тя печели нещо допълнително. Тя работи на съкратено работно време, защото не може да си позволи да работи на пълно работно време, защото в Германия, както е добре известно, е почти невъзможно да се намери добра целодневна детска градина за децата. Или само защото финансово си струва да не се работи или да се работи малко.

А може би трябва да има повече семейства като семейство Фишер.

Сабине Фишер изхранва семейството. Когато има повече време, тя закусва набързо с мъжа си и с двете малки дъщери, преди да отпътува за офиса. Тя е на 39 години, инженер и мениджър за една химическа фирма в Хесен. Заплата: почти 6000 евро. За това тя работи по десет часа на ден, а понякога и повече – и когато по някое време се върне в къщи, търси почивка. Да, точно така. Готвене? Чистене? Прахосмукачка? Всичко това върши мъжът й. По-рано той беше рекламен график. Сега е домакин. „Когато се върна вкъщи, първо вдигам крака, за да си почина“, казва Сабине Фишер. Този живот й харесва, децата се чувстват добре, работата доставя удоволствие, шефът я хвали пред събрания производствен екип.

Семейство Фишер би било добър пример за това, че и в Германия съществува нещо такова като равноправие. Че жените и мъжете нямат предварително разпределени роли. Да, това наистина би било така, ако една сутрин Сабине Фишер не беше намерила в своята фирмена пощенска кутия един плик, попаднал там по погрешка. Това бил формулярът за заплатата на един от колегите, отделът по заплатите объркал нещо. Разбира се, тя го отворила въпреки това. Колегата има същата работа като нея. Той има семейство, както и тя. Той е на края на тридесетте, както и тя. Той печели почти 1000 евро повече от нея.

Източник

ВОЛФГАНГ УХАТИУС

Волфганг Ухатиус е икономически редактор на немския седмичник Die Zeit.

За идеологическата чистота

Автор: Златко Енев

Никога не съм вярвал, че в спора се ражда някаква истина. Спорът такъв, какъвто го познавам, е нещо като афродизиак, но с обратно въздействие – вместо да събира хората, той ги насъсква едни срещу други и ги кара да се надлайват, даже и ако едно такова занимание инак ги изпълва с насмешка или неудобство. И затова обикновено се опитвам да го избягвам, дори и с риск да изглеждам непоследователен или – в България – безхарактерен. Не обичам да споря, факт.

Но виж, след спора … Това вече е друга работа. След спора идват часовете, в които не мога да спя и продължавам като навит на пружинка. Споря с въображаемия опонент до премала, докато най-накрая не мога да издържа и, както в момента, се видя принуден да затракам по клавишите на компютъра. След спора наистина се ражда нещо – може би не винаги нещо ценно, но това рядко ме вълнува особено. Раждането е бяла магия, за мен то е едно от малкото неща, които поставям извън съмнение. То винаги е нещо хубаво, точка. И в редките моменти, в които съм го преживявал – не само при двете ми деца, на чието появяване бях горд (и треперещ) свидетел – то винаги ме е изпълвало с простичко, но напълно неописуемо щастие. Раждането е противоположността на спора.

И така, през последните няколко дни, малко против волята си, бях въвлечен в един спор, който, пак не съвсем по волята ми, ме накара да си блъскам главата над неща, за които мислех, че съм ги оставил в миналото. Нищо особено, няколко разменени реплики, после нормалното разотиване без резултат, без ни най-малко приближаване, както винаги става при спорове. Но въпреки това отвътре ме човъркаше нещо, един такъв полузабравен спомен, който през цялото време се опитвах да изкарам наяве, да го принудя да се покаже, да престане да се крие … И едва днес, в нощните часове, които при мен понякога се свързват с необичайно ясни мисли, сигурно защото наоколо е толкова спокойно … та, едва днес вече успях да го напипам. Споменът, оказва се, бил онзи за идеологическата чистота.

Виждате ли, аз съм издател на едно такова интернет-нещо, което се кичи с малко нескромното име „либерал“ – и това, оказва се, носело със себе си последици. Либерализмът, който аз, следвайки Уолтър Кронкайт, считам чисто и просто за свобода да избирам мнението и позициите си независимо от властващите политически и идеологически гледни точки … та, либерализмът, значи, носел със себе си не само свобода, но и отговорност (ах, тази отговорност; защо ли като чуя думичката – разбирана като противоположност на свободата – все се сещам за часовете по научен комунизъм?).

Та така. Оказва се значи, че правото да се наричаш „либерал“ може и да бъде оспорено. Особено ако си позволиш да публикуваш хора, които са зачернени с тази толкова ненавиждана в наше време думичка, „марксизъм“. Не че марксизмът ме вълнува особено – ако и да съм го изучавал толкова интензивно, колкото мога, не по „Капиталът“, а по ръкописите от 1844-та година. Нито пък ме възмущава особено това, че някой си може да вярва на сериозно в него – човешка работа, все едно да се възмущавам от това, че някой си вярвал в Христос или Буда. Проста работа – и това май съм научил от баща си, лека му пръст – обикновено аз се опитвам да преценявам хората не по това в какво вярват, а по това дали могат да разделят на две магарета сламата. Та така и с издателския ми вкус – обикновено чета текстове, а не биографии. Което ще рече, че ако един текст ми харесва, аз го публикувам независимо от името на автора – бил той неомарксист, неолиберал или нео-каквото-щете. Цветът на котката не ме интересува, интересува ме дали тя може да хваща мишки.

Но, оказва се, това не винаги било позволено. „За какъв либерален преглед може да става дума тук?“, пита ме опонентът – и с право. Оказва се, че моята„идеология“ не е чиста, тя не ще да се побира в определенията, които човек може да намери из учебници или по Wikipedia. И, следователно, аз нямам право да използвам запазената думичка. Нарушавам копирайта, вероятно.

Впрочем, аз вече споменах, че този спор ми е интересен преди всичко с това, че ми навява спомени. Очевидно ярки спомени, щом не са се изтрили от паметта ми в продължение на толкова време. И именно за тях ми се иска да говоря тук, а не толкова за естеството на спора, което както винаги е нещо не съвсем ясно определимо, изплъзващо се. Та така. Първото нещо, за което се сещам е как преди време, опитвайки се да предложа на същия опонент една преводна статия за Китай, аз получих отговора „Не можем да публикуваме тук положителни статии за Китай. Китайците са комунисти, ще си изгубим читателите“. (Е, накрая все пак успях да го уговоря да публикуваме една друга – сигурно не толкова „комунистическа“, статия за Китай. В момента, между другото, първата статия води класацията за най-четен текст на собственото ми издание – а дали ни четат различни хора сигурно и Господ не може да каже; България, във всеки случай, междувременно не е станала нито по-голяма, нито по-отворена за света, ако не ме лъже усещането). А другият спомен, който ме води много по-назад във времето, е за онзи облечен в цивилно държавен служител, който преди около двайсет години беше ме привикал да ме съветва, защото – пак същата история – бях си позволил да наруша идеологическата чистота. И неговият постоянен въпрос, с повдигнат нагоре пръст: „Знаеш ли ти, другарю аспирант, кой е Карл Попър? Знаеш ли кой е Карл Попър?“ Сякаш не аз, а той пише работа за него. И сякаш се разбира от само себе си, че с „идеологическия враг“ човек не може да си има работа. За такова нещо се полагат черни точки – и изключване от редиците на праведните. Амин!

Е, разлика все пак има – по онова време заниманията с врага бяха не чак толкова безопасни, колкото днес. Прогресът, значи, все пак е нещо доказуемо – и това е мисълта, с която се надявам да се върна в леглото – успокоен, ако не и способен да заспя отново. Лека ви нощ и на вас. И по-малко страх от враговете! Най-злите врагове, както май беше казал Достоевски, и без това се намират някъде вътре в нас самите.

Искрено ваш,

Златко Енев

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (9)

- 06-03-2008|Unregistered|Цончо  – Вместо отговор

Изненадан съм, че статия с подобно обещаващо заглавие се оказва личностна изповед! Още по изненадан съм, да се видя като един от главните й герои!? Така, драги авторе, далеч не се стига. Поне едно писмо да ми беше драснал... Впрочем, от тази тема наистина би излязло нещо, ако не бе опорочена от заниманията с личностите на автора и неговия опонент.

Изказвал съм мнения тук, в "Либерален преглед". В повечето случаи критични. Някои изчезнаха, заедно с форума (знам, че е по технически причини). Други изчезнаха по някакви друга причина (помня, че бях предложил, полу на шега – полу насериозно, статията на марксиста Пери Андерсън да бъде прекръстена от "Направляваната руска демокрация" на "Направляваната руска ДЕМОНОКРАЦИЯ"), позволих си да кажа две думи и под някои от последните статии и сега разбирам какво безпокойство съм причинил на редактора. Искрено съжалявам за това.

Либерализмът. Определението на Кронкайт, което редактора е избрал за пътеводна светлина, разбира се, е прекалено повърхностно. Либерализмът не е просто свободата да избираш мнения и позиции, независимо от властващите политически и идеологически гледни точки. Ако беше просто така, то либерали биха били Кастро, Ленин, Мао, Чавес, Кадафи (не че не се кичат и те с етикети и ордени, де)... както и безкрайната поредица български герои-мафиоти, селският алкохолик, градският хулиган и кой ли още не. Аз никога не съм присъствал на часове по "научен комунизъм", но правилно (!?) – истинският интелектуален либерализъм е освен свободата да избираш, е и отговорност, ДЪЛГ да избираш и ЗАЩИТАВАШ добре обмислени позиции и мнения, които не нарушават правото на другите – близки и далечни – да живеят свободно, щастливо, самостоятелно и в колектив... Това, впрочем, е и причината навремето да отхвърля не само тази ваша статия за Китай, редакторе, но и редица други за Русия и лошата Америка... Много пъти съм ви казвал, че Китай и Русия за мен са отвратителни държавни конструкции. Смешно е да манипулирате хората, намеквайки, че аз се водя от вкуса на своите читатели (т.е. безпринципен съм) и в същото време да се радвате, че точно статията възхваляваща потенциала на Китай, се ползва с такава читателска любов в демократична България... Златко, ще ти кажа още веднъж, ЗА ПОСЛЕДЕН ПЪТ – държава или общество, чиито народ е зверски подтиснат и чиято олигархия служи на своите си, както и на чуждите, егоистични интереси, не само, че няма бъдеще, каквато и модернизация да преживява в даден момент, но и заслужава едно единствено нещо – да бъде осъждана и маргинализирана... Ако искаш да кажеш, че в изданието, четем всякакви позиции, то аз запазвам правото си да не се съглася с теб... нямам време да правя "контент анализи".

Сега, ти в това си нощно прозрение от моята нищо неподозираща личност си стигнал до цивилно облечения държавен служител. Тоя скок във времето и представите е просто невероятен.

Къде е уюта и стабилността на соц. реализма, къде е вечно бягащият Цончо в ледения свят на посткомунизма? Как така лесно свързваш моята личност с тоталитарният си опит, аз не разбирам...

Като младеж мислех, че съм либерал, имам приятели либертарианци, дори имам нещо общо с младото либертарианско движение в България, но никога, в зрялата си възраст, не съм твърдял, че съм либерал или либертарианец. Истината е, че не желая да се самоопределям. Истината е, че с времето все по-трудно правя избор, и когато се е налага да го направя, той бил резултат от ежедневното ми общуване с реални представи и идеи като отговорност, смелост, съзнание за човешката ми слабост и незначителност (не само моя, но и чужда), вяра и упование в Бога, искреност, разум, справедливост, трудолюбие и съзнание за вечно изплъзващата МИ се истина. Това са препятствията, пред които се изправям ежедневно и които ръководят избора ми. Сред тези препятствия, място за "идеологията" няма... Че каква "идеологическа чистота" може да ме занимава на хиляди километри от България, водейки живот, който няма ни най-малка връзка с комунистическото минало на България?! Няма връзка дори с България.

Ако можех да напиша статия за "идеологическата чистота" (проблем, с който дори не съм се сблъсквал в личния си опит), вероятно нямаше да избера за прототип на ЗЛОТО един обикновен, нищо неподозиращ емигрант. Ако имах твоя опит, минало и образование, щях да почна от цивилния държавен служител и часовете по научен комунизъм. Оттам щях да тръгна.

Най-важното тук е, че аз съм съгласен с теб по отношение на редактирането на "Либерален преглед": ти имаш право да публикуваш каквото прецениш (работата на редактора е да ИЗБИРА), но не забравай, че си дал право на читателите (работата на читателя е да мисли и разбира) да изказват мнение и аз, следвайки разбиранията си, просто съм го използвал...

- 06-03-2008|Unregistered|Златко

За зло и дума не може да става, Цончо. За съжаление различните ни политически вкусове ни разделят все по-ясно, това е всичко. Но зло? Даже и за яд не може да става дума, просто не приемам лесно неща, които възприемам като ограничения върху избора си. А що се отнася до определенията ... Нямам нищо против, просто те рядко ме интересуват. Може би защото възприемам себе си по-скоро като човек на литературата, отколкото на политиката. Няма да ме развълнува особено и ако узная, че Кастро, Чавес, Мао или Ленин са смятали себе си за либерали. За чистотата нека се грижат други, моята грижа е разнообразието.

А част от коментарите – не само твоите, но и на много други хора – изчезнаха след принудителната двумесечна пауза, която ми наложи един дълъг, скъп и технически разрушителен спор с моя американски провайдър. Никога не съм трил нищо, освен ако е било пълна безсмислица (от време на време някой пуска неразбираеми ченгели). Това е всичко.

- 06-03-2008|Unregistered|Златко

Ах, да – единственото нещо, което би ме разсърдило истински, е ако спреш да пускаш коментари в „Прегледа“. Това ще бъде загуба – казвам го без грам ирония. Давай все така, ти ме караш да мисля. Това, струва ми се, е достатъчно сериозна разлика, за да не се чувстваш чак толкова сравняван с държавния служител от едно време. Онова, с което имам проблеми – и то само понякога – са не убежденията, а тонът ти. И вероятно само той е, който ми навява спомени за едно време.

Сигурен съм, че от повече уверения нямаш нужда.

- 07-03-2008|Unregistered|Златко  – За маргинализирането

И още нещо, Цончо: за осъждането и маргинализирането на държави и народи. Сложна тема, еднозначно мнение едва ли е възможно. Но тук само една забележка: човек може да маргинализира каквото си поиска (както ти е известно, в момента в Щатите не малко хора доста успешно маргинализират дарвиновата еволюционна теория). Но ако резултатът от това маргинализиране е, че светът мълчаливо те подминава и те оставя сам в твоя си маргинализиран ъгъл (виждайки например в лицето на Китай не миналото, а бъдещето на тази планета), то в края на краищата нещата вероятно се свеждат до смисъла на онази хубава нашенска поговорка: „дали стомната ще удари камъка или камъка – стомната, работата все тая“. Тъй че умната с маргинализирането, Цончо!

- 07-03-2008|Unregistered|Цончо  – за маргинализирането

Това не съм го казал аз, това го е казал Джон Лок (класически либерал). Не съм толкова умен. Що се отнася до маргинализацията на дарвиновата теория в САЩ, ще ти кажа, че отново работиш с митове и полуистини... Аз съм в САЩ (и Канада), виждам кой-какво маргинализира... Впрочем би било по-точно ако кажем, че в САЩ и България малцина знаят за съществуването на дарвиновата теория. Сега, че някой иска да си продава книгите, списанията и предаванията, е друг въпрос.

- 07-03-2008|Unregistered|Златко  – За митовете и полуистините

Хубаво е, че присъединяваш Монреал към Съединените Щати, то и аз съм от Швеция, по-широчко погледнато :-)

Сега обаче шегите настрана, Цончо, тук вече имам усещането, че не те разбирам съвсем. Кое точно са митове и полуистини, друже? И до каква степен твоята близост до източника ти дава по-достоверна информация? Съществуването на креационизма ли е полуистина? На опитите да се замени преподаването на еволюционна теория с интелигентен дизайн? Или фактът, че известният учен Джордж У. Буш беше казал, че според него училищата трябва сами да избират какво да преподават на учениците си – Дарвин или Генезис. (По повод на което един от известните американски телевизионни коментатори беше казал: „А след това президентът се прехвърли на темата за терористите и заяви, че ако е необходимо, ще ги преследва и отвъд ръба на земята“). Сега, можем да спорим по много неща, но не и по факти като „маймунския процес“ от 1925 г., както и това, че в последствие еволюционната теория не се е споменавала в американските учебници за средните училища чак до началото на шейсетте години. Още повече, че всеки може да намери достатъчно информация по въпроса с две щраквания на мишката – в София, Берлин или Монреал.

А що се отнася до това, че в България хората не знаели за Дарвиновата теория ... хм, не избързваш ли малко с насмешката, Цончо? Или пак съм те разбрал погрешно?

- 07-03-2008|Unregistered|Цончо

Полуистина е, че американците са идиоти, а българите най-интелигентната нация в света. Полуистина е, че Монреал е най-европейският град на Америка. Полуистина е, че опитите за замяна на еволюционната теория с интелигентен дизайн са сериозни... Но е истина, че благодарение на американски компании ние имаме възможност с едно щракване на мишката да изберем в какво да вярваме – в митове, полуистини и пропаганди, или в сериозни анализи.

Мисля, че почваме да се надприказваме. Аз бях дотук.

- 07-03-2008|Unregistered|Цончо

Истина е също, че бъдещето на света Китай, е лишено от тая възможност... щракането на мишката де.

- 10-03-2008|Unregistered|Мария

Златко, нещо ми понамирисва на европейски социалистически реализъм. И малко – на незрялост. И малко – на маниерност. Политологията не е непременно лявостранна, макар да е "толерантна" към цвета на котката.

Градче на име Мендосино

Автор: Деян Енев

на Дена

Стоях на стълбите пред болницата и гледах снега. До стълбището имаше градинка с тенекиено павилионче за кафе. Отпред на циментовата площадка беше изнесена масичка с два стола. Снежинките падаха върху цимента и се топяха. Лекарите ми бяха забранили кафето. „Никакво кафе”, каза ми доктор Пенков. „Никакво кафе, никакви цигари и никакъв алкохол. Говоря сериозно.” Отидох, взех си едно кафе и седнах на влажния стол.

От входа на болницата излязоха бащата и майката на Светльо. Със Светльо лежахме в една стая. Бяха му идвали на свиждане само преди два дни, в неделя. Тогава двамата с Джендо се пошегувахме как, щом го изпишат, ще му намерим една булка на Светльо. Джендо Нанчев, третият човек в стаята, се разпали, седна на леглото и започна да му обяснява как жените се делят на две категории – на хубави и на добри. И понеже лично той ги е пробвал и тия и тия, съветва категорично Светльо да си намери добро момиче. Не хубаво, добро. С годините хубавите остаряват и погрозняват, а комбинацията между грозна и зла жена е смъртоносна. Той защо бил влязъл в болницата, а? Защо? Като иначе е здрав като бик. Светльо лежеше завит до шията, оплетен в кабели, мълчеше и се опитваше да се усмихва.

Не се обадих на бащата и майката на Светльо. Те слязоха на тротоара и тръгнаха към спирката на тролея. Бащата носеше чантата с багажа на Светльо. Дали вътре беше и перото от сокола?

Поех си дълбоко въздух и се огледах. Сетне си запалих една цигара. Някъде в долния край на сърцето ми се появи болка. Сякаш някой ме драсна с бръснарско ножче. Не обърнах внимание на болката. Гледах гаргите, които се разхождаха из шумата в градинката и исках да им кажа, че ей сега ще повикам сокола. Павел Якимов ми беше казал, че присъствието на един само сокол прогонва всички птици в радиус от 200 метра. Ще повикам Туюк Кисийн, казах на гаргите, и вие ще изчезнете, ще потънете в есента.

Гаргите, тези гълъби на есента...

Запалих си втора цигара и допих кафето. Не бях пил кафе от три седмици. Хубаво кафе правеха тук. Миналата седмица, когато времето още беше топло, нашата банда, аз, Джендо Нанчев и Светльо се измъкнахме от стаята и тъй, както си бяхме по пижами, дойдохме и седнахме в това кафене. Имаше повод, Светльо ставаше на деветнайсет. Взехме си три шишета минерална вода, чукнахме се и отпихме със замах, с вдигнати лакти, сякаш пиехме ракия. Аз им разказах за моята щерка, която учи на другия край на света. Как се чуваме по скайпа, как по фотография имала задача да направи снимка, на която да личи присъствие на човек, но без човека. Отдавна не бях говорил за щерка си и бързах да им разкажа всичко, каквото ми дойде в главата. Че не съм успял да споделя идеята си с нея – ами, просто да заснеме струя цигарен дим, това според мен щеше да й свърши работа – защото влязох в болницата. А пък през пролетта, през пролетта щерка ми с още десетина състуденти ходиха до Сан Франциско, продължих да разказвам. С един бус, по Западното крайбрежие. Изминали не знам колко хиляди километра. Сан Франциско бил най-красивият град – с тези хълмове, по които широките булеварди се изкачват и се спускат. Изкачват се. И се спускат. Имах някакви бегли картини в главата си от стари екшъни и докато им разказвах, сякаш виждах Сан Франциско, сякаш и аз бях ходил на тази екскурзия. И друго им разказах, как една вечер – по време на екскурзията – се притесних; и потърсих дъщеря ми по джиесема. „Къде сте, тате, сега?” Гласът й от другия край на земята звучеше удивително ясно, сякаш си беше до мен. „Сега ли? Ами точно сега минаваме край някакво градче, чакай да питам за името. Аха! Градче на име Мендосино.” Градче на име Мендосино. Градче на име Мендосино.

– Градче на име Мендосино – казах. – Наздраве! – И тримата пак отпихме като князе от нашите шишета с минерална вода.

Джендо Нанчев разказа какви загуби търпяла фирмата му без него. С жена му не живеели вече заедно, той си намерил едно русо гадже. Младо и русо. А имал близнаци, абитуриенти. Абе, живот, оклюма се за миг в кафявата вечер Джендо, но тръсна глава и изпръхтя.

– Наздраве за младите гаджета.

Попитахме Светльо дали си има гадже. Имало някаква Петя, ама започнала работа в кафене. И напоследък не се виждали. Сетне помълча. А сетне заговори за соколи. Разказа как случайно попаднал на един разказ, само че как се казвал, май „Ловният сокол”, от една книжка на Ради Царев. Това станало отдавна, когато бил в девети клас. Лежал болен вкъщи и най-случайно измъкнал старата книжка от библиотеката. Една такава с кафява корица, оръфана. Иначе не четял книги. Но тази я прочел. И оттогава страшно се запалил по соколите. Искал да си има един обучен сокол. Ей това му било мечтата. Свирваш с уста и соколът долита от небето.

И Светльо изсвири силно с два пръста. Хората по тротоара се огледаха.

– Наздраве за соколите – изрева Джендо Нанчев. А аз вече търсех в джиесема си номера на Павел Якимов.

–Здравей – казах, – можеш ли да говориш?

– Здрасти. Казвай.

– Аз нещо го закъсах и съм в болницата. В Александровска болница. Имам една молба.

– Слушам те.

– Да дойдеш утре тука в болницата. С Туюк Кисийн.

Изведнъж над главите ни се надвеси сестра Малчева.

– Гледам аз – стаята празна. А те къде били вагабонтите! Какво пиете, ей, да не пиете ракия? Я веднага горе. Като малките деца сте.

През онази нощ не можах да заспя до късно. Бях писал преди време вестникарски материал за соколарите. За целта се свързах с шефа на соколарската асоциация Павел Якимов и той ме заведе в базата им в покрайнините на София. Соколите живееха в помещения на бивше ТКЗС. Бяха шест пилета, мишеловът Хари, Юрта, Снежко, Кривчо, Марахуте, но Туюк Кисийн беше най-красивата. С бяло оперение, напръскано с кафяво, със строг поглед. Павел Якимов ми даде да си сложа голямата кожена ръкавица на лявата ръка, сетне Туюк Кисийн стъпи на ръкавицата. Павел на свой ред взе мишелова Хари и с още едно момче тримата излязохме в полето да ги пуснем да полетят. Аз вървях по тревата с Туюк Кисийн на лявата си ръка и напрегнато я гледах. Звънчетата на краката й позвънваха. Беше строга, хубава и спокойна като източна принцеса.

Три пъти излетя от ръкавицата ми, покръжи в небето и отново кацна на ръката ми. Павел разказа как в Туркменистан, в пустинята, има нещо като академия за соколари. Всяка година за две седмици соколари от цял свят ходят в стана при старейшините да държат изпит. Старците седят на пясъка, кръстосали крака и увити в дебели шарени халати, а на лактите им, сграбчили ръкавите на халатите с нокти, стоят замръзнали и непроницаеми соколите. Едно изсвирване запраща сокола в небето, едно изсвирване го връща.

Туюк, повтарях на птицата и броях метрите до помещението. Двайсет метра, десет, вратата, стаята. Ето, свалих ръкавицата и ето – Павел пое Туюк Кисийн.

Часовете на следващия ден, петък, се проточиха като керван с камили, гърбави и еднообразни. Закуската, визитацията. Доктор Пенков, професорът и още неколцина лекари дълго стояха край леглото на Светльо и си говореха на латински. Стана пладне, небето през прозореца беше оловно и мрачно. С Джендо Нанчев  изчетохме вестниците, аз ходих до банята да изпуша една цигара. Джиесемът ми иззвъня в три и половина. Джендо и Светльо спяха. Излязох бързо в коридора.

– Аз съм. Долу съм, в двора – каза Павел Якимов.

Върнах се бързо в стаята и разтърсих Светльо за рамото.

– Светльо – казах. – Ела да видиш един сокол.

Светльо се пробуди. Думите достигнаха до съзнанието му. Ококори се.

– Какъв сокол?

– Долу, в двора. Хайде.

И Джендо се надигна.

– Какво става?

Обясних им набързо – че долу ни чака Павел Якимов с Туюк Кисийн.

Отворихме вратата, огледахме се като крадци в анимационен филм и тръгнахме към асансьора.

Туюк Кисийн стоеше върху кожената ръкавица, нахлузена върху ръката на Павел и ни гледаше мъдро и спокойно с ахатовите си очи. Светльо се спъна с чехлите си и щеше да падне. Протегна ръка и погали без никакъв страх сокола по главата. Туюк Кисийн не трепна.

– Това момче иска да става соколар – казах. – Хайде, като излезем, ще ти го пратя.

– Става – каза Павел Якимов. – На мен ми трябват хора.

– А ще може ли – заекна Светльо, – едно перо. От сокола.

Павел погали Туюк Кисийн няколко пъти по крилото и сетне подаде на Светльо едно бяло перо, леко напръскано с кафяво в долния край.

– Хайде, че с тия задръствания...

– Хайде – казах. – Благодаря ти.

Павел сви широките си рамене на бивш гребец, намести на главата си бялата шапчица от плъст, дар от туркменските соколари и тръгна към изхода с Туюк Кисийн на лявата ръка.

Това беше в петък. Днес беше вторник.

Момичето от кафенето дойде, избърса масата ми и изхвърли пепелника. Дрешката й беше къса, кръстът й беше гол и гладката й кожа беше настръхнала.

Надигнах се и застанах на тротоара за такси. Най-сетне едно жълто разнебитено Деу със зелено око намали и спря до мен. Качих се вътре.

– От болницата ли избяга?

– Как позна?

– По чехлите.

Извърнах глава и погледнах шофьора. Лицето му беше грапаво като скала. Беше ми набор.

– За къде?

– За  Мендосино.

– Къде е това?

– Шегувам се. Карай по „България”.

ДЕЯН ЕНЕВ

Деян Енев е български писател и журналист. Той е автор на сборниците с разкази "Четиво за нощен влак" (1987), "Конско евангелие" (1992), "Ловец на хора" (1994), "Клането на петела" (1997), "Ези-тура" (2000) и "Господи, помилуй" (2004).

Коментари (3)

- 04-03-2008|Unregistered|Guest User

Много е хубаво. Наистина!

- 08-05-2008|Unregistered|Guest User

хубав разказ. малко тъжен. истина ли е? и аз съм виждала соколи на ловното изложение н софия. двама човека с два сокола и събираха много хора

- 22-10-2012|любител

страхотен е Деян Енев

и соколите са страхотни

и България е страхотна

Гладуване с Кафка, мръзнене с Ман

Автор: Мирча Картареску

Интервюто води Давид Хугендик

Букурещ, средата на 20. век. Един младеж се разхожда из столицата на социалистическа Румъния, припомня си миналото, разглежда панелните блокове и реалността изчезва във въображаемите картини на фантазията. Романът на Мирча Картареску Знаещите е първа част на неговата трилогия Orbitor, която сега излиза на немски език. Един роман за големия град, една семейна история, един епос на спомените, разказан в маниеристки стил, изпълнен с поезия и бурни картини. ZEIT разговаря с писателя.

Zeit: Вашият роман „Знаещите“ току-що се появи на немски език. Трудно е да се опише с няколко думи за какво се разказва в него. Можете ли да го направите вие?

Картареску: Хорхе Луис Борхес беше казал, че е безполезно да се пишат големи романи, тъй като те могат да бъдат разказани на няколко страници. Това е вярно за повечето от тях. Може би не за Човекът без качества на Роберт Музил, Бдение над Финеган на Джеймс Джойс или В търсене на изгубеното време на Марсел Пруст.

Как стои въпроса при вас?

За Знаещите това също не се отнася. Необходими ми бяха 14 години и 1500 страници, за да разбера за какво става дума в романа. Сега вече мога да го кажа, но не само с няколко думи, а с точно толкова, колкото съм използвал в книгата. За съжаление вие със сигурност няма да разполагате с толкова място тук.

Това е и сблъсък с ерата на Николае Чаушеску. Силно ли ви повлия това време?

Томас Пинчън ми повлия повече. Защо по дяволите споменавате винаги този Чаушеску? Когато бях в Германия се чувствах като павловско куче, което винаги трябва да се олигавя, когато чуе това име. Аз съм писател! Пиша за любов и омраза, също като вашите автори. Само защото съм имал нещастието да се родя в лошо време и на лошо място, трябва ли сега да плащам за това до края на живота си?

Никой не изисква това …

Когато бях млад, страдах от глад и студ, но това не ми повлия. Забравях глада когато четях Кафка и студа, когато четях Томас Ман. Моята истинска родина не е Румъния, а Касталия (по романа на Херман Хесе Игра на стъклени перли, бел. ред.). Там няма и никога не е имало някакъв Чаушеску.

Как виждате страната си сега?

Лу Рийд направи албум за Анди Уорхол. В една от песните се казва: „Има само едно хубаво нещо в малките градове: Ти знаеш, че някога трябва да се измъкнеш“. Това е хубавото и на Румъния. Напоследък си играя на бягство чрез компютъра. Подготвям се за собственото си бягство.

Къде искате да отидете?

Навсякъде извън този свят, както казваше Бодлер.

Румъния има няколко брилянтни писатели, но само малцина от тях са познати в западна Европа. Блехер например, или Александру Волта. На какво се дължи това?

Ние винаги сме имали брилянтни интелектуалци и хора на изкуството. Но писателите ни са като тези подземни скъпоценни камъни с форма на цветя: някой трябва да ги изкопае и изнесе на бял свят! Литературата се нуждае от инфраструктура. А ние дълго време нямахме такава. Никакви ефективни културни институции, издателства, литературни агенти, добри преводачи. Дълго време румънските писатели не можеха да пътуват, нито да публикуват произведенията си в чужбина.

И така много неща си останаха погребани?

В тези години ние си разработихме собствени тайни оръжия, на спокойствие и в изолация. Румъния е като латиноамериканска страна, само че изгубена в Европа. С малко щастие нашите писатели могат да предизвикат също такъв бум като Габриел Гарсиа Маркес и Варгас Льоса през шейсетте години. Румънското кино преживява нещо подобно от две години насам. Романът скоро ще го последва.

Съществува ли една жива румънска литературна сцена?

Нямам представа. Няколко литературни списания, да, но не и интелектуални дебати. Литературните награди се дават на посредствености. Рефериращи себе си литературни групи има, също както и литературни кръгове, литературни кафета и литературна супа с макарони. Всъщност е както навсякъде. И при нас има пет или шест големи автори, които пишат в самота и не се интересуват от всичко това.

Румънските романи често са много фантастични и приказни. Вашият роман също въздейства като огромен блян. Това ли е марковият знак на румънската литература?

Всъщност основната тенденция все още е чист реализъм. Самият аз не се интересувам от не-поетични книги. Не ме интересуват сюжети или прости описания на социални или политически отношения. Във всяка книга търся поезията, един свеж поглед към света, нов израз на малкото универсални чувства, които винаги са били истинския сюжет на книгата: любов, нежност, доверие, гняв, радост, отчаяние и лудост. Една истинска книга е отражение на един красив дух.

В началото цитирахте Борхес. Той казва също, че само изгубените неща интересуват един джентълмен.

Казал е и много по-добри от това неща. Интересното е естетическа категория, това го имаме от Киркегор. За мен една книга става интересна когато звъни в подсъзнанието ми, когато ми казва нещо за самия мен. Разказва ли книгата само за борсата, за някой Макдоналдс-ресторант или за безопасен секс, тя не е за мен. Затова бих променил изречението на Борхес: Само духовните неща интересуват един джентълмен. Имам пред вид, Духът в машината …

В един от вашите разкази героят казва: „Искам само да повикам обратно миналото си или да го оформя, евентуално да го изобретя – или всичко заедно“ Така ли работите?

Миналото е гръбначният стълб на цялото ми творчество. Аз пиша със спомените си, с мечтите и фантазиите си. Моите книги са карти на мозъка ми – на всичко, което някога съм преживял. Миналото в моите книги е меко, то може да бъде моделирано като глина. Когато например разказвам история за майка си и не знам някой детайл, аз си го измислям.

Каква част от Знаещите е измислена?

Три четвърти. Но тя също е и истинска, защото реалността не е проста, тя е най-сложното порождение на нашия дух. Аз не реконструирам миналото, аз го конструирам. Това е най-голямата разлика между моя метод и подчертано емоционалното припомняне, което използва Марсел Пруст в своето гигантско произведение.

Вие значи сте постмодерен автор?

Не. Но начинът, по който манипулирам миналото, със сигурност е постмодерно качество.

Отново споменавате Пруст. Известно ли ви е, че критиците в Германия ви сравняват с него и с Джойс?

Не е лошо. Но у дома никога не ме сравняват с тях, затова пък с някакви третокласни автори. Да си известен в Румъния е много по-трудно, отколкото на Запад. У нас трябва да имаш поне Нобелова награда. И дори тогава някои все още те считат за мошеник. Румънците се съмняват в много пасажи от Библията, но в един от тях всички те са единни: Никой не е пророк в родината.

Източник

МИРЧА КАРТАРЕСКУ

Мирча Картареску е един от най-известните съвременни румънски писатели. Неговият роман Orbitor (преведен на български език под заглавие Ослепително) току-що се появи на немски език под заглавие Die Wissenden (Знаещите).

Коментари (1)

- 08-03-2008|Unregistered|Юлия Йорданова  – интересността като естетическа категория

Можем да се съгласим с Мирча Картареску, че не само Румъния прилича на латиноамериканска държава, изгубена в Европа, но и че България е нещо подобно, ако – разбира се – има същите шансове...

Освен това е крайно необходимо и за български условия наличието на т. нар. от румънския писател "литературна инфраструктура", която да организира по-добре литературния живот у нас. Не е достатъчно да има саморефериращи се литературни групи и няколко копсулирани списания за литература, както и някакви псевдолитературни кафенета, които неминуемо се размиват в "литературна супа с макарони" (впрочем чудесна метафора!). Трябва повече текуща периодика (литературни вестници) с по-широк достъп за автори и някакви форми на литературно сдружаване към по-големи институции – университети, библиотеки, литературни музеи и т. н. Въпросът е как да стане това и с чия воля.

Картареску е напоителен, но с 1500 страници като че ли преследва библейския литературен потоп! Аз ще си архивирам това интервю, за да го препрочитам с интерес, но "Знаещите" ще подмина с дръзка гигантофобска немара...

Краят на постмодернизма

Автор: Тина Бийти

Наскоро в Economist беше публикувано цветно приложение със заглавие В името на Бога: специален репортаж за религията и обществения живот(3 ноември 2007). Водещата статия в броя съдържаше едно унило признание: „Economist беше толкова сигурен в кончината на Всевишния, че ние публикувахме неговия некролог в първото за този век издание“. Човек изпитва почти осезаемо усещане за неудобство в едно от водещите международни издания, сблъскващо се с неочакваното възраждане на религията като тема, заслужаваща сериозно обсъждане.

Последната дума на религията: уроци от Африка: Както показва тази статия, голяма част от това внимание се дължи на подема на религиозния екстремизъм през последните тридесет години, както и на неотдавнашната ответна реакция от страна на известни автори-атеисти като Ричар Докинс, Сам Харис и Кристофър Хитчинс. Ако искаме да разберем този феномен и неговите социални и политически следствия, то трябва да стигнем отвъд сблъсъците между религиозни и атеистки екстремисти. Трябва да се опитаме да изследваме някои от скритите причини за запазването на религията след един век, в който тя повече или по-малко изчезна от западния политически и обществен живот и беше забранена от тоталитарните комунистически режими.

Погрешният аргумент

Може би е най-добре да започнем с признаването на факта, че понятието за религия е подвеждащо, така че нашите дискусии често затъват в погрешни описания и опростявания. Модерното разбиране за религията е оформено от един пост-просвещенски подход, в който науката, разума и прогреса са заместили религията като организиращ фокус на западния живот, но думата „религия“ съдържа и конотации, свързвани със западния империализъм от 19-ти век. Латинската дума religio е притежавала различни значения през римската и след това през християнската история, но тя е получила настоящото си значение в процеса на търсене на обективно, научно познание и колониално господство – два процеса, които заедно оформиха модерната британска история.

През Викторианската ера бяха развити нови науки като антропология и етнология. Те трябваше да послужат като средство за изучаване на „примитивните“ общества и народи, които европейските строители на империи срещаха по време на своите пътувания. Ентусиазмът, с който бе посрещната еволюционната теория на Чарлз Дарвин доведе до това, че изследването на религията се породи като един начин за класифициране и изследване на други култури в сравнение с определящата норма на западната цивилизация, от учени, които вярваха, че белият западен мъж се намира на най-високото стъпало на еволюционната стълбица. Думата „наука“ също така промени значението си през 19 век – от една обща дума, използвана за описване на всички форми на познанието, включително теологията и философията, към понятие, много по-тясно фокусирано върху обективния, рационалистки подход към познанието, основаващ се единствено на емпирични доказателства. Именно затова настоящият сблъсък между „наука“ и „религия“ е толкова проблематичен: на практика ние си имаме работа с две хлъзгави понятия, натоварени с дълбоко противоречиво историческо наследство.

Сблъсъкът между религия и наука от 19 век беше до голяма степен подхранван от борбата за власт между хората на науката и хората на Бога, повечето от тях членове на викторианските управляващи класи. Докато в по-ранни времена духовенството и Англиканската църква бяха задавали тона на английския обществен живот, в средата на 19 век динамиката на властта се премести и учените започнаха да извоюват голяма част от властта от клерикалните си колеги, оформяйки по нов начин интелектуалното търсене и ценности. Но точно по същия начин, по който тази „война“ прикриваше един много по-приятелски и творчески диалог между учени и теолози в едно общество, което все още беше преобладаващо християнско във вярванията си, така и днес опитът да се представи отношението между наука и религия като някакъв непреодолим конфликт е само изкривяване на една по-плуралистка интелектуална и религиозна околна среда.

Много учени не виждат фундаментален конфликт между наука и вяра, а според някои от тях квантовата физика поставя под въпрос всеки опит за поддържане на стриктно различие между научно и философско или теологическо познание. Някои учени – като например шефът на проекта за описване на човешкия геном (the human-genome project) Франсис С. Колинс – преминаха от атеизъм към християнство точно в резултат на собствените си научни изследвания. Много членове на научната общност се опитват да се дистанцират от авто-рекламната полемика на Ричард Докинс и неговите „нови атеисти“, защото те сами виждат, че в хода на развитието на своя войнстващ атеизъм Докинс е станал толкова догматичен и идеологически мотивиран, че той изневерява точно на научните ценности, които претендира да представя.

Опитът да се постанови една война между религията и науката – подхранвана от религиозни или научни фундаменталисти – е част от проблема, а не част от решението, като се вземат пред вид особеностите на времето, в което живеем. Ако бихме искали да запазим нашите либерални западни ценности, то трябва да се противопоставим на духа на агресия и конфронтация, който става все по-характерен за публичния дебат – особено във Великобритания и САЩ – когато става дума за ролята на религията в обществото.

По отношение на дебатите за Исляма, ние трябва да признаем, че представянето на мюсюлманите като яростни фундаменталисти все още отразява онези вярвания от 19 век, според които белите западняци са по същество по-висши от дивите и варварски последователи на други култури и религии. Скрит зад медийното представяне може да бъде открит и един анти-католицизъм, защото това също е присъща черта на модерните общества като Великобритания и Америка, чиито ценности са били оформени до голяма степен от Протестантизма. Ако не обръщаме внимание на тези подтекстове, нашите дискусии относно религията рискуват да се превърнат в средства за разпространение на непризнати предразсъдъци и исторически вражди, които могат единствено да насърчават конфликтите в тези несигурни времена.

Границите на рационализма

Един от начините да се разбере настоящата криза на ценностите и вярванията е да се разглежда тя в контекста на късния модернизъм или постмодернизъм, при който се разпадат демократичните и научни ценности, които се появиха като резултат от различните интелектуални и политически революции от 18-ти век. Днес ние се сблъскваме с един свят на сложност и плурализъм, който някои хора намират ободряващ, поради неговите свободи и възможности, но други намират ужасяващ, поради липсата на сигурности и истини.

Понятието „постмодернизъм“ се свързва с книгата на Жан-Франсоа Лиотар „Постмодерната ситуация“, публикувана през 1979, но ерата на постмодернизма се заражда непосредствено след Втората световна война, когато всички ценности, които бяха поддържали модерните западни общества в продължение на два века, започнаха да се претопяват. Как биха могли да оцелеят след двете световни войни и нацисткия геноцид визиите за прогреса и цивилизоващата сила на разума? Как би могла науката да даде отговори за човешкото страдание, когато тя беше ни снабдила с една опустошителна способност за разрушение и убийство?

Тази несигурност само се увеличи след като пълните последствия от 20-ти век започнаха да ни стават по-ясни. Никога в историята на човечеството толкова много хора не бяха се избивали едни други в името на толкова много идеологии и визии за прогрес, всички те образовани чрез някаква пост-религиозна секуларна идеология – било то мнимото езичество на нацизма или атеизма на Съветския Съюз, Китай или Камбоджа. Ако Просвещението означаваше освобождаване на западните общества от тиранията на религиозното и теократично управление, то през 20-ти век ние открихме, че жестокостта на богобоязливите общества може да бъде конкурирана само от онази на безбожните общества.

Макар че новите атеисти догматично отхвърлят такава аргументация, тя все пак си остава онзи контекст, в който ние трябва да позиционираме разсъжденията си върху кризите, срещу които сме изправени в началото на 21-ви век. Хората с по-сериозна историческа чувствителност и философско прозрение от Докинс знаят, че ГУЛАГ, Хирошима и газовите камери поставят под въпрос западната памет и съзнание – и че ние сме в правото си да не се доверяваме на формите на познание и политически системи, при които можа да се появи и разрасне такова насилие.

Обратно на онова, на което се надяваха повечето хора, научният рационализъм не ни освободи от злините на насилието, войната и омразата, нито пък религията повехна и умря пред втренчеността на научния взор. Вместо това тя се съживи в нови болестотворни форми, които паразитират върху гърба на модерността, защото религиозният екстремизъм е образован от същото антиисторическо и буквалистко разбиране на истината, което образова и научните подходи към познанието, с тяхното споделено недоверие към неопределеността, съмнението и сложността в търсенето на значение за човека. И в двата случая, поетичната и цялостна мъдрост на миналите поколения – голяма част от нея бидейки запазена в религиозните традиции – бива изместена настрана в името на един еднозначен и разрушителен догматизъм, който разкъсва тъканта на човешкия живот в неговите общностни и творчески измерения.

Но ако модерността създаде условията, при които се породиха религиозните и научни фундаментализми, то именно постмодернизмът създаде онази непостоянна околна среда, в която тези противоположни сили се сблъскват с потенциално експлозивна мощ. Докато постмодернизмът разклаща всички претенции за истинност и създава едно широкоразпространено настроение на съмнение и скептицизъм, той същевременно създава и един културен вакуум, в който могат да процъфтяват всички форми на екстремизъм и идентификационна политика, изтощавайки при това колективната енергия, необходима за противопоставянето срещу корумпираните и несправедливи политически структури.

Един от големите митове на постмодернизма е този за смъртта на „мета-наратива“, неговата парадоксална претенция, че единствената универсална истина е тази, че няма никаква универсална истина. Но това е лъжа, тъй като човечеството още никога не е било доминирано до такава степен от един-единствен мета-наратив както това става днес, когато глобалният капитализъм заплашва да елиминира всеки друг наратив и всяко друго значение от човешкия живот. В същото време, в което историите и традициите, които са обвързвали хората заедно и са придавали на общностите усещане за смисъл и принадлежност, се намират под обсада от всички страни, една неуморна и нехуманна система на глобална икономика помита последните следи от човешко достойнство и надежда за онези, които са изпратени в изгнание, експлоатирани и превърнати в стока от войните, корупцията и процъфтяващите неравенства, които се появяват като следствия от нашата икономическа система. Това е контекстът, в който ние трябва да позиционираме разсъжденията си, ако искаме да се запитаме защо толкова много хора се чувстват силно привлечени от сковани и догматични форми на религия.

Настървението към сигурност

Марк Юргенсмайер, в своето много добро изследване на религиозното насилие Terror in the Mind of God (2001), твърди, че религията рядко е сама по себе си източник на война и насилие, но че тя може да даде мощно морално оправдание за насилието като форма на съпротива срещу несправедливостта и неравенството. По такъв начин настоящият феномен на религиозен екстремизъм трябва да бъде разбиран в контекста на широкия провал на секуларизма и модерната национална държава при техните опити да се справят с нищетата и несправедливостта. Изправени срещу комбинираната мощ на западната военна и икономическа мощ, обезправените и отчуждени групи започват да виждат в Запада единствения източник на глобална несправедливост и морална корупция.

От тази перспектива, религиозният фанатизъм може да бъде разглеждан като другото лице на онзи парад на показността, който конституира консумеристките начини на живот на постмодерните градски елити, отразяващи баналността и хомогенността на един глобален пазар, който не зачита граници, култури и традиции. Вместо свобода ние имаме избор, а вместо ценности – маркови стоки и начини на живот. Ние, гражданите на западните демокрации, сме се превърнали в ограничени консуматори, безразлични към пропиляването на нашите трудно извоювани права и свободи, от правителства, за които тероризмът се е превърнал в парола за оправдаването на все по-драконови стратегии за наблюдение и контрол.

Докато демокрацията запада, а политическият форум бива колонизиран от учтиво говорещи посредствености от ерата на кратката реклама, докато безочливият собствен интерес от страна на най-мощните световни нации се превръща в извинение за всякакви видове нечестни споразумения в политиката на корупция и насилие, ние, в чието име се водят битките, сме позволили хоризонтът ни да се стесни до такава степен, че не сме в състояние да видим по-далеч от най-близкия търговски мол. И ние сме привилегированите, гражданите, чиято сигурност извинява всяка несправедливост, всяко нарушение на човешките права, насочено срещу имигранти, фанатици и чужденци, които заплашват празното ни съществуване. Трябва ли тогава да се учудваме, че някои от тях ни обявяват война?

За мнозина други именно религията – особено в нейните по-догматични форми – предлага единствената силна алтернатива. Сред привлечените от нея се намират както хора, онеправдани от самото начало, защото те са твърде бедни или твърде угнетени, за да участват в постмодерния празник на пазаруването, така и хора, които се страхуват от онова, което те възприемат като морално разпадане на модерната западна култура. В тези форми на религия хората могат да намерят сигурност вместо объркване, ясни правила вместо двусмисленост, тясно обвързани общности вместо променливи и мимолетни връзки. И всичко това се ръководи от един гневен мъжествен Бог, който ненавижда всички неща, които ненавиждат и самите те – особено хомосексуалистите, феминистите и либералите от всякакъв род – и който оправдава насилието в името на предпазването от корупцията на неговите ценности.

Каква е представата ни за демокрация?

На 11 септември постмодерната ситуация срещна своето възмездие. Когато самоубийствените последователи на Осама бин Ладен избраха целите си, те избираха символи, които представяха западната икономическа, военна и политическа хегемония с всичките й корумпирани ценности и изродени политики. Живеейки в непосредствена историческа близост до това събитие, ние не разполагаме с дистанцията, която е необходима, за да оценим неговото въздействие и да оценим неговите последици. Но преместването на западните позиции от laissez-faire плурализма на постмодерността към по-твърдия антагонизъм на културните коментатори като Докинс, А. С. Грейлинг, Поли Тойнби и други пазители на секуларната истина трябва да бъде разбирано именно в този контекст.

Ако обаче не ни е достъпна критичната дистанция, то възможно ли е да се каже, че от 11 септември насам ние сме отишли вече отвъд постмодерната ситуация? Че от това, което ще направим сега, ще зависи дали в новите условия ще открием една бездна на нихилизъм и безкрайна война, или по-скоро началото на едно ново и изпълнено с надежда благоденствие на хора, живеещи в хармония с естествената околна среда, в което се крие единствената ни надежда за спасение? Последното би изисквало признание на грандиозните отговорности, които идват заедно с нашите толкова възхвалявани ценности на свобода, демокрация и човешки права. Във времето на безкрайна война в Афганистан, Ирак и на други места, контрастът между протестите на обществото и безразличието на управляващите (както например след огромните демонстрации по цял свят през февруари 2003) е ярък израз на това как тези ценности биват редовно игнорирани.

Най-належащият въпрос, стоящ пред нас е следният: как да отговорим на бавната смърт на демокрацията? Неотдавнашният сблъсък между религия и наука е в този контекст просто димна завеса, която ни отвлича от много по-неотложни политически и интелектуални въпроси. Той позволява на секуларната интелигенция да се скрива зад един удобен и раздут – ако не и изфабрикуван – мит за религиозния екстремизъм, който прикрива от нас собственото ни съучастничество в убийствата и престъпленията, с които бива поддържано западното глобално превъзходство и собствения ни привилегирован статус в него.

Будистките монаси от Бирма ни показват, че религията не винаги е враг на свободата. Понякога тя може да вдъхнови много възвишени актове на кураж в името на демокрацията и човешките права. Ако и религиите твърде често да са узаконявали убийствата в името на Бога, те притежават и способността да внушават на последователите си разбирането, че понякога има ценности, за които си струва да се умира. Нека послушаме мълчанието на тези – засега – победени монаси. В нашата шумна и все по-насилствена защита на свободата, ние трябва да се запитаме каква визия за демокрацията ги вдъхнови да протестират в мир и да умират в надежда. Мисля, че Марин Лутър Кинг беше попитал веднъж: „Ако няма нищо, в чието име сте готови да умрете, то има ли нещо ваше, за което си струва да се живее?“ Постмодерната ситуация не ни даде нищо за което си струва да се умира или да се живее, но тя изглежда ни е дала много неща, за които сме готови да убиваме.

Източник

ТИНА БИЙТИ

Тина Бийти преподава християнски изследвания в университета Ройхамптън (Лондон). Нейните книги включват заглавия като Новият католически феминизъм: Теология и теория (2005).

Бог не е велик

Автор: Кристофър Хитчинс

Тази статия предлагаме във връзка с публикувания по-рано текст на Тина Бийти Краят на постмодернизма, като пример за религиозно-критичните текстове, на които се позовава английската изследователка.

Има четири непреодолими възражения срещу религиозната вяра: че тя предава напълно погрешно произхода на човека и космоса; че поради тази изначална грешка тя успява да съчетае в едно максимума на угодничество и максимума на краен субективизъм; че тя е както резултат, така и източник на опасно сексуално потисничество и че в края на краищата тя се основава на пожелателно мислене.

Не мисля, че би било арогантно ако кажа, че вече бях открил тези четири възражения (както и забелязал по-вулгарния и по-очевиден факт, че религията е използвана от хора, натоварени с временна отговорност, за получаване на власт) преди младежкият ми глас да е мутирал. Морално сигурен съм, че милиони други хора са стигнали до много сходни заключения по много сходен начин – и съм срещал такива хора на стотици места, в десетки различни страни. Мнозина от тях никога не бяха вярвали, а други бяха се отказали от вярата след трудна борба. Някои от тях имаха заслепяващи моменти на неверие, които бяха също толкова силни, макар и може би по-малко епилептични и апокалиптични от онези на Савел от Тарс по пътя за Дамаск. И именно тук е важното нещо относно мен и моите съмишленици. Нашата вяра не е вяра. Нашите принципи не са религия. Ние разчитаме не единствено на наука и разум, защото те са по-скоро необходими, отколкото достатъчни фактори, но ние гледаме с недоверие на всичко, което се противопоставя на науката или насилва разума. Ние може да мислим различно за много неща, но онова, което уважаваме, е свободното изследване, откритата мисъл и заниманията с идеи заради самите тях. Ние не поддържаме убежденията си догматично: разногласието между професор Стивън Джей Гулд и професор Ричард Докинс, отнасящо се до „точковата еволюция“ (punctuated evolution) и незапълнените празноти в пост-дарвинистката теория е доста дълбоко и доста широко, но ние ще го разрешим чрез доказателства и разум, а не чрез взаимно екскомунициране. (Моето собствено раздразнение към професор Докинс и Даниел Денет, заради тяхното предложение, че атеистите трябвало да наричат самите себе си „фарове“, е част от един продължаващ аргумент). Ние не сме имунизирани срещу съблазните на чудото, мистерията и благоговението: за това ние имаме музика, изкуство и литература. Ние смятаме, че сериозните етически дилеми са представени по-добре от Шекспир, Толстой, Шилер, Достоевски, Джорд Елиът, отколкото в митичните морални разкази на свещените книги. Литературата, а не светото писание, поддържа мисълта и – тъй като за това няма друга метафора – също и душата. Ние не вярваме в рая или ада, но никоя статистика няма да покаже, че без тези ласкателства и заплахи ние извършваме повече престъпления на алчност и насилие, отколкото вярващите. (Всъщност, ако някога би било възможно да се направи достоверно статическо проучване, то аз съм уверен, че данните ще сочат в обратна посока). Ние сме съгласни да живеем само веднъж, освен чрез децата си, на които ние с удоволствие правим път, и даваме място. Ние допускаме, че е възможно, ако само веднъж хората приемат факта на своя кратък и труден живот, то може би те ще се отнасят по-добре, а не по-зле едни към други. Ние със сигурност вярваме, че един етичен живот може да се живее и без религия. И ние считаме за факт, потвърден от доказателства, че религията е накарала неизброимо число хора не само да не се държат по-добре от останалите, но и да си дадат разрешение за поведение, което би накарало един съдържател на бордей или етнически прочистител да смръщят вежди.

За нас няма необходимост да се събираме всеки ден, или всеки седем дни, или на всеки благодатен ден, за да заявим своята правдивост или да пълзим и се търкаляме в своята недостойност. Ние атеистите не се нуждаем от свещеници или от каквато и да било йерархия над тях, която да поддържа в ред нашето учение. Жертвите и церемониите са ни противни, както са и реликвите или обожествяването на каквито и да било образи или предмети (включително и предмети във формата на едно от най-полезните човешки изобретения: книгата). За нас никое място на земята не е, нито пък би могло да бъде, „по-свято“ от друго: на показната абсурдност на поклонението, или на чистия ужас на убиването на хора в името на някаква свещена стена, пещера, светилище или скала, ние можем да противопоставим бавната или забързана разходка от единия до другия край на библиотеката или галерията, или обядът с един добър приятел, в търсенето на истина и красота. Някои от тези разходки до библиотечния рафт или галерията разбира се ще ни доведат до контакт с вярата и вярващите – от големите религиозни художници и композитори до творбите на Августин, Томас Аквински, Маймонид и Нюман. Тези мощни учени може и да са написали много зли неща или много глупави неща, както и да са били смешно невежи относно бактериологичната теория на болестите или мястото на земното кълбо в слънчевата система, да не говорим за вселената – и това е простата причина, поради която няма много такива като тях днес, и няма да ги има в бъдеще. Религията каза последните си интелигентни или благородни и вдъхновяващи думи преди много време: или това, или тя мутира в един достоен за уважение, но мъгляв хуманизъм като този на Дитрих Бонхьофер, един протестантски пастор, обесен от нацистите поради отказа да им сътрудничи. Ние няма да имаме повече пророци или мъдреци от старото време, което е причината, поради която днешната набожност е само ехо и повторение на вчерашната, понякога изострена до крясък, за да се отблъсне ужасната пустота.

Докато някои религиозни апологии са великолепни по своя ограничен начин (нека си припомним Паскал), а други са мрачни и абсурдни (тук не може да се избегне името на К. С. Луис), то и двата стила имат нещо общо, а именно ужасната тежест на напрежението, което трябва да понасят. Колко усилия са нужни, за да се утвърди невероятното! Ацтеките трябваше да разпарят по една човешка гръд всеки ден, за да са сигурни, че слънцето ще изгрее отново. От монотеистите се очаква да додяват на божеството си още по-често, освен ако то е глухо. Колко много суета трябва да бъде прикрита – при това не особено ефективно – за да се преструва човек, че е обект на един божествен план? Колко самоуважение трябва да бъде пожертвано, за да се гърчи човек постоянно в съзнанието за собствената си греховност? Колко ненужни допускания трябва да бъдат направени и колко изопачения са нужни, за да се възприеме и манипулира всяко ново научно откритие като „съответстващо“ на думите на древни, измислени от хора божества? Колко светци, чудеса, съвети и конклави са необходими, за да може първо да се установи една догма, а след това – след безкрайни мъки, загуби, абсурди и жестокости – да бъде тази догма отменена? Бог не е създал човек по собствен образ. Очевидно това е станало в обратна посока, което е и безболезненото обяснение за преизобилието от богове и религии, както и за братоубийството както между, така и сред различните вери, което виждаме навсякъде около себе си и което толкова е забавило развитието на цивилизацията.

Най-меката критика на религията следователно е и ней-радикалната и най-унищожителната такава. Религията е създадена от човека. Дори хората, които са я създали, не могат да се съгласят относно това какво точно са казали или направили техните пророци, спасители или гурута. Още по-малко те могат да ни обяснят „значението“ на по-късни открития и развития, които в началото си са били спъвани или отричани от техните религии. И въпреки това вярващите все още претендират да знаят! И не само да знаят, но и да знаят всичко. Не само да знаят, че бог съществува, че той е създал и ръководи цялата вселена, но да знаят и че „той“ има изисквания към нас – от нашите начини на хранене до нашите обреди и сексуалния ни морал. С други думи, в една огромна и сложна дискусия, при която ние знаем все повече и повече за все по-малко неща, но продължаваме да се надяваме на просвещение в нейния ход, една фракция – самата тя състояща се от враждуващи помежду си фракции – има чистата арогантност да ни казва, че ние вече разполагаме с цялата информация, от която се нуждаем. Такава глупост, съчетана с такава гордост, би трябвало да бъде достатъчна, за да се изключи „вярата“ от дебата. Личността, която е сигурна и която претендира за божествено пълномощно за тази сигурност, днес принадлежи към детството на нашия вид. Това може и да е едно дълго сбогуване, но то вече е започнало и, като всички сбогувания, не трябва да се проточва прекомерно.

Аргументът с вярата е основанието и произхода на всички аргументи, защото той е началото – но не и края – на всички спорове за философия, наука, история и човешка природа. Той също е началото – но в никакъв случай края – на всички диспути относно добрия живот и справедливия град. Религиозната вяра е, точно защото ние сме все още еволюиращи същества, неизкоренима. Тя никога няма да отмре, поне докато не се освободим от страховете от смъртта, тъмнината, неизвестността и страховете едни от други. Поради тази причина, аз не бих я забранил дори и ако мислех, че бих могъл. Много щедро от моя страна, може би ще кажете. Но ще ми подарят ли религиозните хора същото снизхождение? Питам това, защото има една много реална и сериозна разлика между мен и моите религиозни приятели, която истински сериозните приятели са достатъчно честни, за да признаят. Аз бих бил напълно съгласен да отида на бар-митцвата на техните деца, да се възхищавам на техните готически катедрали, да „уважавам“ тяхната вяра, че Коранът е бил диктуван, макар и изключително на арабски език, на един неграмотен търговец, или да се интересувам от Вика, Хинду и Джаин утешения. И, както това се случва често, аз ще продължавам да го правя без да изисквам любезно съответно отношение – което е те от своя страна да ме оставят на мира. Но в края на краищата религията не може да направи нещо такова. Докато пиша тези редове и вие ги четете, вярващи хора планират по различни начини вашето и моето разрушение, както и разрушението на трудно извоюваните човешки постижения, за които вече говорих. Религията отравя всичко.

Източник

КРИСТОФЪР ХИТЧИНС

Кристофър Хитчинс (род. 1949) е британско-американски автор, журналист и литературен критик. Той е бил сътрудник на Vanity Fair, The Atlantic, World Affairs (journal), The Nation, Slate, Free Inquiry, както и на различни други медии. Хитчинс също е политически активист, чиито книги-бестселъри, ерудиция и показност му придадоха огромна известност през последните години.

Коментари (17)

- 01-03-2008|Unregistered|Цончо

Кристофър Хитчинс е перпетуум мобиле. Четем го през седмица в Атлантик, Ванити Феър, Харпърс, Ню Йоркър и т.н и т.н. Дано се радва на такава популярност и след смъртта си... Темата за "мъртвия Бог" е мъртва от шейсетте години, а моделът на гордия атеист, громящ религиозното мракобесие, е поне отпреди четири-пет века... На мен поне вече не ми прави впечатление. Интелектуалните защитници на религията, срещу които Хитчин се бори, са толкова тихи и възпитани, и далеч по-толерантни, че не смеят да предложат статия в отговор.

Нещата са прости, мнозина го знаем – пълното отрицание на вярата и религията, не е нищо друго освен вяра и религия, достигнала фанатични (в случая дори комични) размери...

Бих се радвал, ако редакцията предложи нещо от Томас Хобс – ще звучи автентично и далеч по-задълбочено...

Цитат

- 01-03-2008|Unregistered|Цончо

P.S. Статията на Тина Бийти, СПОРЕД МЕН, не може да бъде броена за интелектуална защита на религията и вярата, а като (неуспешно) упражнение в писане по свободно избрана тема...

Цитат

- 01-03-2008|Unregistered|Administrator

Драги ми Всезнайко,

тогава запретни ръкави и напиши собствен текст в защита на каквото искаш. Мисленето, драги, изисква нещо повече от остър език и инат.

(За да поставим нещата в контекст: останалите реплики от тази „дискусия“ могат да бъдат намерени под статията „Смъртта на неолибералната глобализация“ от Имануел Уолърстайн)

Цитат

- 02-03-2008|Unregistered|LL  – KH

Религията и религиозният тип вяра винаги са означавали дефицит на интелект. И за значимите мислители важи – не благодарение, а въпреки вярата (във вида и неподлежащ на емпиричен опит).

Цитат

- 02-03-2008|Unregistered|Цончо

LL, бихте ли ми казали кой тип вяра показва сериозно наличие на интелект?

Цитат

- 02-03-2008|Unregistered|Цончо

... може би тая подлежаща на "емпиричен опит" ;)

Цитат

- 02-03-2008|Unregistered|Цончо  – към Златко

Не се дразни, редакторе, запретнал съм ръкави. Във всеки случай добре е да има дискусии под статиите...

Що се отнася до вярата, до вярата в Бога, малцина са тези, които наистина я притежават. Човекът е страхливо и лакомо (ненаситно желаещо, егоцентрично) животно; религията, в мнозинството от случаите, е просто един от инструментите човек да бяга от страха си и да преследва безкрайните си желания. Човекът е и политическо животно, т.е. страхът и лакомията водят до стремеж към власт. Няма идея или представа на земята (религия, наука, суеверие, писано и неписано право), която да не бъде подчинена (или поне да не бъдат правени опити да бъде подчинена) на тези две характерни човешки черти – страх и лакомия.

Вярата, с нейният морален код и изисквания, е по-стойностна от науката, когато говорим за морал, а който е чел Светото Писание задълбочено, би стигнал до извода, че то (за разлика от читателите си) няма амбицията да се занимава с научни въпроси. Затова и за науката, и за вярата, има място под слънцето. Няма място за страхливото и вечно желаещо политическо животно.

Айнщайн не е велик философ на морала и религията, той е велик учен и като такъв е схванал ясно, че проблемът на науката и разума не е в религията, а в човешката същност. В биографията си той пише: “the essential in the being of a man of my type lies precisely in what he thinks and how he thinks, not in what he does or suffers” и после: "escape from the “religious paradise” was a first attempt to free myself from the chains of the “merely personal”, from an existence which is dominated by wishes, hopes, and primitive feelings…” ... (и драги ми LL, това е нещо повече отколкото да кажеш, че религията "отравя всичко" или че е "дефицит на интелект").

Спиноза е велик политически мислител и философ. Като такъв той, за разлика от Айнщайн, не се е ограничил до човека, а е стигнал до същността на Бога. "Всички неща се определят от необходимостите на една божествена природа, съществуваща и действаща по определен начин. Тази зависимост не допуска Бог, който награждава и наказва обектите на своето творение, нито пък Бог, който отговаря на нашите нужди и желания." Златко, като философ, знае какво е мнението на Спиноза за човешките "страсти" в неговата "Етика".

И Айнщайн, и Спиноза, отхвърлят съществуването на "персоналния Бог", на този, подчинен на човешките страхове и желания.

Вярващи или невярващи, двамата очевидно са прозряли най-голямата цел на Евангелието и смъртта на Исус – човекът да бъде освободен от своите страхове и егоцентризъм. Това е целта на християнската вяра. Не изграждането на църкви, не горенето на клада, не преследването на науката, не замъгляването на разума, не даването на десятък, не убиването, нито преследването, нито властта...

...Нигерия християни и мюсюлмани се колят, в Близкия Изток мюсюлмани крещят "смърт на Запада", самовзривяват се по пазари, църкви и джамии, тук-там се проповядва омраза, вместо любов, религиозните институции са корумпирани, политика и религия, особено в арабският свят са едно и също нещо, хората имат нужда от Бога, на американския долар е споменат Бог, и т.н и т.н... нека всичко това отдаваме на човешката същност, която отравя всичко.

Цитат

- 02-03-2008|Unregistered|Златко  – Благодаря!

Ей това са думи, срещу които вече няма какво да кажа. Не знам какво те беше накарало да пишеш с тоя заядлив, дори детински тон през последните дни. Знаеш, че се отнасям към вярата с повече от уважение, макар да си оставам атеист. Благодаря ти, това са коментарите, които винаги си желая, но рядко получавам.

Цитат

- 02-03-2008|Unregistered|Цончо

Няма за какво. Последният брой на Atlantic има интересни неща по темата. Има коментар на Уолтър Ръсел Мийд, който ти познаваш, по темата на последната му книга God and Gold: Britain, America and the Making of the Modern World, също и една статия на Alan Wolfe "The coming religious peace", Wolfe е директор на един от най-качествените институти за изследване на религията Boisi, Boston College, (освен това очаквай догодина негова книга върху модерния либерализъм). Според мен наблюденията и идеите на Мийд и Wolf са много по-интересни и задълбочени, отколкото преходните изблици на Хитчинс... В момента чета The Stillborn God. Religion, Politics and the Modern West на Марк Лила – приятно написан анализ, в духа на Хитчинс, но по мое мнение, поне засега, page 91, повърхностен.

... Няма да кажа нищо оригинално с твърдението, че религията често се превръща в зло, когато стане инструмент на политиката, т.е. на изявеното, активно желание за власт. Но в Светото писание пише: "Кесаровото – кесарю, божието – Богу". Това е едно от най-известните положения в Евангелието, посланието е – не смесвай вярата с отношенията си с властта, дори и когато се чувстваш онеправдан, потиснат. Призивът за "отказ" е подчертано силен, за да бъде ЗАБЕЛЯЗАН. Уви, това рядко се е случвало. Какъв по-голям пример за аполитичност от този?

С това искам да кажа, че секуларизмът е неразделна част от вътрешната "философия" на християнството. Факт, рядко забелязван и осъзнаван, но факт, който дава плодове от Ренесанса насам.

Цитат

- 03-11-2008|Unregistered|Гост  – Re:

Цончо писа:

"Интелектуалните защитници на религията, срещу които Хитчин се бори, са толкова тихи и възпитани, и далеч по-толерантни, че не смеят да предложат статия в отговор."

Горките терористи, толкова са възпитани. Разбира се, че не биха изпратили статия в отговор – та те изпращат бомби. Как не може да виждате по-надалеч от собственият си нос?! Не е до толерантност неизпращането на отговор, а до незнание и страх. Сам се правите за смях, твърдейки, че сте чели Хитчинс. Аз няма нужда да го защитавам – той това го прави сам, и то много добре. Пишете с красиви думи, които нямат смисъл. Просто плачевно...

Цитат

- 02-12-2008|Unregistered|Гост  – Re: Re:

Гост писа:

Цончо писа:

"Интелектуалните защитници на религията, срещу които Хитчин се бори, са толкова тихи и възпитани, и далеч по-толерантни, че не смеят да предложат статия в отговор."

Горките терористи, толкова са възпитани. Разбира се, че не биха изпратили статия в отговор – та те изпращат бомби. Как не може да виждате по-надалеч от собственият си нос?! Не е до толерантност неизпращането на отговор, а до незнание и страх. Сам се правите за смях, твърдейки, че сте чели Хитчинс. Аз няма нужда да го защитавам – той това го прави сам, и то много добре. Пишете с красиви думи, които нямат смисъл. Просто плачевно...

Всъщност виждам по-далеч от собствения си нос. Чета Хитчинс с удоволствие, споделям и много от страховете му. Но позицията на Хитчинс, такава каквато я показва в тази статия, е погрешна и не по-малко фанатична (въпреки логиката си) от тази на "религиозните" му опоненти. Атеистичните позиции страдат от същите недостатъци, от които страдат и тези на вярващите. Атеизмът, "научният" атеизъм, заради своя обект на отрицание – съществуването на Бог – не е нищо повече от "знание" омесено с "вяра"...

И накрая да попитам. Че само терористи ли са интелектуалните защитници на религията?! То е все едно да кажеш, че всички атеисти са комунисти...

Няма лошо религиозните предразсъдъци да бъдат критикувани, лошо е кагато с един замах дисквалифицираме хора, идеи и култура като носеща само злини... Неясните атаки срещу религията са атаки срещу самите нас. В един свободен от религия свят Кристофър трябва да си смени името, да се посмее над глупостта на родителите си, да изгори всички документи, доказващи произхода на институциите, където е образован – Оксфорд и Кеймбридж и да умре приятно успокоен за бъдещето – своето, и на децата си.

Цитат

- 09-04-2011|Mythack  – Не става въпрос за Бог, атеизъм, вяра, пристрастия

Публикацията е стара, но като чета коментарите се чувствам длъжен да се включа в дискусията. От мнението на Цончо разбирам, че той грешно схваща основните принципи, които стоят зад изказването "Религията отравя всичко".

Разбирам, че вие сте начетен и разсъждаващ човек, който умее да се аргументира добре. Дори ми стана забавно като прочетох "В един свободен от религия свят Кристофър трябва да си смени името", не бях забелязал тази ирония с името му, но по-нататък продължавате с един сарказъм, който е абсолютно неуместен: "да изгори всички документи, доказващи произхода на институциите, където е образован", вие внушавате непоследователност в действията и разсъжденията на Хитчинс и точно тук е фундаменталното ви неразбиране. Хитчинс е точно обратното на това. Неговото намерение не е да заличи религията като исторически факт. Тук се говори за отживяването на религията като традиция, превърнала се в крайно порочна. Има безброй примери за подобни традиции в по-малък мащаб из цялата история на човечеството. Основният проблем на религията е че се крепи на суеверие и за да я приемем трябва да си затворим очите и да приемем като факт нещо, което многократно е доказано за измислица, тоест да излъжем себе си (и децата си). Това е проблемът на всички суеверни практики, които малко или много, освен ползи, нанасят и щети върху своите привърженици. Но в случая на религията не става въпрос за просто изчисляване на плюсове и минуси, а става въпрос за една огромна, крайно абсурдна, задушаваща и подтискаща вреда. Едва ли е нужно да ви питам какво правите когато боледувате от грип – дали приемате лекарства или отправяте молитви към Бог? Но, да речем, че сте силно вярващ и се поддадете на изкушението да направите второто. Тогава, разбира се, рискувате заболяването да се влоши, и да речем, да развиете тежка форма на пневмония, която да ви убие. Е тогава причината за смъртта ви ще е не само острото бактериално или вирусно заболяване, но и до голяма степен собствената ви глупост да настоявате за правотата и ползата от суеверието, като оставате сляп за истинските причини на проблема (един вярващ би приел, че дадено заболяване е причинено от божия гняв като наказание за постъпка, причинена от неговата вродена греховност или пък е богоналожено изпитание, което да тества вярата, чрез страдание) и сляп за решенията, които биха ви били от полза, за да продължите собственото си съществуване. Тук ще кажете "защо да не направя и двете? какво ще ми навреди да се помоля ако приема и лекарствата?", но забележете лекарствата (емпирично извлечени) са това, което ви лекува, а не молитвата (вярата), и предполагам ако хората, които са създали лекарствата (чрез лични ангажиращи усилия и последователни научни методи) бяха избрали да пият безполезни народни лекове и да се молят, вместо да обърнат отблизо внимание на начина, по който веществата си взаимодействат, тогава едва ли щяха да доживеят (най-вече мисловно), за да синтезират действащите лекарства. И аз питам, нужно ли е да се търси тогава някой друг да го направи, когато това е било тяхна отговорност?

Да си мислим, че в исторически план религията няма роля в зараждането на всяка култура и изкуство, и науката дори е пълно безумие. Още по-голямо безумие е да се опитваме да я заличим от историята и да не говорим на децата си за нейното положително влияние. Не мисля, че това някога ще стане и не мисля, че е редно да става, напротив. Но в настоящото развитие на човешката мисъл и в мащабите на човечеството религията определено се е превърнала в ужасяващо вреден порок. Всеки би трябвало да разбира, че ако поставим таван на мисълта (както изключително прави религията, като пречи на научни изследвания, забранява истини и проповядва лъжи) също така ограничаваме и благополучието на физическото си съществуване, да не кажа направо прекратяваме физическото си съществуване. Религията е самоубийство, какво в личен, така и в обществен план.

Цитат

- 09-04-2011|Mythack  – re: Не става въпрос за Бог, атеизъм, вяра, пристра

*както

Цитат

- 09-04-2011|Цончо

Скоро писах на познат, че религията не "поставя таван на мисълта" (както твърди Mythack), точно обратното. Ще цитирам писмото, без да влизам в дебат, всеки има право мнение (съжалявам, че нямам възможнаст да го преведа):

"Science and Religion are two different domains that do not contradict each other. This was understood by the greatest scientific minds. For example, both Newton and Einstein never put under question the existence of a vast outer world, full with surprises, complexities, well exceeding our ability to imagine, a world where everything is possible, exactly because our limited imagination. This is my understanding; the universe is bigger than our imagination. And every serious scientist who takes time to think on science and religion would admit that dismissing the existence of God is dismissing the ambition of science to develop indefinitely, it is rising barriers against knowledge, creating dogma in an infinite world. God is Creator and the “new atheists” argue against the idea of existence of Creator. But in Bible, for example, there is no exact description of God, so God can be understood or interpreted as a person, but also as a Mechanism, as Law that put in motion the existence we have and witness... My note can grow into a new work of research, I can defend my arguments with both using works of philosophy of science and analysis of Holy Scriptures, I have no problem to understand K. Popper or Apostle Paul, because I accept both, but here I just cannot lay out and defend my vision. Yet my conclusion, which is a result of years of, I would say, passionate thinking on these subjects is that science moves not in the direction most people think – toward dismissing existence of God, but in the opposite way – toward discovering God or the mechanisms of universe. Science and religions like “pure” Christianity, which destroys the culture of ritual and superstition and deals with the moral education of man, have one common task – to liberate man from his delusions. Science gives us knowledge about what is right and wrong in physical world, Religion gives us knowledge about what is right and wrong in the shady world of human emotions and behaviour. The place of religion and science is out of politics, when science and religion are used against each other this is a political action; this is a proselitarism that aims not the expansion of knowledge, but the expansion of influence, vision and interests of a particular group. I do not say that conflict between science and religion is impossible, it is part of the process of growing knowledge, but it is always on the level of their interpretation, e.g. on political level. When science and religion are used as a platform or tool for political goals, this action robs them from their apolitical, universal, true nature. And this makes them seem opposites."

Цитат

- 09-04-2011|Цончо

Препрочетох поста си от 2008, тогава Хитчинс беше здрав, ако знаех през какво изпитание трябва да мине, никога не бих завършил по този начин мой пост, не бих коментирал даже... В крайна сметка, ако всеки развива способността си да обича – без значение дали с помоща на религията и вярата или чрез науката и “здравия разум“, или чрез двете – дебатът би бил безсмислен. В ръцете на “злодея“ науката и религията са еднакво опасни.

Цитат

- 09-04-2011|Цончо

Последен пост. Току що прочетох, в последния брой на Vanity Fair, Хитчинс пише, че "our language and culture are incomplete without a 400-year-old book—the King James translation of the Bible." "Нашият език и култура ще бъдат непълни без една 400 годишна книга – King James превода на Билията".

"He says the language and imagery in this translation of the Bible is unrivaled by any other work of literature, except for maybe Shakespeare", коментира Atlantic.

Което означава, че днес, той е в съгласие с моето мнение, че ние дължим много на религията, и че не можем да я зачеркнем, без да зачеркнем културата си. За един човек на словото, като Хитчинс, да каже, че езикът на Библията е недостижим по своето богатство и образност, е значимо признание.

Цитат

- 09-04-2011|Златко

Темата е – банално, но факт – неизчерпаемо сложна и дълга. Ще ми се само да спомена, че да се приравняват институицонализираните форми на религия с вярата изобщо, от което да се прави изводът, че самата вяра е инструмент за институционно поробване, е позиция, която изглежда малко сектантска. Факт е, че църковните институции по света не се различават особено много от всички останали, т. е. те са също толкова уязвими за типичните язви на институционалността (корупция, разминаване между ценности и практика и пр.), колкото и всички други. Но вярата, като единствено познато средство за преодоляване ограничеността на т. нар. human condition, човешката ситуация, си остава... незаменима. Просто за нея няма алтернативи. Човек или успява да си изнамери вяра (за самия мен не е от значение дали тя ще бъде от такъв или от такъв вид – бронебойни патрони за нея все едно не са открити), или поема по пътя на Камю, тоест насреща на някое крайпътно дърво.

Извинете младежката ми категоричност. Това сигурно се дължи на факта, че успях да намеря вярата в живота си много късно и благодарение на едно малко несигурно чудо – странна и магическа (сигурно изфантазирана) среща с починалия ми баща, която ме накара да приема окончателно мисълта, че безсмъртието не само съществува, то просто е неизбежно... Което пък от своя страна ми позволи да се освободя от повечето дотогавашни страхове.

Впрочем, нека оставим настрана личните емоции. Вярата си остава вяра, тоест нещо без алтернатива, независимо от това, че най-често, погледната отстрани, тя изглежда като един вид (може би благородна) лудост. А религията просто е нейно под-множество, но това вече е една по-друга тема...

Иде ли

Автор: Кристин Димитрова

28 август

В мазето на Литературния институт към БАН вряха реторти и просветваха датчици. На бледозелен монитор змиевидно подскачаща крива описваше ритмичния пулс на заспал здрав мъж на средна възраст. Едрото му тяло лежеше блажено отпуснато в нещо като стъклен саркофаг в средата на помещението и от време на време подхъркваше или промълвяваше нещо в съня си. Някой беше хвърлил червената плюшена покривка с ресни от залата за защита на дисертации върху долната половина на стъкления сандък, за да прикрие неприличната голота на спящия. Американският екип кандидат-нобелисти от катедра „Генетика“ към Чикагския университет – две кобилести професорки, едната от които с шини на зъбите, и сърцат старец с единия крак в ЦРУ – сутринта провериха наново уредите, описаха данните, прегърнаха крепко колегите си от българска страна и отлетяха за Чикаго да си обобщават данните. Що се отнася до тях, експериментът, който проведоха в рамките на тримесечна правителствена програма, беше приключил. Между бетонените стени на БАН обаче напрежението нарастваше с всяка изминала секунда до Събуждането. През високите прозорчета се виждаше нощта и част от ладата на заместник-директора.

– Можете и вие вече да си вървите, професоре – каза доцент Манчева, сядайки с френско издание на Батай в единственото кресло в залата. – Ако има някакво раздвижване, веднага ще ви съобщя.

Професор Цеков, нисък и с разперени оредели коси, крачеше напред-назад и дори не забелязваше, че за него нямаше стол, подобаващ на ранга му.

– Дума да не става! Сега, когато сме пред прага на епохално откритие, как бих могъл да почивам! Той ще се съживи с ума си, с паметта си от целия си предишен живот или поне така казаха американците. Представяте ли си какво несметно богатство е това за нас, за катедрата! Аз, когато бях студент през 1855 година…

– 1955 – поправи го Манчева.

– Да, през 1955, моят ръководител, покойният професор Макавеев, винаги ми казваше…

– Да се държим за фактите – произнесе Манчева, вторачена в книгата си.

– Да се държим за фактите – продължи Цеков – и да не пропускаме възможността да изследваме нещата от натура.

След тази реч част от налягането в патоса му спадна. Той замълча, повъртя се малко, изсекна се в голяма носна кърпа на квадрати и пак заговори, но този път с тих и малко неуверен глас.

– Как мислите, добре ли направихме, че се преборихме за генното възпроизводство на Вазов? Може би трябваше да настояваме за Найден Геров. Технически погледнато, неговите сведения щяха да са ни от по-голяма полза.

Доцент Манчева едва сега вдигна поглед от книгата си, независимо че до момента не беше успяла да прочете нито ред.

– Професор Цеков – каза тя с тон, с който се връща малко дете за да си измие отново ръцете, този път със сапун, – нима не помните, че почти половината парламент искаше да се съживи Васил Левски, въпреки съмнителните сведения за тленните му останки? Помислете какви шансове имахме ние с кандидатурата на Найден Геров, като, разбира се, имате предвид и натиска, който оказа Българската футболна асоциация за Гунди! Обърнете внимание, че 150 годишнината на Вазов също наклони везните в наша полза.

Цеков замълча, клатейки глава, после й хвърли кръвнишки поглед за тона и поднови припряните си обиколки из залата, от което Манчева разбра, че е подновил и предишните си мисли.

– По-скоро вие си вървете – каза й той. – Не мога да оставя сама жена да чака събуждането на…хм…такъв мъж, пък бил той и Патриарха на българската литература. Аз ще бдя.

Манчева, прочела мислите му още преди да са били изречени, затвори книгата, намести се по-удобно на креслото като пилот в седалката на изтребител, и каза с поглед над елипсовидните си очила:

– Аз също ще бдя.

В този момент тялото в кувиоза за възрастни се раздвижи. Спящият извика с характерен източнобългарски акцент:

– Недей така, ма! Ух, че си луда, жа ма довършиш!

Разсмя се и отвори две ясносини като небето очи.

1 септември

Величавият гост от миналото, снабден с карирани листа и бележник от Института, три костюма по мярка, подарък от Народния театър, и GSM от фонд „Културно наследство“, излизаше на първата си разходка из София. Къщата музей на негово име беше затворена за посещения, а спалнята застлана с чисти чаршафи. Разнебитената библиотечка едва издържаше тежестта на новите книги, дарени от младите и не дотам млади писатели от двата враждуващи творчески съюза. Кафенето в двора бе препълнено от журналисти, а собственикът му се чудеше дали да проклина съдбата, че от Общината му дадоха срок за напускане или да се радва на небивалия снеговалеж от поръчки.

Вазов огледа насъбралото се VIP журналистическо множество, килна русата си глава на една страна и се усмихна. Фотоапаратите щракаха като аплодисменти на театрална премиера. Професор Цеков стоеше малко зад рамото му със скромно сключени под корема си длани.

– Опа – извини му се едър младеж от охраната, премествайки го на около метър вън от обсега на обективите.

Тъкмо преди всичко да започне, млада писателка разбута журналистите и извиси глас над множеството:

– Кажете, г-н Вазов, кой е прототипът на кака Гинка?

– Хубава работа! – поклати показалец Патриарха към къдрокосото лице насреща му. – Че то срамота да се питат такива неща!

– Не, не, аз питам коя е тя в действителност.

– Хм – каза Вазов с ценителски присвити очи. – Хм, хм.

И засука мустака си.

– Как намирате състоянието на днешната българска литература? – попита олисял романист с хитри очички и няколко усукани кичура, залепени за потното му теме. „Така, така“ се чу от няколко колегиални гласа наблизо.

– Ми засега бих казал, че много пишете, бре хора. Библиотечката, дето побираше Юго и Стендала, вчера трябваше да се разшири с пет-шест рафта и пак не знам кого е побрала.

– Въпросът е, кой автор ви хареса най-много? – не издържа набит мъж на първия ред с хемингуеевска брадичка и претенциозен бастун.

Вазов завъртя очи като ученик, който чака да му подскажат, но наоколо се възцари гробна тишина. После лицето му се озари от някакви спасителни думи, той си пое въздук да ги каже и в този момент гръмна училищният оркестър на 136 основно училище с „Върви народе възродени“, като всички инструменти вървяха заедно, с изключение на барабана, който ги следваше с половин такт, леко невъзроден. Вазов с огромно облекчение посочи оркестъра и разцелува учителката три пъти, след което тя припадна.

Това сложи край на пресконференцията и шествието, предвождано от флигорни и мажоретки, потегли по план към Президентството.

20 септември

Първите отзиви на пресата бяха с по 5 сантиметрови букви. ВАЗОВ ПРОГОВОРИ, тръбеше първа страница на в. „24 часа“ от 2 септември. ЗАВРЪЩАНЕТО НА ПАТРИАРХА, гласеше в. „Труд“, а от уводната статия се разбираше, че дните на културния министър най-сетне вече са преброени. Вестник „Шок“ интерпретира събитията по своему със заглавието „Членът на възрожденеца – 35 сантиметра“. Тъмносинята преса се радваше, че сега ще стане ясно кой кой е, а червената зовеше към ново възраждане на българщината. „Монитор“ пусна специален брой със заглавие: „Дотам я докарахме – американците да ни върнат Вазов!“.

Група университетски преподаватели подадоха иск пред съда да се забрани на Вазов да тълкува собствените си произведения със задна дата, защото те вече са разтълкувани и новите мнения уронват задълбочеността на учебния процес. Беше изтъкнато, че студентите вече вместо да четат, гледат телевизия. Беше премълчано, че частните ученици са смутени от разликите.

В рамките на изтеклите 20 дни, Вазов даде 12 пресконференции, участва в 28 телевизионни предавания и получи 5 покани за театрални премиери на „Под игото“.

Двата писателски съюза свикаха спешна обща конференция – при създалите се обстоятелства, тя по никакъв начин не можа да се превърне в „прес“ – и единни като никога, решиха час по-скоро да обявят стачка. Идеята за протест беше назряла у всички, но обявяването му беше истинският проблем. Конференцията беше посетена единствено от представител на в. „Култура“ който почете събитието с иронична бележка в рубриката „Думи срещу думи“.

Доцент Манчева даде в издателството на Софийския университет ръкопис, озаглавен „Дискурси на пост-мортемната гениалност“.

1 октомври

В телевизорите на всички в страната, включени на Канал 1, проблясна образа на причесана репортерка с микрофон в ръка.

– В този тържествен момент – започна тя с ведър глас – народният писател Иван Вазов ще открие новата учебна година за студентите от Алма Матер.

На екрана се появи Вазов в тъмносин костюм, стиснал ръката на ректора. Камерата обходи умните и мотивирани лица на новите студенти. В този миг в ъгъла на обектива се появи брадат мъж, размахващ бастун от инвалидната си количка. Количката се движеше бързо към мястото на събитието, бутана от фракция литератори. Камерата по инерция се отдръпна от гледката, после се върна обратно и я прикова.

– Но какво става? Кой е разгневеният човек в количката? – запита паникьосано репортерката.

Още неизрекла тези думи, брадатият мъж нападна с бастуна Патриарха на българската литература, съскайки:

– Виж го ти какъв се е вхероясал, фасулкьото му ниеден! – и успя да нанесе няколко бързи удара върху смутения гигант. Младите мъже, останали на дръжките на количката, умело маневрираха, така че да избегнат размаханите ръце на Вазов.

– Пенчо, ти ли си фармасонино! – осъзна се той, хвана бастуна му и започна да го дърпа към себе си. Журналистката беше избутана от младеж с трескав поглед, който каза пред микрофора:

– В генния регенератор на БАН тайно успяхме да съживим Пенчо Славейков, защото се борим срещу тъй наречените велики книги. Борим се още за нов прочит на българската литература, за деконструиране на досегашните стойности и конструирането им в нови, сегашни стойности, за…

В този момент репортажът бе прекъснат с картина от студиото. Коментаторът се усмихна и каза:

– Както виждате, дебатът в българската литература продължава. А сега да видим новите изменения в курса на долара.

Из сборника разкази „Любов и смърт под кривите круши“

КРИСТИН ДИМИТРОВА

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватия и Швеция.

Коментари (1)

- 02-03-2008|Unregistered|Ангел Г. Ангелов  – текста на Кристин

Съвсем скоро Кристин Димитрова издаде нова стихосбирка – книга, за която литературната критика тепърва би трябвало да оцени по достойнство. Неотдавна прочетохме романът й САБАЗИЙ – може би един от най-добрите появили се през миналата година. Сега четем текст, който отново показва, че в българската съвременна литература се е появил автор, който все по-уверено заема престижно място на нейната книжна лавица...

Смъртта на неолибералната глобализация

Автор: Имануел Уолърстайн

Идеологията на неолибералната глобализация се намираше във възход от ранните 80 години насам. Всъщност това не беше нова идея в историята на модерната световна система, макар и да се твърдеше, че тя е такава. На практика това беше много старата идея, че световните правителства трябва да се отдръпнат от пътя на големите, ефективни компании и техните опити да получат надмощие на световния пазар. Първото политическо заключение от това беше, че правителствата, всички правителства, трябва да позволят на тези компании да пресичат всички граници със своите стоки и капитали. Второто политическо заключение беше, че правителствата трябва да се отрекат от всякакви претенции за собственост и да приватизират всичко, каквото могат. А третото заключение беше, че те трябва да намалят до минимум, ако не и да елиминират напълно, всякакви форми на социално подпомагане към населенията си. Тази стара идея, по един циничен начин, никога не беше излизала от мода.

През 80-те години тези идеи бяха предложени като мироглед, противоположен на също толкова старите кейнсиански или социалистически възгледи, които дотогава бяха имали надмощие в по-голямата част от света и чиито основни идеи бяха следните: че икономиките би трябвало да бъдат смесени (държавни плюс частни предприятия); че правителствата трябва да защищават гражданите си от грабежите на чуждестранни, почти монополистки компании; и че правителствата трябва да се опитват да изравнят шансовете чрез прехвърляне на облаги към по-малко привилегированите си граждани (особено в областите на образованието, здравеопазването и доживотните гаранции за определено ниво на доход), което разбира се изискваше съответно данъчно облагане на по-богатите граждани и корпоративни предприятия.

Програмата на неолибералната глобализация се възползва от световната стагнация на печалбите, която започна след един дълъг период на безпрецедентна глобална експанзия през времето от 1945 до началото на 70-те години и беше довела до доминация на кейнсианските/социалистически идеи в политиката. Стагнацията на печалбите доведе до проблеми с балансите за много световни правителства, особено в глобалния юг и така наречения социалистически блок. Неолибералната контраофанзива беше водена от десните правителства на САЩ и Великобритания (Рейгън и Тачър), плюс двете главни междуправителствени организации – Международният Валутен Фонд и Световната Банка, които заедно създадоха и проведоха политиката, известна под името Вашингтонски Консенс. Лозунгът на тази международна политика беше изкован от госпожа Тачър: TINA (There is No Alternative). Чрез него се целеше да се покаже на всички правителства, че те трябва да се съобразяват с политическите препоръки или в противен случай ще бъдат наказани чрез бавен растеж и отказ за международна помощ при евентуалните трудности, с които могат да се сблъскат.

Вашингтонският Консенс обещаваше подновен икономически растеж за всички и един изход от глобалната стагнация на печалбите. В политически план привържениците на неолибералната глобализация бяха изключително успешни. Правителство след правителство – в глобалния юг, в социалистическия блок и в силните западни страни – приватизираше индустрии, отваряше границите си за търговия и финансови сделки, орязваше социалните помощи. Социалистическите идеи, дори кейнсианските идеи, бяха до голяма степен дискредитирани пред общественото мнение и отхвърлени от политическите елити. Най-драматичната видима последица от това беше падането на комунистическите режими в източна и централна Европа и бившия Съветски Съюз, плюс възприемането на пазарно-ориентирани политики от номинално все още социалистическия Китай.

Единственият проблем с този голям политически успех беше, че той не беше подкрепен от икономически успех. Стагнацията на печалбите в индустриалните предприятия продължи. Подемът на борсовите пазари навсякъде се основаваше не на печалби от производство, а най-вече на спекулативни финансови манипулации. Разпределението на доходите по целия свят и в отделните страни стана все по-изкривено – масивно увеличение в доходите на най-горните десет процента и особено на най-горния един процент от световното население, но намаляване на реалния доход за голяма част от останалото световно население.

Разочарованието от великолепията на един неограничен „пазар“ започна да се налага в средата на 90-те години. Това можеше да се види в множество нови тенденции: връщането на власт на социално ориентирани правителства в много страни; обновеното искане за държавни протекционистки политики, особено от страна на работническите движения и организациите на селскостопанските работници; световния възход на антиглобалисткото движение, чийто лозунг беше „възможен е и друг свят“.

Тази политическа реакция нарастваше бавно, но постоянно. Междувременно, привържениците на неолибералната глобализация не само продължаваха по отъпкания път, но и увеличиха натиска си с режима на Джордж У. Буш. Правителството на Буш насърчаваше едновременно едно по-изкривено разпределение на доходите (чрез много големи данъчни облаги за най-богатите), както и външна политика на едностранен мачо-милитаризъм (инвазията в Ирак). То финансира тези политики чрез фантастично увеличение на заемите (задълженията) чрез разпродажбата на щатски съкровищни полици (treasury bonds) на страни, контролиращи световните енергийни запаси и евтини производствени мощности.

На хартия това изглеждаше добре, ако човек четеше само цифрите на борсовите пазари. Но това беше един супер-кредитен сапунен мехур, който рано или късно трябваше да се пръсне – и прави точно това в момента. Инвазиите в Ирак (плюс Афганистан, плюс Пакистан) се оказаха огромно военно и политическо фиаско. Икономическата солидност на САЩ беше дискредитирана, причинявайки реално падане на долара. И световните борсови пазари се тресат из основи, сблъсквайки се с пръскането на мехура.

И така, какви са политическите заключения, които правят правителства и населения по света? Изглежда, че те са четири:

1. Настъпва краят на щатския долар като резервна валута по света, което прави невъзможно продължаването на политиката на супер-задлъжняване за правителството и потребителите в САЩ.

2. Трябва да се очаква завръщане към висока степен на протекционизъм, както в глобалния север, така и в глобалния юг.

3. Правителствата ще започнат отново да спасяват пропаднали предприятия и ще прилагат кейнсиански контрамерки.

4. Трябва да се очаква завръщане към по-социално ориентирани разпределителни политики.

Политическият баланс се завръща в обратна посока. Неолибералната глобализация ще бъде отписана в течение на десет години като един циничен поврат в историята на капиталистическата световна икономика. Реалният въпрос е не дали тази фаза е приключила, а дали завръщането ще позволи, както в миналото, да се възстанови едно състояние на сравнително равновесие в световната система. Или вече е причинена прекалено много вреда? Трябва ли да очакваме повече хаос и насилие в световната икономика, а оттам – и в световната система като цяло?

Източник

ИМАНУЕЛ УОЛЪРСТАЙН

Имануел Уолърстайн (род. 1930) е един от най-известните американски изследователи на социалните системи и тяхното историческо развитие. Той е автор на множество влиятелни и популярни книги, между които: Decline of American Power: The U.S. in a Chaotic World. New York: New Press (2003), Alternatives: The U.S. Confronts the World. Boulder, Colorado: Paradigm Press (2004) и European Universalism: The Rhetoric of Power. New York: New Press (2006)

Коментари (11)

- 28-02-2008|Unregistered|Цончо

Статията е пълна с противоречия. Миш-маш, забъркан от клишета и прозрачна неискреност. Няма да изброявам едно след друго противоречията и нонсенсите, в които се спъвах през ред, само ще насоча вниманието на последния абзац; в него авторът (в България известен като Валерщайн), след като е описал "причината" за появата на неолиберализма – "световната стагнация на печалбите" и "проблемите с балансите за много световни правителства" – завършва с: "Реалният въпрос е не дали тази фаза (неолибералната) е приключила, а дали завръщането (към социализъм и държавна регулация) ще позволи, както в миналото, да се възстанови едно състояние на сравнително равновесие в световната система. Или вече е причинена прекалено много вреда?"... Истината е, че Валерщайн е световно известен марксист, аз лично от години не вземам насериозно анализите му, не заради марксизма му, а заради крайно евтините му "научни" твърдения. Още повече, че светът неусетно влезе в друга, много по-сложна политическа, икономическа и социална реалност, реалността на 21 век, която не се подчинява на крайно идеологизирания инструментариум на автори от 20 век. Днес има много по-сериозни автори, които могат да предложат далеч по-задълбочена критика на случващото се.

Цитат

- 28-02-2008|Unregistered|Administrator  – Относно прогнозите на Уолърстайн

Нека изчакаме и видим. За мен самия четирите му прогнози звучат доста достоверно. Президентската кампания в САЩ се върти точно около тези теми – и ако не ме лъже усещането, то отдръпването от неолибералната политика на Буш е почти неизбежно (освен ако междувременно някой не-марксист застреля Барак Обама).

П.П. А дали Уолърстайн е марксист или не аз нямам ни най-слаба представа. В този текст във всеки случай не откривам нищо марксистко.

Впрочем, едно време дискусиите приключваха когато някой кажеше „това е империалистическа пропаганда“. Днес, доколкото разбирам, ключовата фраза е „това е марксизъм“. The more things change ...

Цитат

- 29-02-2008|Unregistered|Цончо

Статията е пълна с противоречия и силно иделогизирана... за разлика от моят коментар, в който ясно казвам, че не ме дразни марксизма на автора, а "евтините" му прогнози... В статията Маркс или марксизмът, разбира се, не е споменат, ако беше, нямаше да се подразня. Но редакторът трябва да знае какви автори публикува и аз съм сигурен, че знае.

Доколко дълбоки са анализите на Валерщайн? Много лесно може да се отговори, просто трябва да се хвърли поглед на по-старите му прогнози. Цитат от негова статия, публикувана лятото на 2002 във Форин Полиси, т.е. преди инвазията в Ирак:

"Армията на Саддам Хюсеин не е като на талибаните, а неговият вътрешен военен контрол е далеч по-съгласуван. Една американска инвазия би изисквала сериозни сухопътни сили и вероятно ще бъдат дадени значителен брой жертви. За сухоземните сили има нужда от земя, а Саудитска Арабия показа ясно, че няма да помогне за това. Биха ли помогнали Кувейт и Турция? Вероятно. Същевременно Саддам ще използва всички свои оръжия, което най-много притеснява американската администрация. Съединените щати могат да извиват ръцете на режимите в региона, но популярното мнение ще разгледа една бъдеща война като отражение на анти-арабските настроения в Америка. Може ли подобен конфликт да бъде спечелен? Британският генерален щаб, както изглежда, вече е информирал Тони Блеър, че не вярва това да стане." Смехории.

Типично за пред-военните критици на войната, Валерщайн, докато разсъждава дълбокомислено, е пропуснал най-големия препъни камък – характерът на арабите, религията, културата и историята им, както и фактите от стогодишния имперски опит на Британия в Близкия и Средния Изток... Е, простено му е, това го пропуснахме всички; не му е простено, на него и на такива като него, безсрамно да продължават да драскат анализи-пророчества... Мен лъжата ме дразни.

Следя изборите в Америка много отблизо, кампаниите не се въртят около тезите на Валерщайн. Има четири основни въпроса – здравеопазване, войната в Ирак, имиграция и икономика. Колкото и странно да звучи икономиката, за съжаление, е на последно място в дебатите (не в допитванията) и по тая причина кандидатът, който единствено разбираше едновременно от икономика и здравеопазване, Мит Ръмни, отпадна. Лош знак за Америка.

Днешното американско правителство не е "неолиберално" по една много проста причина – не е консервативно; това означава, че харчи повече, отколкото може да си позволи и че влага ресурси и енергия там, където не трябва.

В коментара на моя коментар забелязвам странно удоволствие от "прогнозите" (сега се сещам, че старите професори марксисти от идеолози бързо се преквалифизираха на "политически футуролози"), някои от които не би трябвало да виждаме в един зрял "либерален преглед"; заради определени статии, изданието спокойно може да се нарече нарича "пост-марксистки преглед"... (мое мнение)

Отдръпването от политиката на Буш е неизбежно, не заради прогнозите на Валерщайн, а заради универсалното естество на политически процес във всяка реална демокрация. Обама няма опасност да бъде застрелян от анти-марксист, тъй като тези индивиди останаха, както вече споменах, в историята (за разлика от техните антиподи).

Прогнозите на Валерщайн са "популярни истини", могат да се срещнат в който и да е ляв политически блог.

Има неща, които са много по-важни и съдбоносни за бъдещето на САЩ. Заради латино-имиграцията Америка, без да съзнавя достатъчно ясно, преживява културно преобръщане, което аз смятам за опасно, но надявам се не фатално. Съзнанието определя битието. От културата, нормите и традициите на едно население, можем да стигнем далеч в разбирането неговото битие и бъдеще.

Цитат

- 01-03-2008|Unregistered|Administrator  – За нивото и други неща

Винаги съм си мислил, че подхвърлянето на етикети е нещо, лишено от формат и ниво. В такъв смисъл единствено интересното за мен в тази ситуация е да открия колко трудно е човек да удържи на изкушението и да не отвърне на етикетите с други етикети, на същото ниво. Плюс не чак толкова новото нещо, че човек никога не може да познава някого.

Хайде със здраве, Цончо, други да те съдят. Това е последното нещо, което пиша в тази връзка. Трибуната е твоя, заповядай. За мен си остава надеждата, че керванът все пак се движи, щом го съпровожда лай ...

Цитат

- 01-03-2008|Unregistered|Цончо

Аз не искам да съдя и да ме съдят. Изказвам мнение по статията (и покрай него по някои други статии в "прегледа"). Да си марксист и да имаш леви убеждения, няма нищо срамно, срамното е да се лъже. Авторът на тази статия, по мое мнение, е несериозен и лъжец и това съм го разбрал не като съм стоял на една маса с него, а като съм си загубил времето да го чета и като съм бил потупван насърчително по рамото (заради усилията си) от бивши професори марксисти.

Що се отнася до това колко "идеологизирано" е моето мислене и мнения, трябва съвсем искрено да споделя, че ако имах възможност да гласувам през ноември, на този етап, при тези кандидати, бих гласувал за Обама, който разбира се, е "либерал", но не от типа на Валерщайн.

Така че, Златко, не се засягай, нищо лично към теб в коментарите ми.

Цитат

- 01-03-2008|Unregistered|Цончо

...като заговорихме за американските кандидат-президенти, мога да споделя, че работя за евреи, повечето от които избягали от Германия, централна и източна Европа, с все още живи спомени от тоталитарното минало (не че аз ги нямам де); някои от тях имат татуировки от престоя си в лагери по ръцете си. Та, говорил съм с тях, питал съм ги за кого ще гласуват, в повечето случаи отговорът е – Клинтън и ако стане така, че тя не бъде кандидатът на демократите, то тогава ще гласуват за Маккейн. Питам ги: защо? Отговорът им е директен – Обама е "комунист" и "демагог". Аз, разбира се, не смятам така, но и не мисля, че тяхното мнение и нюх могат да бъдат подминавани с лека ръка.

Цитат

- 02-03-2008|Unregistered|Читател  – статията

Господинът Без име се гневи на горната статия, на пръв поглед защото тя пробутва недеклариран марксизъм, а всъщност, защото е неолиберал, който чувства правотата на прогнозите, с които статията завършва. Що се отнася до марксизма – Уолърстайн наистина е неомарксист, но това не го задължава при всеки случай да тръгва с етикета напред. Истинският гняв на Без име е към кейнсианството – ако Кейнс ще се обърне в гроба ако чуе, че е марксист. Аз лично не скърбя за края на неолибералната глобализация. Неолиберализмът е белязан от интелектуална ограниченост и политическа арогантност. Като изследователски подход той се характеризира с дълбока нечестност, защото "завръщането към свободния пазар на Адам Смит" в условията на днешното общество е идеологема без каквото и да е познавателна стойност. Истинският успех на неолиберализма е в рационализирането на тежкотоварната и бюрократизирана социална система от 70-те години, която днес е много по-гъвкава и адаптирана към постиндустриалната икономика и социална система. Голямото престъпление на неолиберализма е унищожителният удар по националната държава, без тя да бъде заменена от адекватна система на закон и порядък. В този смисъл неолиберализмът е истинският родител на днешната международна организирана престъпност, истинският отговорник за липсата на граница между легитимна икономика и организиранапрестъпност. тази граница успешно се размива в експанзиращите офшорни зони и зони на "данъчен рай". Прогнозата за завръщане към протекцонизма е много умерена. Рискът е крахът на неолиберализма да доведе до икономически и институционален хаос, придружен с между-етнически и между-културни войни на терена на разрушената национална държавност. Уолърстайн бие камбаната, но много предпазливо и приглушено.

Цитат

- 02-03-2008|Unregistered|Administrator  – Интересно

Хм, тук наистина започва да става интересно, дано да не урочасам нещо :-)

Няколко забележки към Читателя (на когото предварително благодаря за това, което възприемам като подкрепа):

1. "Без име" се отнася не до името на автора, а до това на коментара. Авторското име се намира под текста, в случая "Цончо". Така че той не е анонимен.

2. "Нечестност" ми се струва не съвсем подходяща дума когато става дума за определена идеология (Цончо използва тук дори думата "лъжец", но аз отдавам това на възрастта му). Не е нужно да се придава морална окраска на един принципен спор, тези хора просто вярват в по-различни неща от самите нас. Това е напълно наред, доколкото не води до взаимно озлобление, цензура и др. под.

3. Що се отнася до обвинението в "родителство" на организираната престъпност, то мисля, че тук обърквате неолиберализъм и глобализация. Неолиберализмът е идеология, глобализацията е социален процес. Че на нея до голяма степен се дължи разрастването на международната престъпност сигурно е вярно, но това не е непременно свързано с нечии зловещи планове. Просто някои монети имат повече от две страни, а специално тая изглежда има поне няколко десетки такива.

4. Ударът по националната държава, струва ми се, едва ли има нещо общо с идеологията на неолиберализма. Напротив, неолиберализмът живее чудесно ръка в ръка с един толкова силен национализъм, колкото е американския. Единственото място на света, където в момента се правят сериозни опити за надживяване на националната държава е Европа – а Европа, без да е чужда на неолиберализма, никога не е била доминирана от него до степента, която виждаме в Америка. Още повече, че разпадането на националната държава едва ли е процес, който може да бъде проведен по някакъв сценарий, т. е. замяната й от някаква адекватна система на закон и порядък е нещо, което вероятно изисква време и енергия, надхвърлящи далеч хоризонта на едно или две поколения. Не виждам необходимост да се отдава някому вина за това, че този процес е толкова бавен и труден, просто това е нещо прекалено сложно.

А що се отнася до тирадите на Цончо, те наистина са изпълнени със страст много повече, отколкото с разум, поне в този случай. Да погледнем само следните неща:

1. Уолърстайн е лъжец и псевдо-учен. Защо? Следвайки посочения пример – защото е предсказал фиаското на войната по погрешни причини. В едно време, в което американската публика беше настръхнала като гнездо на оси, дори само една такава прогноза беше вече акт на гражданско мъжество, между другото. Но тук става дума за наука, а не за морал, добре. А според мен става дума и за правилна интуиция, ако нещо друго изобщо е възможно в областта на дългосрочните социални прогнози. На Уолърстайн в случая се вменява, че е бил прав по погрешни причини. Аз самият оставям това без по-нататъшен коментар.

2. Американската президентска кампания не се върти около тезите на Уолърстайн. Разбира се, че не, кой ли пък е твърдял такова нещо? Просто тезите на Уолърстайн и предизборната кампания се въртят около много сходни теми, не поради идеологическо сродство, а защото това са най-важните теми на настоящето. Всеки, който следи дебатите между Хилари и Обама вижда, че и двамата не само загатват, а директно обещават завръщане към един по-традиционен политически курс (имам пред вид, от времето преди Рейгън): вижте само предложенията за отнемане на данъчни облаги на фирми, които изнасят работни места (протекционизъм?), вижте дискусиите около NAFTA (която харесва на американците когато те могат да изнасят стоки и унищожават цели икономически отрасли в Мексико, но не и обратно, т. е. отново протекционизъм); накрая, вижте какви промени се очакват в данъчната система. В това отношение и двамата кандидати обещават отдръпване от политиката не само на Буш, но и на Бил Клинтън, която в много отношения, поне що се отнася до икономиката, беше не по-малко неолиберална от тази не консерваторите (макар и фискално много по-здравословна).

3. Обама е наред, но същевременно лекичко се пускат в обръщение думички като "комунист" и "демагог", идещи от достоверен източник – хора, преживели концлагери. Всъщност, добрият Цончо знае не по-зле от всеки друг, че пребиваването в концлагер е също толкова указание за политическа мъдрост, колкото и принадлежността към някое малцинство – доказателство, че някой си е борец за човешки права. Но въпреки това думичките се пускат, хей така, за да се "накъдри" дискусията, най-вероятно. Иди след това, та се опитай да го вземеш на сериозно.

Цитат

- 02-03-2008|Unregistered|Цончо

Статията е пълна с противоречия. Миш-маш, забъркан от клишета и прозрачна неискреност. Валерщайн дава прогнози, но се страхува да предлага решения. Познато до болка.

Все пак, ние знаем какво предлага той. След като смята неолиберализма за зло, което означава, че е ПРОТИВ свободния пазар, ПРОТИВ консервативната финансова политика, ПРОТИВ ограниченията в намесите на правителството, следва, че е ЗА протекционизъм (оттук национализъм), ЗА засилен държавен контрол, ЗА планова икономика, ЗА централизация, ЗА национализация... накратко ЗА КОНТРОЛ, КОНТРОЛ, и пак КОНТРОЛ... За какъв либерален преглед говорим тук?

Администраторът ме пита: "2. Американската президентска кампания не се върти около тезите на Уолърстайн. Разбира се, че не, кой ли пък е твърдял такова нещо?"

И аз му напомням: "...За мен самия четирите му прогнози звучат доста достоверно. Президентската кампания в САЩ се върти точно около тези теми." Ха, да се сети кой е твърдял това!

Отговарям само на този негов въпрос.

Хапливите забележки относно моята личност – "възрастта" ми, "тирадите" ми, "наличието на страст" и "липсата" ми на разум, ехидното подхвърляне "добрият Цончо" и невъзможността да бъда взет "насериозно" – ме карат просто да приключа дебата до тук.

Цитат

- 02-03-2008|Unregistered|Administrator

Мисля, че всеки може да направи разлика между „прогнози“ и „теми“. Едното са конкретни, а другото – общи неща. Което не ги прави едно и също. Дори не и идеологически, за което вече говорих по-горе.

Цитат

- 17-03-2013|Max  – Цончо-бонбончо

5 години по-късно се оказва, че Цончо-бонбончо е наговорил един куп глупост и че светът възневидя неолиберализма в неговата цинична и убиваща напредъка същност. Тъй че, Цончо, занапред се трайкай

Госпожата на господин бай Пешо

Автор: Палми Ранчев

Седях в горния десен ъгъл на кръчмата, където беше обичайното ми място. Обичайно за сто и трийсет килограмов мъж със сърдечни проблеми. Отпуснал ръце, с брадичка опряна в гърдите, контролирах всичко наоколо, без да ми се налага често да ставам. Стига да искам, мога и въобще да не помръдвам.

– Как мислиш, догодина дали пак ще работя тук? – попитах Пандо, който събираше в черен найлонов чувал пластмасови чинии, прибори и остатъци от храна. – Опитвам да си отговоря сам, а не мога. Ти ще ми помогнеш ли?

– Откъде да знам?

– Наблизо няма друг, когото да попитам – продължих аз. – И реших, че ти, който си несменяем от десет години, може да знаеш.

– Някои остават и по три години – изрече Пандо и се премести към следващата маса, като влачеше с една ръка полупразния чувал. – Повече никой не се е задържал.

– Аз, тоест ние с Лиляна, колко мислиш, че ще се задържим. Тази година е ясна. Вече сме в края на сезона. Следващата смяташ ли, че пак ще седя на същото място.

– Не знам! – отговори Пандо, остави чувала и поглади с длани щръкналите си месести уши. – На госпожата май й харесва.

– Значи, ако тя питаше, щеше да отговориш, че ще е тук на следващата година. Но на мене ми отговаряш уклончиво

Знаех защо започнах разговора. Той беше единственият човек, който освен мен знаеше каква е ситуацията. Не беше нито луд, нито наполовина толкова загубен, колкото смятаха посетителите в кръчмата, а и аз самият в началото на сезона.

– Пандо!

– Какво? – обади се той.

И ме погледна през рамо, стиснал в юмрук края на чувала.

– Къде ли е сега госпожата?

– Ами не се е обаждала точно къде отива – отвърна той след известна пауза. – Сигурно е някъде в къмпинга.

– И съвсем скоро ще си дойде – добавих аз.

– И съвсем скоро ще си дойде – повтори той.

– Точно така, Пандо – казах и закимах с глава. – И аз не знам дали догодина ще държа кръчмата. Но ти със сигурност ще си тук.

– Откогато се помня, всяко лято помагам – изрече с доволен глас той. – Знаеш защо го правя.

– Чакаш баща ти да се появи и да те познае. Или ти да го познаеш, сред останалите клиенти.

– Точно така, господин бай Пешо.

Бяха го подхвърлили точно на това място, където сега се намираше кръчмата. Селяни, брат и сестра, които отивали на лозето, открили ревящото вързопче. Грижили се за него до четиринайсетгодишна възраст. Оттогава, вече десет години, Пандо сам се грижи за себе си. През есента и зимата помага на рибарите. Започнеше ли активният летен сезон, се преместваше в кръчмата. В началото бях готов да го отрежа, ако прекалява с изискванията. По-късно разбрах, че нищо не иска. Хранеше се с остатъците от кухнята. И му давах по пет лева, когато имах настроение.

– Как ще познаеш баща си? – попитах го.

– Ще го позная.

– По ушите ли?

– И по ушите.

– Ами ако приличаш на някой свой прадядо. Искам да кажа, че баща ти може и да няма същите щръкнали уши.

– Пак ще го позная.

– Някога не ти ли се е струвало, че го виждаш. Че най-накрая си го срещнал

– Обикновено имам чувство, че скоро ще го срещна. Започвам да мисля, дори направо съм сигурен, че утре или вдругиден – точно така, най-късно тогава – и ще го видя.

– После яд ли те е, че отново си се излъгал?

– Не.

Тогава той променя походката си, започва да ситни и неусетно приближава към мъжа, за когото предполага, по известни само на него признаци, че е баща му – обикновено доста възрастен. По-естествено беше да му е дядо. Стоеше, без да предприема каквото и да било, и често-често примигваше. В началото, когато още не проумявах смисъла на изпълнението му, исках да го предупредя – нека не безпокои клиентите. Но тук всички знаеха историята му. И само се подсмиваха тъжно: Пандо пак е намерил баща си. Което означаваше, че Пандо отново не беше го намерил. Още преди да види както трябва лицето на възрастния мъж, за когото се съмняваше, че е родният му баща, той разкършва рамене и тръгва нормално. После отива на брега и дълго гледа към отсрещната страна на залива, където се виждаха последните къщи на селото.

Нарамил чувала с боклуците, той тръгна нагоре към пътя. Трябва да изкачи хълма, после да прекоси шосето и лозето от другата страна, за да стигне до импровизираното сметище.

– Ако срещнеш госпожата, кажи й, че отивам на плажа при децата.

– Добре.

– Какво каза? – извиках, сякаш не бях го чул, и вече без да го виждам. – Не те разбрах.

– Казах „добре“, господин бай Пешо.

Изчаках, за да съм сигурен, че се е отдалечил достатъчно. Изправих се, като едва се сдържах да не изохкам. Между три и четири и половина обикновено нямаше никой в кръчмата. Беше времето на официалната почивка, която не спазвах в разгара на сезона. Но отдавна за мен няма значение каква е печалбата. Това не ми пречи да правя периодически ревизии. Резултатът беше на стола, и през цялото време седях върху него. Обърнах се като скърцащ стар дървен кораб, без да сдържам охкането си. Взех плика, леко навлажнен от потта ми, и го отворих с показалец. Не бях броил колко са доларите. И не се бях замислял защо долари, а не евро. Още с появата на Учителя, когото аз наричах Сърфаджията, започнаха да изчезват пари. Понякога исках да реагирам по-твърдо. Все пак не винаги съм бил дебел и болен. Но в тези моменти толкова ясно усещах бодежите в сърцето, че бързо се отказвах.

Преди няколко дни открих доларите в старата чанта на Лиляна. И в известен смисъл дори се успокоих. Не ги е давала, както си мислех, на онзи серсемин. Някак без да искам започнах да я следя. Не беше трудно – къмпингът не е чак толкова голям. Днес минах покрай хангара, където държат сърфовете, и залепих око на една от пролуките. Ясно видях, че двамата броят пари. Очаквах да видя значително по-болезнена за мен сцена. Разбрах, че през всичките тези месеци беше събирала доларите, за да му ги даде наведнъж.

– Скрий ги! – каза тя. – Вече е неразумно да ги държа в бунгалото.

– Къде смяташ, че е най-добре да ги сложа?

– Например ето тук! – посочи тя. – Закопай ги и запомни мястото.

Запомних го и аз. Това бяха мои пари. От мен бяха откраднати. Канеха се да заминат нанякъде, най-вероятно в Америка. Това подразбрах, докато се ослушвах. И още нещо – чакаха ме да умра.

– Лекарят каза, че ако днес ритне камбаната, няма да се учуди. Съвсем нормално ще е при неговото състояние.

– Не съобщи ли някакъв краен срок?

– Казах ти, че вече може да е умрял.

Идеше ми да изкрещя: не съм умрял! Или по-точно: жив съм, мамка ви стара и така нататък. Колкото и да е зле сърцето ми, ще изкарам и този сезон. Две малки деца имам. Което означава, че и на повече се надявам. Така доживях до тази, ще я нарека средна възраст. Лекарят, прегледа ли ме, се чуди как още съм жив. Аз не се чудя. Свикнал съм да живея така – готов още на следващия ден да умра. Без да съжалявам или да се радвам, че не се е случило.

Видях ги в гръб, когато излязоха – тръгнаха към бунгалата на брега. Изчаках да се отдалечат, влязох и сравнително бързо се ориентирах къде са парите. Изрових с ръце старата кожена чанта. Тази чанта бях й я подарил за първия рожден ден след сватбата ни. Взех плика и пак с двете ръце, като куче, я закопах обратно. Поставих парите в задния си джоб и през цялата сутрин се канех да ги преброя. Ей така, да знам точно колко са, не че имаше някакво значение. Бях ги извадил, когато се появи Пандо – да почисти. Сега вече не ми се броеше и бавно тръгнах между масите. Излязох на пътеката и продължих към плажа.

Двете ми момченца, които чаках цели седем години, си играеха в една локва, останала от бурята преди три дни. Казах им да не мърдат оттам, защото само така можех да ги контролирам от моето място в кръчмата. Не ги виждах целите. Достатъчно ми беше част от пета, краче, размахана ръчичка.

– Сладури, как сте?

– Играем си, татко – отговори Ванчо, който повече прилича на мен. – Строим замък и езеро.

– А искате ли да пуснете лодки в езерото?

– Искаме, искаме – отговориха двамата.

И вдигнаха погледи. Валентин, който прилича на майка си, пое плика.

– Знаеш ли какво е това?

– Парички.

– Хартийки са.

– Парички са.

– А можете ли от тях да направите корабчета?

– Можем

– Е, направете си тогава – казах аз и разпилях част от доларите. – Ама от всички хартийки.

– Парички са, татко – повтори Валентин.

Обърнах се и тръгнах обратно към кръчмата. Лесно си представих как децата вече са направили корабчета. И са напълнили с тях езерото около пясъчния замък. Скоро видях, че Пандо се е върнал.

– Срещна ли госпожата?

– Не.

– Май нещо ме лъжеш – продължих аз. – Срещнал си я. Или поне знаеш къде е. Но не искаш да ми кажеш.

Пандо с едва забележимо движение почти ми обърна гръб. Беше готов отново да изчезне нанякъде.

– Ако не ме лъжеш за госпожата, тогава и аз ще съм откровен с тебе. Търси те един човек.

– Какъв човек, господин бай Пешо?

– Не го познавам. Старичък, на моите години някъде. Може и по-възрастен да беше. Пита за теб.

– Какво пита?

– Нищо специално.

– Знае ли ми името?

– Не ти каза името. Но от всичко, което чух, бях сигурен за кого става дума.

– Какво искаш да кажеш, господин бай Пешо?

– Не знам дали е това, за което и двамата си мислим, ама няма да се учудя, ако е така.

– Ти какво му каза, господин бай Пешо?

– Че ще се върнеш скоро.

– А той?

– Щял да намине.

– Друго не му ли каза.

– Какво друго да му кажа?

Беше ми обърнал гръб. И продължаваше да стои неподвижен. Гледах стърчащите му уши и не знаех защо издевателствам над него. Какъв смисъл имаше целият този жалък спектакъл.

– Госпожата, господин бай Пешо – започна той и издаде звук, сякаш си прочисти гърлото, – нали знаеш къде е?

В този момент разбрах: исках да съм сигурен, че наоколо има някой, който е нещастен поне колкото мен. И затова само казах:

– Знам, Пандо, знам.

ПАЛМИ РАНЧЕВ

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: "Шапката на скитника", "Манхатън, почти събитие", "Парцаливо знаме", "Хотелска стая", "Среднощен човек: биографии" и "Любовник на самотни улици и запустели къщи". Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Коментари (1)

- 20-03-2008|Unregistered|nadalex

Prekrasen kratak razkaz s obem na cial roman. Bravo.

Защо бъдещето не се нуждае от нас?

Автор: Бил Джой

Настоящата статия е част от един дългогодишен спор (дискусия) между двама от най-известните технологично ориентирани мислители на запад, Рей Кързуайл и Бил Джой, в която те поддържат диаметрално противоположни позиции по въпросите на предимствата и недостатъците, с които е обвързано едно евентуално необуздано технологическо развитие на човечеството.

Двете статии могат да бъдат открити на следните адреси:

1. Бил Джой – Защо бъдещето не се нуждае от нас?

2. Рей Кързуайл – Ще живеем ли вечно?

От момента в който започнах да се занимавам със създаването на нови технологии, техните етически измерения винаги са ме занимавали, но едва през есента на 1998 аз започнах да разбирам по-ясно колко големи са заплахите, които ни очакват през 21-ия век. Мога да датирам началото на моето безпокойство с деня, в който се срещнах с Рей Кързуайл, заслужено известния изобретател на първата четяща машина за слепи и много други удивителни неща.

Както Рей, така и аз бяхме говорители на конференцията Телекосмос, свикана от Джордж Гилдър и аз го срещнах случайно на бара в хотела след като нашите представяния бяха преминали. Седях заедно с Джон Сърл, един философ от Бъркли, който се занимава с проблемите на съзнанието. Докато си говорехме, Рей дойде при нас и така започна един разговор, темата на който ме преследва до ден днешен.

Бях пропуснал лекцията на Рей, както и последвалата я дискусия, на която Рей и Джон бяха присъствали – и сега те започнаха от мястото, на което бяха прекъснали. Рей твърдеше, че скоростта на технологическото подобрение ще се ускори и че ние ще станем роботи или ще се сраснем с роботи или нещо такова, а Джон отговаряше, че това не може да стане, защото роботите не могат да имат съзнание.

Макар че бях слушал подобни разговори и по-рано, аз винаги бях смятал, че роботи, притежаващи съзнание, са неща, принадлежащи към сферата на научната фантастика. Но сега слушах силни аргументи в подкрепа на тезата, че това ще стане много скоро, при това от някого, когото уважавах. Бях объркан и озадачен, особено като се има пред вид доказаната способност на Рей да измисля и създава бъдеще. Вече знаех, че технологии като генното инженерство и нанотехнологиите ни дават възможността да преобразим света, но един реалистичен и непосредствено предстоящ сценарий, свързан със съзнателни роботи ме изненада много.

Лесно е човек да се почувства озадачен и уморен от такива технологични пробиви. Почти всеки ден ние слушаме за някакъв нов технологически или научен напредък. Но това не беше обикновено предвиждане. В бара на хотела Рей ми даде част от книгата си Епохата на съзнателните машини, която тогава подготвяше за печат и в която обрисуваше една предвиждана от него утопия – утопия, в която хората постигат почти безсмъртие след като се преобразят с помощта на роботна нанотехнология. Докато четях, моето усещане за неудобство само се засили; бях уверен, че той със сигурност би трябвало да подценява опасностите и вероятността от катастрофи по този път.

Най-много ме обезпокои един пасаж, в който се описваше един дистопичен сценарий:

Новото предизвикателство на лудитството

Първо, нека приемем, че компютърните специалисти ще успеят да разработят интелигентни машини, които могат да вършат всичко по-добре от хората. В този случай, предполагаме, работата ще бъде вършена от огромни, високо организирани системи от машини и човешкото усилие ще бъде ненужно. Възможни са два случая. На машините може да бъде разрешено да вземат всички решения самостоятелно, без човешки надзор, или човешкият контрол може да бъде запазен.

Ако на машините се разреши да вземат решения самостоятелно, ние можем да правим каквито и да било допускания по въпроса за резултатите, защото е невъзможно да се предположи как точно ще се държат такива машини. Можем само да посочим, че съдбата на човечеството ще бъде в ръцете на машините. Може да се спори, че хората никога няма да бъдат толкова глупави да предоставят контрола в ръцете на машините. Но ние не говорим нито за свободно предаване на властта в ръцете на машините, нито пък за волево заграбване на властта от тяхна страна. Ние говорим за това, че човечеството лесно може да си позволи да бъде завлечено до положение на такава зависимост от машините, че практически да не му остане друг избор освен да приеме техните решения. Тъй като обществото и неговите проблеми стават все по- и по-сложни, а машините стават все по-интелигентни, хората ще оставят машините да вземат все повече решения вместо тях самите, просто защото машинно взетите решения ще носят по-добри резултати от решенията, взети от хора. Евентуално ще се стигне до положение, при което решенията, необходими за поддържането на системата в ред ще бъдат толкова комплексни, че хората няма да бъдат в състояние да ги вземат. На това ниво машините вече фактически ще притежават контрола. Хората няма да са в състояние просто да изключат машините, защото те ще са толкова зависими от тях, че изключването им би било равносилно на самоубийство.

От друга страна, възможно е човешкият контрол над машините да бъде запазен. В този случай средният човек може да получи контрол върху определени собствени машини като колата или персоналния си компютър, но контролът върху огромните системи ще бъде в ръцете на един нищожен елит – точно както е и днес, но с две много важни разлики. Благодарение на подобрената техника елитът ще притежава по-голям контрол над масите; и понеже човешката работа няма да бъде повече необходима, масите ще бъдат ненужни, те ще бъдат просто едно безполезно натоварване на системата. Ако елитът е безскрупулен, неговите представители могат просто да решат да унищожат масата от хора. Ако са по-хуманни, те биха могли да използват пропаганда или други психологически или биологически техники за намаляване на раждаемостта докато масата от хора измре, оставяйки света на разположение на елита. Или, ако елитът се състои от мекосърдечни либерали, те могат да решат да играят ролята на добри пастири за останалата част от човечеството. Те ще се грижат за това физическите нужди на всекиго да бъдат задоволени, децата да растат при психологически хигиенични условия, всеки да има благотворно хоби, което да го държи в заетост, а всеки, който се чувства незадоволен да бъде подложен на „лечение“ за премахване на неговия „проблем“. Разбира се, животът ще бъде толкова безсмислен, че хората ще трябва да бъдат биологично или психологически променени за да се премахне или тяхната нужда от участие във властта или да се направи така, че те да „сублимират“ нагона за власт в някакво безвредно хоби. Тези променени човешки същества може и да бъдат щастливи в такова общество, но те със сигурност няма да бъдат свободни. Те ще са били редуцирани до положението на домашни животни.

В книгата не става ясно, поне докато не се обърне страницата, че авторът на този пасаж е Теодор Качински – Унабомбаджията. Аз не съм апологет на Качински. Неговите бомби убиха трима и раниха много други хора по време на терористична кампания, която продължи 17 години. Една от бомбите му тежко рани моя приятел Дейвид Гелернтър – един от най-блестящите и надарени с въображение компютърни специалисти на нашето време. Както и много от колегите ми, аз често имах чувството, че бих могъл да бъда следващата мишена на Унабомбаджията.

Действията на Качински бяха убийствени и, по мое мнение, открито умопомрачени. Той е лудит, това е ясно, но просто да се каже това не е достатъчно, за да се оборят неговите аргументи; колкото и да ми е трудно да го призная, аз открих в този пасаж нещо, заслужаващо внимание. И се чувствах задължен да го оборя.

Дистопичното виждане на Качински описва непреднамерените последствия, един проблем, добре познат от замислянето и използването на технологии, при това проблем, който има ясно отношение към закона на Мърфи – „Всичко, което може да отиде накриво, ще го направи.“ (Всъщност, това е закона на Финагъл, което пък показва, че Финагъл е бил прав). Прекомерното използване на антибиотици доведе до това, което може би е най-големия познат ни проблем от тоя род: появата на бактерии, устойчиви срещу антибиотици и много по-опасни от досегашните. Подобни неща се случиха и когато опитите да се премахнат маларийните комари чрез ДДТ ги направиха устойчиви на този химикал; маларийните паразити пък получиха гени, устойчиви срещу множество лекарства.

Причината за много такива изненади изглежда е ясна: системите, с които се оперира, са сложни, включващи взаимодействия и обратни връзки между множество съставни части. Всякакви промени в такава една система се разрастват по начин, труден за предсказване; това е особено валидно за случаите, в които са замесени човешки действия.

Започнах да показвам цитата на Качински от Епохата на съзнателните машини на някои мои приятели; обикновено им подавах книгата, оставях ги да прочетат цитата и след това наблюдавах реакцията им след като узнаеха кой го е написал. Долу горе по същото време намерих и книгата на Ханс Морейвиц Роботът: проста машина с превъзходна мисъл. Морейвиц е един от водещите учени в областта на роботиката и беше основател на една от най-големите в света програми за изследвания в това направление, към университета Карнеги-Мелън. Роботът ми даде повече материал, който можех да изпитвам върху приятелите си – материал, удивително сходен и помагащ на аргументите на Качински. Например:

В краткосрочна перспектива (ранните 2000 години)

„Биологичните видове почти никога не оцеляват след срещи с превъзхождащи ги конкуренти. Преди десет милиона години южна и северна Америка са били разделени от потъналия тогава панамски провлак. Южна Америка, както и Австралия, е била населена от двуутробни млекопитаещи, включително торбести съответствия на плъховете, елените и тигрите. Когато провлакът, свързващ северна и южна Америка се е надигнал, само за няколко хиляди години северните плацентни видове, с малко по-ефективна обмяна на веществата, както и репродуктивна и нервна система, са успели да отстранят почти всички южни двуутробни млекопитаещи.

При един напълно свободен пазар, по-високо развитите роботи сигурно биха въздействали на хората по начин, сходен на оня, за който току-що стана дума (и по който хората вече са въздействали на неизброими други видове). Роботските индустрии биха се конкурирали безжалостно едни други за неща като материя, енергия и пространство, като в този процес биха повишили цената си извън обсега на хората. Неспособни да си позволят повече нещата, необходими за живот, биологическите хора биха били изтикани извън сферата на съществуване.

Може би все още има място за дишане, защото ние не живеем в напълно свободен пазар. Правителствата налагат не-пазарно поведение, особено чрез събирането на данъци. Ако се прилага благоразумно, правителствената принуда би могла да поддържа човешкото население във висок стил върху плодовете на роботизиран труд, може би за много дълго време.“

Дистопия като от учебник – и Морейвиц едва започва. Той продължава по-нататък, дискутирайки как нашата главна работа в 21-ия век ще бъде „осигуряването на сътрудничество от страна на роботските индустрии“ чрез прокарването на закони, постановяващи, че те трябва да бъдат „добри“, а след това описвайки колко сериозно опасен може да бъде един човек „след като веднъж е бил превърнат в неограничен супер интелигентен робот“. Виждането на Морейвиц е, че роботите евентуално ще ни наследят – че хората неизбежно са осъдени на изчезване.

Тогава реших, че е време да говоря с моя приятел Дани Хилс. Дани стана известен като съосновател на Thinking Machines Corporation, която построи един много мощен паралелен суперкомпютър. Въпреки сегашната ми титла на главен учен в Sun Microsystems, аз съм по-скоро компютърен архитект, отколкото учен – и уважавам познанията на Дани в областта на информацията и физическите науки повече от тия на която и да било друга личност, която познавам. Осен това Дани е много уважаван футурист, който мисли в дългосрочна перспектива – преди четири години той учреди фондацията Long Now, която трябва да създаде часовник, предназначен да съществува 10 000 години, в един опит да се покаже колко жалко краткосрочен е обсега на внимание в нашето общество.

И така, аз прелетях до Лос Анжелес със спешната цел да вечерям с Дани и неговата съпруга, Пати. Преминах през вече рутинната си процедура, представяйки идеите и пасажите, които намирах толкова обезпокоителни. Отговорът на Дани – насочен предимно към сценария на Кързуайл за съчетаване на хора и роботи – дойде бързо и доста ме изненада. Той просто каза, че промените ще дойдат постепенно и ние сигурно ще свикнем с тях.

Предполагам обаче, че не бях напълно изненадан. В книгата на Кързуайл вече бях видял цитат от Дани, в който той казва „Аз съм толкова привързан към тялото си колкото и всеки друг, но ако бих могъл да стана на 200 години с тяло от силикон, ще се съглася.“ Изглеждаше, че той се чувства спокойно при мисълта за процеса и съпътстващите го рискове, докато аз не се чувствах така.

Докато говорех и мислех за Кързуайл, Качински и Морейвиц, аз внезапно си припомних един роман, който бях чел преди почти двадесет години – Бялата чума  от Франк Хърбърт – в който един молекулярен биолог полудява поради безсмисленото убийство на семейството му. За да търси отмъщение, той създава и разпространява една нова и високо заразна болест, която убива нашироко, но избирателно. (Сигурно имаме късмет, че Качински беше математик, а не молекулярен биолог). Спомних си също и за Борга отStar Treck, един рояк от същества, отчасти биологични, отчасти роботизирани, със силна склонност към разрушение. Катастрофи, подобни на тези от Борга са тема на научната фантастика, така че защо никога преди не съм бил загрижен от мисълта за такива роботски дистопии? И защо други хора не се чувстваха по-загрижени поради тези кошмарни сценарии?

Част от отговора сигурно трябва да се търси в нашето отношение към новото, в нашата склонност към моментална фамилиарност и сляпо приемане. Свикнали да живеем с почти рутинни научни открития, ние все още трябва да привикваме с мисълта, че най-убедителните технологии на 21-ия век – роботиката, генното инженерство и нанотехнологията – представят по-различна заплаха от технологии, които са се появили по-рано. И по-специално: роботите, конструираните организми и наноботите споделят един опасен подсилващ фактор: те могат да се саморазпространяват. Една бомба избухва само веднъж – но един бот може да се превърне в множество такива и много бързо да излезе от контрол.

Голяма част от моята работа през последните 25 години беше свързана с компютърните мрежи, при които изпращането и приемането на съобщения създава възможността за възпроизвеждане, излизащо извън контрол. Но докато възпроизвеждането в един компютър или компютърна мрежа действително може да бъде неприятност, в най-лошия случай то прави една машина неизползваема или проваля една мрежа/мрежова функция. Неконтролируемото възпроизвеждане при тези нови технологии води до много по-голям риск: рискът от съществено увреждане на физическия свят.

Всяка от тези технологии предлага също и едно неизказано обещание: мечтата за почти-безсмъртие, което Кързуайл вижда в неговите роботски сънища, ни тласка напред; генетичното инженерство скоро може да предложи средства, ако не и директни лечения, за повечето болести; нанотехнологията и наномедицината могат да се обърнат срещу още повече злини. Заедно, те биха могли значително да удължат нашата средна продължителност на живот и да подобрят качеството на нашия живот. И все пак с всяка от тези технологии, една поредица от малки, по отделно смислени напредъци, води до натрупването на голяма мощ и, като последица, голяма опасност.

Какво беше по-различно в 20-ия век? Разбира се, технологиите залегнали в основата на оръжията за масово унищожение – атомни, биологически и химически (АБХ) – бяха мощни, а оръжията бяха огромна заплаха. Но създаването на атомни оръжия изискваше, поне за известно време, достъп до много редки, по същество почти недостъпни суровини и високо защитена информация; биологическите и химически оръжия и програми също изискваха организация на много високо ниво.

Технологиите на 21-ия век – генетика, нанотехнология и роботика (ГНР) – са толкова мощни, че те могат да произведат напълно нови видове злополуки и злоупотреби. И, което е най-опасно, в началото тези злополуки и злоупотреби са напълно в полето на достъп на индивиди или малки групи. Те няма да изискват огромни съоръжения или редки суровини. Познанието само по себе си ще позволи тяхното използване.

По този начин ние имаме възможността да създаваме не само оръжия за масово унищожение, но и познавателно-базирано масово унищожение, чиято разрушителност в огромна степен е подсилена от неговата способност за самовъзпроизвеждане.

Струва ми се, че няма да бъде пресилено ако се каже, че ние сме на ръба на по-нататъшното усъвършенстване на едно безкрайно зло – едно зло, чиито възможности се разпространяват далеч отвъд онези, които оръжията за масово унищожение дадоха на националните държави, зло, даващо удивителна и ужасяваща власт на индивиди-екстремисти.

[…]

Мечтата на роботиката винаги е била, че, на първо място, интелигентните машини ще могат да работят вместо нас, позволявайки ни да водим безгрижен живот, връщайки ни в рая. И въпреки това, в неговата история на тези идеи, Дарвин сред машините, Джордж Дайсън предупреждава: „В играта на живота и еволюцията на масата седят трима играчи: хората, природата и машините. Аз съм твърдо на страната на природата. Но природата, предполагам, е на страната на машините“. Както видяхме, Морейвиц също е съгласен с това, вярвайки, че ние действително бихме могли да не успеем да преживеем сблъсъка с превъзхождащи ни роботски видове.

Колко скоро би могъл да бъде построен такъв един робот? Идещите подобрения в изчислителните ни възможности изглежда ще го направят възможно някъде към 2030. И след като веднъж един интелигентен робот съществува, стъпката до роботски вид е много малка – за един интелигентен робот, който може да прави по-добри копия от самия себе си.

Друга една мечта на роботиката е, че ние ще успеем постепенно да заменим самите себе си с роботска технология, постигайки почти безсмъртие чрез възможността да натоварим съзнанието си в изкуствено тяло; това е процеса, с който, както Дани Хилс смята, ние ще свикнем постепенно и който РейКързуайл описва елегантно в Епохата на съзнателните машини.

Но ако ние сме запечатани в нашата технология, какви са шансовете, че след това ще бъдем самите себе си или дори човешки същества? Струва ми се, че едно роботско съществуване няма да бъде като човешкото в който и да било разбираем за нас смисъл, че роботите в никакъв случай няма да бъдат наши деца, че по този път нашата човечност лесно може да бъде изгубена.

Генното инженерство обещава да революционизира селското стопанство чрез повишаване на добивите от реколтите, същевременно намалявайки използването на пестициди; да създаде десетки хиляди нови видове бактерии, растения, вируси и животни; да замести възпроизводството (или да го допълни) чрез клониране; да създаде лечения за множество болести, увеличавайки продължителността и качеството на живота ни – и още много, много други неща. Сега вече ние със сигурност знаем, че тези дълбоки промени в биологическите науки са неизбежно предстоящи и те ще променят всички наши представи за това какво е живота.

Технологии – особено като клонирането на хора –, усилиха нашето осъзнаване на дълбоките етически и морални въпроси, с които се сблъскваме. Ако например ние бихме се преправили под формата на няколко различни и неравни видове, използвайки силата на генното инженерство, с това ние бихме застрашили идеята за равенство, която е крайъгълния камък на нашата демокрация.

[...]

Осъзнаването на опасностите, присъщи на генното инженерство, постепенно започва да нараства, както става ясно от уводната статия на Лъвинс. Обществеността вече е осведомена (и се чувства не много удобно при мисълта за) генетично модифицирани храни – и, както изглежда, започва да отхвърля идеята, че такива храни би трябвало да се разпространяват без специални етикети.

Но технологията на генното инженерство е вече много по-напреднала. Както Лъвинс отбелязва, министерството на земеделието вече е одобрило около 50 генетично модифицирани зърнени храни за неограничено разпространение; повече от половината соя, произвеждана по света и около една трета от царевицата вече съдържат гени, добавени към тях от други живи форми.

Множеството чудеса на нанотехнологията бяха първо представени от физика Ричард Фейнмън, носител на Нобелова награда, в една реч, която той държа през 1959 и по-късно публикува под заглавие „Има още много място на дъното“. Книгата, която обаче ме впечатли най-много, в средата на 80-те, беше Машините на сътворението от Ерик Дрекслър, в която той красиво описва как манипулирането на енергия на атомно ниво би могло да създаде едно утопично бъдеще на изобилието, където почти всичко би могло да бъде произвеждано евтино и почти всяка мислима болест или физически проблем би могъл да бъде решен чрез използването на нанотехнология и изкуствен интелект.

Една следваща книга Освобождавайки бъдещето: нанотехнологичната революция, на която Дрекслър бе съавтор, се опитва да представи някои от промените, които биха могли да се случат в един свят, в който бихме имали „монтьори“ (асемблери) на молекулярно ниво. Тези асемблери биха направили възможни между другото: невероятно евтина слънчева енергия; лечение за рака и обикновената настинка чрез подсилване на човешката имунна система; едно по същество пълно пречистване на околната среда; немислимо евтини джобни суперкомпютри (всъщност, всеки продукт би бил производим чрез асемблерите, при това на стойност, не по-висока от тази на дърво); полети в космоса, по-достъпни от презокеанските пътувания в наши дни; и накрая – възстановяването на вече изчезнали видове.

Спомням си, че се чувствах добре след като прочетох Машините на сътворението. Като човек на технологиите, тя ми даде едно усещане за спокойствие – с други думи, нанотехнологиите ни показваха, че е възможен невероятен прогрес и че, всъщност, той може би е неизбежен. Ако нанотехнологията беше нашето бъдеще, то аз не се чувствах силно заставен да решавам толкова много проблеми в настоящето. Аз щях да стигна до утопичното бъдеще на Дрекслър когато му дойдеше времето; значи бих могъл да се наслаждавам малко повече на живота тук и сега. Като се имаше пред вид неговото виждане, май че нямаше много смисъл да се будува непрекъснато, през цялото време.

Виждането на Дрекслър ми донесе и доста удоволствие. От време на време аз описвах чудесата на нанотехнологията на хора, които още не бяха чували за тях. След като ги подразнех с нещата, описани от Дрекслър, аз им давах моята собствена домашна работа: „Използвай нанотехнология, за да създадеш вампир; за допълнителен актив, създай противоотрова“.

Но заедно с тези чудеса идваха и опасности, които ми бяха доста ясни. На една конференция по нанотехнология през 1989 аз казах: „Не може просто да си правим науката и да не се тревожим за тези етически въпроси“. Но по-късните ми разговори с физици ме убедиха, че нанотехнологията може и изобщо да не проработи – или поне да не проработи в близко бъдеще. Скоро след това аз се преместих в Колорадо, в една секретна зона, където междувременно се бях установил и фокусът на работата ми се измести в областта на софтуера за интернет и по-точно върху идеите, които по-късно се превърнаха в Джава и Джини.

И тогава, миналото лято, Бросл Хаслахър ми каза, че молекулярна електроника от нано-мащаб вече е практически възможна. Това бяха новиновини, поне за мен, а мисля и за доста хора още – и те радикално промениха мнението ми за нанотехнологията. Това отново ме изпрати при Машините на сътворението. Препрочитайки книгата на Дрекслър след повече от десет години, аз бях слисан от осъзнаването на факта колко малко си спомнях за доста дългия дял „Опасности и надежди“, включващ дискусия по въпроса как нанотехнологиите могат да станат „машини на разрушението“. Действително, четейки този предпазливо написан материал днес, аз съм поразен от това колко наивно изглеждат някои от предложенията за сигурност, направени от Дрекслър и колко по-големи ми се струват опасностите сега, отколкото те са се стрували на него. (Предвиждайки и описвайки много от техническите и политически проблеми, свързани с нанотехнологията, Дрекслър създаде института Foresight през късните 1980 „за да помогне на обществото да се подготви за някои очаквани напреднали технологии“ – най-вече нанотехнологията).

Един пробив на нанотехнологичните асемблери изглежда много вероятен през следващите 20 години. Молекулярната електроника – новата област на нанотехнологията, в която молекулите са елементите на електрическата верига –, би трябвало да съзрее бързо и да стане невероятно изгодна в рамките на нашето десетилетие, което ще предизвика появата на огромни инвестиции във всички нанотехнологии.

За нещастие, както и при атомните технологии, много по-лесно е да се създадат разрушителни начини за използване на нанотехнологията, отколкото градивни. Нанотехнологията притежава ясно определени военни и терористични аспекти и съвсем не е необходимо да бъдеш самоубиец, за да започнеш да разпространяваш едно масово разрушително нанотехнологично устройство – такива устройства могат да бъдат направени така, че да разрушават избирателно, като например засягат само определена географска област или група от хора, които се различават по някакви генетични признаци.

Едно непосредствено следствие от фаустовата сделка за получаване на огромната мощ на нанотехнологията е, че ние се подлагаме на огромен риск – риска да разрушим биосферата, от която зависи целия живот.

Както обясни самият Дрекслър:

„Растения“ с „листа“ не по-ефективни от днешните слънчеви батерии биха могли лесно да задминат реалните растения, задръствайки биосферата с негодна за ядене зеленина. Жилави всеядни „бактерии“ биха могли да изместят реалните бактерии; те биха могли да се разпространяват като летящ цветен прашец, да се размножават бързо и да превърнат биосферата в прах за броени дни. Опасни самовъзпроизводители (replicators) лесно биха могли да станат прекалено устойчиви, малки и бързо разпространяващи се, за да бъдат спрени – поне ако ние не сме достатъчно подготвени. Достатъчно трудности имаме с контролирането на вируси и дрозофили.

Сред експертите по нанотехнология тази заплаха е станала известна под името „проблем на сивата лига“. Макар че не е необходимо масите от неконтролирани самовъзпроизводители да бъдат непременно сиви или лепкаво-лигави, названието „сива лига“ подчертава факта, че самовъзпроизводители, способни да унищожат живота, могат да бъдат по-малко вдъхновяващи и от някой вид плевел. Те могат да бъдат по-висши в еволюционен смисъл, но това не ги прави ценни.

Заплахата от сивата лига прави едно нещо пределно ясно: има определени видове злополуки със самовъзпроизвеждащи се асемблери, които ние не можем да си позволим.

Сивата лига със сигурност би представлявала един доста депресивен край на нашето човешко приключение тук на Земята, много по-лош от огън или лед, при това такъв, който би могъл да произлиза от обикновена лабораторна злополука. Упс!

Най-много от всичко, онова, което би трябвало да ни накара да забавим темпото, е способността за разрушително самовъзпроизвеждане при генетиката, нанотехнологията и роботиката. Самовъзпроизвеждането е операционния модус на генното инженерство, което използва репродуктивните механизми на клетката, както и най-сериозната опасност, залегнала в основата на „сивата лига“ в нанотехнологията. […] В една скорошна статия на Стюарт Кауфман в Nature, озаглавена „Самовъзпроизвеждането: дори пептидите го правят“ се дискутира откритието, че един пептид с 32 аминокиселини може да „катализира своя собствен синтез“. Ние не знаем колко широко разпространена е тази способност, но Кауфман отбелязва, че тя може би указва възможността за „път към самовъзпроизвеждане на молекулярните системи на много по-широка основа от чифтосването на бази, познато от Крик и Уотсън“.

Всъщност ние вече разполагаме, при това от години насам, с ясни предупреждения срещу опасностите, свързани с широкото разпространение на ГНР технологиите – срещу възможността за масово разрушение, осъществено само на основата на познание. Но тези предупреждения не бяха широко публикувани; обществените дискусии бяха напълно недостатъчни. В разпространяването на предупрежденията няма печалба.

Атомните, биологически и химически технологии, използвани в оръжията за масово унищожение на 20-ия век бяха – и все още са, най-вече военни, те бяха разработвани в държавни лаборатории. В рязък контраст с тях, ГНР технологиите на 21-ия век имат ясно определена търговска употреба и биват разработвани предимно от корпоративни предприятия. В нашето време на триумфиращ комерсиализъм технологията – с науката като нейна прислужница – ни предоставя серия от почти вълшебни изобретения, които са и най-феноменално доходните за всички времена. Ние агресивно преследваме обещанията на тези нови технологии във вече от нищо не спъваната система на глобален капитализъм с нейните многобройни финансови поощрения и конкурентни напрежения.

Това е първият момент в историята на нашата планета, при който един вид, чрез своите доброволни действия, се превръща в опасност за самия себе си – както и за огромно число от други видове..

Може би това е едно вече обичайно развитие, вече случило се в много светове – една планета, новооформена, се върти спокойно около своята звезда; животът бавно се развива; разгръща се шествие от живи същества; появява се разум който, поне до известен момент, дава огромна способност за оцеляване; и тогава бива изобретена технологията. Съществата започват да разбират, че има неща като закони на природата, че тези закони могат да бъдат открити чрез експерименти и че познаването на тези закони може да бъде впрегнато както за спасяването, така и за отнемането на живот – и двете до степен, непозната дотогава. Науката, както те разбират, дава огромна мощ. Само за миг те създават устройства, които променят света. Някои планетарни цивилизации успяват да намерят по-нататъшния път, поставят граници на онова, което може и трябва да бъде направено – и преминават невредими през времената на опасност. Други, не толкова благоразумни или с по-малко късмет, загиват.

Това е Карл Сейгън, описващ през 1994, в Бледата синя точка, своето виждане за човешкото бъдеще в космоса.

[...]

Ако бихме могли, като вид, да се споразумеем по това какво искаме, накъде се отправяме и защо, сигурно бихме направили нашето бъдеще много по-малко опасно – тогава бихме могли да разберем от какво можем и трябва да се откажем. В противен случай лесно можем да си представим една нова надпревара във въоръжението на основа на ГНР технологии, както вече се случи с АБХ технологиите през 20-ия век. Това е може би най-големият риск, защото, след като една такава надпревара е започнала веднъж, вече става много трудно тя да бъде спряна. Но сега – за разлика от времето на проекта Манхатън – ние не сме във война, изправени срещу един неумолим враг, който заплашва нашата цивилизация; вместо това ние сме движени от нашите навици, желания, икономическа система и нашата състезателна нужда от познание.

Вярвам, че ние всички желаем пътя ни да бъде определен от нашите колективни ценности, етика и морал. Ако бяхме придобили повече колективна мъдрост през последните няколко хиляди години, то един диалог с тази цел би бил по-осъществим и невероятните сили, които се готвим да пуснем в ход, не биха били толкова тревожещи.

Човек би могъл да помисли, че ние можем да бъдем принудени към такъв диалог от нашия инстинкт за самосъхранение. Да, индивидите изглежда притежават едно ясно изразено такова желание, но поведението ни като вид, струва ми се, не е съвсем в наша полза. Докато бяхме заети с атомната заплаха ние често се отнасяхме нечестно към самите себе си и едни към други, увеличавайки по този начин опасността многократно. Дали това се дължеше на политически мотиви или просто бяхме избрали да не гледаме напред, или действахме толкова ирационално защото бяхме изправени срещу такива тежки заплахи? Не знам, но във всеки случай това не предвещава нищо добро.

Новите кутии на Пандора са вече почти отворени, но ние май още не сме го забелязали. Идеите не могат да бъдат затворени обратно в кутия; за разлика от урана или плутония те не се нуждаят от това да бъдат изкопани и рафинирани – и те могат да бъдат копирани свободно. Веднъж излезли навън, те са навън. Чърчил отбеляза веднъж – в един прочут и несръчен комплимент –, че американският народ и неговите ръководители „с неизбежност вършат онова, което е правилно, след като преди това са опитали всички други алтернативи“. В този случай обаче трябва да действаме по-прецизно, тъй като да извършим правилното нещо едва в последния момент може да означава, че сме изгубили всякакъв шанс да го извършим изобщо.

Както каза Торо: „Ние не караме железницата; тя кара нас“. Точно това е, срещу което трябва да се борим в нашето време. Въпросът е: „Кой е господарят?“, ще успеем ли да ние надживеем собствените си технологии?

Ние се втурваме в новия век без план, без контрол, без спирачки. Дали вече сме отишли твърде далеч, за да можем да променим курса? Аз не мисля така, но ние непрекъснато се опитваме – и последния шанс да упражним контрол, нашата последна защитна точка, се приближава много бързо. Ние вече имаме първите домашни роботи, както и търговско-достъпни техники на генното инженерство; нашите техники от нано-мащаб се развиват бързо. И макар че развитието на тези технологии преминава през редица стъпки, то не винаги е задължително последната стъпка при проверката на една технология да бъде най-трудната – както стана например при проекта Манхатън и теста Тринити. Пробивът, водещ до лудо самовъзпроизвеждане в роботиката, генното инженерство или нанотехнологията може да дойде съвсем неочаквано, повтаряйки изненадата, която изпитахме когато научихме за клонирането на първото млекопитаещо.

[…]

Но къде можем да търсим нова етическа основа, която да определи направлението ни? Аз намирам, че идеите от книгата Етика за новото хилядолетие от Далай Лама могат много да ни помогнат. Както много хора сигурно знаят, но малцина се вслушват, Далай Лама твърди, че най-важното нещо е да водим живот, изпълнен с любов и съчувствие към другите и че нашите общества трябва да развият едно по-силно усещане за всеобщата ни отговорност и взаимозависимост; той предлага един стандарт за положително етическо поведение за индивидите и обществата [...]

Далай Лама твърди по-нататък, че ние трябва да разберем какво прави хората истински щастливи и да приемем силното указание, че нито материалния прогрес, нито преследването на власт и познание е най-важното – че има граници на това, което науката и научното равитие могат да ни дадат.

Нашето западно разбиране за щастието изглежда идва от гърците, които го определяха като „упражняването на жизнени сили по един превъзходен начин, в живот, който им дава простор“.

Разбира се, ние се нуждаем от това да намерим в живота си смислени предизвикателства, ако искаме да бъдем щастливи в онова, което ни очаква. Но аз мисля, че трябва да намерим по-различни отдушници за творческите си сили, отвъд културата на постоянен икономически растеж; този растеж, общо взето, е бил благодатен в продължение на неколкостотин години, но той не ни е дал неподправено щастие и сега вече ние трябва да изберем между преследването на неограничен растеж чрез наука и технология – и ясните опасности, които го съпровождат.

Измина повече от година от моята среща с Рей Кързуайл и Джон Сърл. Виждам наоколо основания за надежда в призивите към предпазливост и отказ, както и в хората, които открих – хора, които са също толкова загрижени за опасното положение, в която се намираме, колкото и аз. Аз изпитвам, освен това, едно по-дълбоко чувство за лична отговорност – не поради работата, която вече съм извършил, а поради оная, която ще върша тепърва, на мястото, където науките се сливат.

Но много други хора, които знаят за тези опасности, ми се струват странно мълчаливи. Когато бъдат притиснати, те отвръщат с контраудара „това не е нищо ново“ – като че ли осъзнаването на това, което може да се случи, е достатъчен отговор. Те ми казват: университетите са пълни с био-етици, които по цял ден се занимават с тези неща. Те ми казват: за това вече е писано, при това от експерти. Те се оплакват: твоите страхове и твоите аргументи вече отдавна са остарели.

Не знам къде тези хора крият страховете си. Като архитект на комплексни системи аз навлизам в тази област като генералист. Но омаловажава ли това моите безпокойства? Съзнавам колко много е писано, говорено и преподавано за всичко това, при това от авторитети. Но означава ли това, че тези неща са стигнали до хората? Означава ли това, че можем да обезценим опасностите пред нас?

Да се знае не означава да не се действа. Можем ли да се съмняваме в това, че познанието е станало оръжие, което упражняваме срещу самите себе си?

Опитът на атомните учени ясно показва необходимостта от поемане на лична отговорност, опасността от това, че нещата могат да се развият прекалено бързо, както и начина, по който един процес може да придобие свой собствен живот. Както те, така и ние можем да създадем непреодолими проблеми за нищожно кратко време. Ако не искаме да бъдем изненадани по подобен начин от последствията на нашите изобретения, ние трябва мислим повече, предварително.

Моето професионално занимание е подобряването на софтуерната надеждност. Софтуерът е сечиво – и като майстор на сечива аз трябва да се боря с начините, по които моите сечива могат да бъдат използвани. Винаги съм смятал, че повишаването на надеждността на софтуера, като се имат пред вид множеството начини, по които той се използва, ще направят света едно по-сигурно и по-добро място; ако бих започнал да вярвам в противното, аз бих бил морално задължен да спра тази работа. Но вече мога да си представя, че такъв ден може скоро да дойде.

Всичко това ме кара да се ядосвам, но поне не ме прави меланхоличен. Отсега нататък за мен прогресът ще бъде нещо горчиво-сладко.

Спомняте ли си красивата предпоследна сцена от Манхатън, в която Уди Алън лежи на кушетката си и диктува в един касетофон? Той пише разказ за хора, които си създават ненужни, невротични проблеми, защото това им помага да избягват сблъсъка с по-неразрешими, ужасяващи проблеми, свързани с вселената.

Накрая той стига до въпроса „Защо си струва да се живее живота?“ и изрежда нещата, които правят живота ценен за самия него: Граучо Маркс, Уили Мейс, втората част на симфонията Юпитер, записа на Луис Армстронг Блуз на картофената глава, шведски филми, Възпитание на чувствата от Флобер, Марлон Брандо, Франк Синатра, ябълките и крушите на Сезан, раците в ресторанта на Сам Уо и, накрая, истинския хит: любимото му лице, Трейси.

Всеки от нас има своите скъпоценни неща и, грижейки се за тях, ние откриваме същността на нашата човечност. В края на краищата, нашата огромна способност да се грижим за другите е това, което ме кара да оставам оптимист когато мисля за опасностите, които ни очакват.

Непосредствената ми надежда е да стана участник в една много по-обширна дискусия по нещата, за които стана дума тук, с хора от различен произход, в обкръжения не предразположени към страх от или предпочитание на технологията заради самата нея.

[...]

И тъй, аз все още търся; има още много неща, които трябва да науча. Дали ние ще успеем или ще се провалим, дали ще оцелеем или ще станем жертва на тези технологии, още не е решено. Аз отново закъснявам – вече е 6 часа сутринта. И все пак се опитвам – опитвам се да намеря по-добри отговори, да разруша магията и да ги освободя от камъка.

Източник

БИЛ ДЖОЙ

Бил Джой е един от най-високо уважаваните компютърни специалисти в света, съосновател на фирмата Sun Microsystems и съавтор на много от най-важните в момента софтуерни продукти като например системата UNIX, някои от най-важните протоколи за комуникация чрез интернет и др.

Коментари (1)

- 30-04-2009|Unregistered|ген ген  – комент вай вай

стана тя -казваме по тия ширини

Ще живеем ли вечно?

Автор: Рей Кързуайл

Интервюто води Тобиас Хюлсвит, FAZ

Настоящата статия е част от един дългогодишен спор (дискусия) между двама от най-известните технологично ориентирани мислители на запад, Рей Кързуайл и Бил Джой, в която те поддържат диаметрално противоположни позиции по въпросите на предимствата и недостатъците, с които е обвързано едно евентуално необуздано технологическо развитие на човечеството.

Двете статии могат да бъдат открити на следните адреси:

1. Бил Джой – Защо бъдещето не се нуждае от нас?

2. Рей Кързуайл – Ще живеем ли вечно?

Овидий завършва своитеМетаморфози със строфите „Хората ще ме четат вечно, и в паметта на времето/аз ще … живея“ Как ви звучи това?

До скоро не разполагахме с възможности да премахнем привидната неизбежност на телесното западане и смъртта. Нашето съзнание обаче ни се струва непреходно, то ни изглежда вечно. И въпреки това трябва непрекъснато да наблюдаваме как хората умират. И така ние сме развили различни теории относно това защо хората живеят вечно, дори и когато техният живот ни изглежда ограничен във времето: прераждане, живот на небето или в паметта на поколенията. И си измисляме философски аргументи защо смъртта е нещо положително и освобождаващо и защо не добре, ако се опитваме да продължим живота до безкрайност.

Потискането на факта, че смъртта е една безкрайно ужасяваща представа (да не говорим пък за живота, който си отива с нея) е нещо широко разпространено. Ние просто се придържаме сляпо към рационалните обяснения, които ни позволяват да продължаваме пред лицето на приближаващата трагедия. И докато не разполагахме с алтернативи, това вероятно е било нещо разумно. Но днес вече имаме алтернатива. Дори и ако не разполагаме с необходимите средства, то поне притежаваме знанието за това как да преживеем до момента, в който ще ги имаме. С днешното познание дори хората от моето поколение ще бъдат в добра форма след петнайсет години (Кързуайл е роден през 1948 г., бел. пр.). А тогава вече ще бъде възможно да модифицираме биологическата си програма, за да живеем до момента, в който нанотехнологията ще ни позволи да живеем вечно.

Страхът пред смъртта ли беше изходният пункт на вашата работа?

Не. Моето мислене има два източника. Аз съм изобретател и моите продукти трябва да имат точен тайминг. Повечето изобретатели пропадат не защото техните идеи са лоши, а защото техният тайминг е погрешен. Именно затова аз изследвах технологическите тенденции и видях, че развитието на сметачните процеси и повишаването на мощността на комуникационните технологии са предсказуеми. Днес работя с десет души, които събират данни от различни области, въз основа на които ние развиваме математически модели. Те ни позволяват по-точни прогнози. По този начин напоследък разработихме една машина за четене в джобен формат, предназначена за слепи хора.

През 2002 изчислихме, че необходимата за това техника ще ни бъде достъпна през 2006 – в правилната големина, с необходимата мощност и на достъпна цена. Ето защо започнахме развойната работа през 2002, за да бъдем готови с продукта през 2006. Със същите математически модели днес вече сме в състояние да гледаме напред не само с пет или десет, но и с двайсет, трийсет години. Поради експлозивната природа на ускореното техническо развитие и защото в основата на това развитие се намират информационните технологии, аз стигнах до извода, че през 2045 ще достигнем едно извънредно състояние: събитието, отвъд което ние днес не можем да гледаме в бъдещето, тъй като тогава изкуствената интелигентност ще надмине човешката.

Вие споменахте и един втори източник …

Той произлиза от това, че на 35 годишна възраст аз се разболях от диабет типII. Традиционното лечение само влоши нещата. Ето защо аз подходих към проблема като инженер и учен. Събрах информация и излекувах диабета си чрез хранителни добавки и промени в начина на живот; днес вече съм напълно свободен от каквито и да било симптоми. Тогава разбрах, че здравословните проблеми могат да бъдат решени с правилната комбинация от идеи. И ако това е възможно с диабета, то тогава е възможно, или поне аз го мога, с всяка болест.

Накрая получих още един здравословен проблем: така наречената средна възраст, онова ускорено остаряване, което настъпва около петдесет години. Мисля, че преодолях и това предизвикателство. При различни тестове за възраст при мен винаги се появява резултат 40, макар че съм на 60 години. Измервам редовно шестдесет различни кръвни стойности, освен това паметта, реакциите и способността си за усещане. След петнайсет години, когато ще съм на 75, бих искал да бъда на биологическа възраст от 38. Тогава ще можем да препрограмираме собствената си биохимия, а след това ще се появят наноботите, микроскопични роботи, които ще можем да въвеждаме в кръвообращението си.

Считате ли се за основател на нова религия?

Всички големи религии са възникнали в пред-научни времена. Те ни казват нещо относно човечеството, като ни показват кое е важното за нас: ние искаме да победим смъртта, болестите и страданието. Те ни дават разбиране за целите на човечеството, но тогава още не сме разполагали със средствата, необходими за да можем действително да постигнем нещо в тази насока. Аз изхождам не от религиозни заповеди или представи за това какъв трябва да бъде животът. Моите идеи имат научна основа. Може би те звучат подобно на някои религии, поне що се отнася до желанието да се победят смъртта и страданието, както и нашите човешки ограничения.

Но те се основават не на вяра, а на научно наблюдение върху технологически тенденции, както и на изследвания относно въпроса защо технологиите се развиват по един определен начин и доколко това развитие представлява продължение на еволюцията, която ги е направила възможни – и какво означава за нас всичко това. Може би в религиите е получило израз прозрението, че някой ден действително ще притежаваме средствата, необходими за преодоляването на смъртта. Техните основатели не са имали ни най-малка представа как може да стане това, но сигурно са чувствали, че някакъв начин трябва да има. Може би моите мисли са просто амалгама от религиозни цели – трансцендентност и освобождаване от страдание и смърт – но те се основават на една реална и практическа представа за това как тези цели могат да бъдат постигнати.

Ще бъдем ли в състояние чрез обвързването на хора и изкуствен интелект да пренасяме знание и дори лични преживявания директно от мозък в мозък?

Изглежда, че нашето тяло притежава фиксирана физическа форма. Нашият мозък е затворен в череп и не се припокрива физически с други мозъци. Ето защо ние се придържаме към представата за уникалната идентичност на всеки индивид. Но компютрите са по-различни. Може да се вземе един милион от тях и да се направи от тях един-единствен процесор, след което отново да се направят обратно един милион компютри. С други думи: компютрите могат без проблеми да се свързват с други компютри, заедно с цялата си идентичност и софтуер, а след това отново да се изолират. Идентичността на един компютър се базира на неговия софтуер. Когато вашият компютър умре, можете просто да препишете софтуера от бекъп или от друг компютър – и компютъра ви е отново жив.

По отношение на самите себе си ние живеем с представата, че софтуерът трябва да умре когато се повреди хардуерът. Защото смъртта е именно това – хардуерът е непоправимо повреден. При компютрите обаче нямаме такива очаквания. А това значи, че ако отхвърляме биологията си все повече и повече, ставайки все по-подобни на компютри и обвързвайки се с нашите компютри до степен, при която в края на краищата компютърната част от нашия интелект е милиард пъти по-мощна от биологичната част, ще притежаваме същите способности като тях. Ние ще можем да смесваме интелигентността си едни с други, а след това да се разделяме едни от други, както го правят днес компютрите. Когато бъдем в състояние да проникнем по-дълбоко в съзнанието на някой друг човек, свързвайки се по най-интимен начин, с помощта на небиологичен интелект, то това сигурно ще се отрази много положително върху способността ни за съчувствие и взаимно разбиране.

Далай Лама сигурно и днес вече чувства универсалната свързаност на хората. Но защо ние, останалите, да се чувстваме по-добре от нещо такова в бъдещето, което описвате, след като не го можем днес?

Ние и днес споделяме знание и идеи чрез езика и сме в състояние да съпреживяваме с други хора. И ние вече познаваме мозъчните структури, които до известна степен ни позволяват такова съпреживяване. Освен това вече притежаваме известна способност да свързваме мисленето си в мисловни единици, които се състоят от различни хора. Комуникационни технологии като интернет ни позволяват да комуникираме в целия свят и да създаваме общности, които допреди няколко десетилетия изобщо не съществуваха. Това са дълбоко демократизиращи технологии. Когато казвате, че Далай Лама и днес вече изпитва универсалната свързаност на хората – добре, неговата способност за съпреживяване може и да е по-добре развита отколкото при останалите хора, но в края на краищата и той е само човек. Неговата способност да се постави в нечие чуждо състояние също е ограничена. И той не може да чете мисли.

За да забавите процеса на остаряване, вие вземате всеки ден по 250 допълващи храната таблетки.

Междувременно съм надолу до 200, поради увеличаване на ефективността. Във всеки случай аз вземам не просто някакви средства, ръководен от суеверие или мъгляви представи. Моята програма е много консервативна, дори и ако изглежда малко агресивна. Зад всичко, което правя и препоръчвам, стоят научни доказателства. И ако нещо е оспорвано с право, като например хормоните на човешкия растеж, то аз не го вземам, нито пък препоръчвам. Не експериментирам и със средства, за чието въздействие не знаем достатъчно. Освен това, както вече казах, провеждам редовни тестове, за да видя как ми се отразява всичко това. Правя го от двайсет години насам и се чувствам много добре. Нивото ми на холестерин, което преди двайсет години се намираше при 2,80, днес е при 1,30. Мога да изредя още много стойности, които са идеално поставени. Стойностите на хормоните ми са като при човек на 30 или 40 години, а съм на 60. Спя добре и все още съм много продуктивен.

Кога гълтате всички тия хапчета?

Разпределям ги в течение на целия ден.

Мислите ли понякога, че смъртта би могла да бъде едно интересно преживяване, което бихте могли да пропуснете?

(Размисля дълго.) Хм, едва ли може да се знае как изглежда това преживяване.

Аз познавам дори хора, които казват, че това ще бъде грандиозно преживяване.

(Смее се.) И какво се случва след това? Нали има хора, които са минали през този процес, които са били обявени за клинично мъртви, а след това са се върнали към живота. Те не съобщават за нищо трансцедентално. Ако там има някакви хубави процеси, то ще можем да ги направим познаваеми и без да умираме. Трябва само да разберем що за процеси са това. Мисля, че нагласата на хората, за които говорите, е просто още един опит за рационализиране, за да си втълпят, че смъртта е нещо хубаво, за да не бъдат принудени да се сблъскат с факта, че всъщност тя е нещо ужасно.

Папата каза, цитирайки философа Габриел Марсел: „Да каем на някой човек ‚обичам те‘ означава: отказвам да приема твоята смърт, протестирам срещу твоята смърт“. Ще съществува ли любовта и когато престанем да умираме?

Да изгубите някого, когото обичате, е най-голямата от всички болки. Ние обичаме някого не защото той е мъртъв или защото ще умре. Любовта е по-скоро висшата форма на живота. Тя е най-доброто средство, с което разполагаме, за да се слеем с един друг човек, и този начин за сливане ще стане в бъдеще още по-интензивен. Смъртта не съдейства на любовта, тя ни открадва любовта.

Източник

РЕЙ КЪРЗУАЙЛ

Рей Кързуайл е известен американски изобретател и футурист. Той е пионер в множество области, свързани с компютърните технологии. Кързуайл е автор на седем книги, посветени на теми като здравеопазване, изкуствен интелект и футуризъм.

Коментари (3)

- 28-02-2008|Unregistered|Administrator  – Техно-оптимизмът и заблудите на нетърпението

Като детенце, четейки Жул Верн, бях не по-малък оптимист, отколкото ми изглежда Рей Кързуайл. Никога не беше ми минавало и през ум, че технологиите могат да вършат и нещо друго, освен да освобождават. Та нали това беше една от Истините, на които ни учеха в училище? Съмнението, скептицизмът, не бяха неща, които се насърчаваха по онова време ...

После зачетох големите руски фантасти, особено Ефремов и братя Стругацки – и те започнаха полека-лека да ми развалят удоволствието. Как, нима е възможно технологиите не само да освобождават, но и да поробват? Не, не, това не може да бъде!

Още по-късно, вече през 80-те, дойдоха и други автори, Хъксли, Оруел, Голдинг. Както и великият Чаплин, чийто финален монолог от „Великият диктатор“ е едно от нещата, които ме направиха човек ...

Днес, вече подминавайки средата на попрището жизнено, си мисля съвсем откровено, че ми се ще Господ да ни пази от такива оптимисти. Впрочем, дали някой някога им е споменавал, че единственото нещо, което свързва всички тоталитарни идеологии по света – или поне всички, които познавам аз – е техно-оптимизмът? Странно съвпадение, наистина странно ...

Цитат

- 27-07-2009|nadq  – ne ni trqbva da jiveem ve4no

mislili ste si kakvo e da jiveem ve4no-az da i si predstavqm planeta palna s ne6tasni xora.zamislete se i 6te vidite

Цитат

- 09-06-2010|ll

Absolutno e prav-smurtta e nai-golqmata tragediq na tozi svqt ,ako uspeem da se spravim s neq tova 6te bude ne6to neveroqtno !!!

Ще бъде ли светът китайски?

Автор: Георг Блуме

Това е световна премиера. Леново поема PC-бизнеса на IBM. Един китайски концерн, чието име доскоро никой не знаеше, поглъща части от един западен индустриален гигант. Нека си представим, че MercedesBenz продава своя отдел за проектиране на двигатели на някоя китайска фирма и отсега нататък се задоволява с дизайн и пласмент. Но може би скоро и това ще стане реалност.

Янг Юанкинг е името на стройния мъж, който предлага една нова визия на световната икономическа общност: Китай като високотехнологична страна. Вече повече от десет години 40-годишният мъж стои на върха на Леново, от една малка търговска фирма той оформи най-големия производител на компютри в Азия. Когато през месец май Леново изкупи PC-производството на IBM за 1,25 милиарда долара, концернът му се катапултира на трето място в света, веднага след водачите в бранша Dell и Hewlett-Packard. „Леново вече не е китайска, а многонационална фирма“, казва гордо Янг, когато за пръв път допуска журналисти в пекинския си работен кабинет.

Янг е облечен в сива риза, на врата му виси фирмен документ за самоличност. Пред прозореца на кабинета му лежи старият Пекин: каменни колиби и дъсчени бараки от времето на Мао. Янг е надраснал миналото, той е фанатик на технологията и организацията, който не приема никакви наложени граници. Той не иска да говори за етика: „Във фирмата се говори само за бизнес“. Нека политиците в Пекин, Вашингтон и Брюксел се измъчват взаимно с търговски правила за текстилната индустрия – за него Китай вече не е страната на коприната, а по-скоро един вид див изток на 21-ия век, страна на неограничените възможности. „Дизайнът и качеството на нашите продукти вече са на световно ниво“, описва Янг ситуацията в Леново. „Ето защо за в бъдеще всичко ще зависи от иновацията. Иновацията може да бъде скъпа или ефективна. Нашата иновация ще бъде ефективна“.

Най-новата фаза в развитието на Китай е много тясно свързана с хора като Янг: под покривалото на комунистическите кадри страната бива променяна от мениджъри, предприемачи, инженери, архитекти, хора на изкуството и модни дизайнери. Именно на тях се дължи факта, че Китай отдавна вече не е това, което мнозина на Запад все още виждат отдалеч: работилница за света, задвижвана от един грабителски съюз между западни капиталисти и източни комунисти.

В действителност Китай преживява обновление на много нива. При по-точно вглеждане се разпознават не само ниски заплати, но и едно ново разбиране на ефективността отвъд краткосрочния акционерски интерес. Не само един турбо-бърз пазар, но и една прастара ценностна система със собствени понятия за съвместно съществуване и възпитание. За пръв път в историята се развива едно огромно индустриално общество, което може да се състезава и по култура със Запада, включително и САЩ. Почти няма интернационален филмов фестивал, на който китайските филми да не са сред носителите на награди.

„Ние сме новите. Ние сме бъдещето“, рекламира в Германия шефът на Леново своите IBM-компютри от Китай. В рекламния лозунг се крие реално ядро. Западът е сериозно застрашен от опасността да продължава да се държи за образа на комунистическия, лесно предвидим Китай, вместо да се подготвя за китаизацията на света.

Със сигурност страната ще продължава и в бъдеще да залива западните пазари с евтини продукти. Но тя едва ли ще се ограничи само с това. По-рано нещата вървяха така: богатите страни произвеждаха високотехнологични, изследователски-интензивни продукти, бедните страни – масови продукти, изискващи евтина работна ръка. Но сега за пръв път се поставя под въпрос и глобалното разпределение на труда. „Особеното при Китай е, че внезапно се появява една огромна, бедна страна, която може да конкурира не само чрез ниски заплати, но и във високотехнологичната област“, казва харвардският икономист Ричард Фрийман.

Точно това започва да чувства и Джон Щтолте във Вилинген-Швенинген недалеч от Шварцвалд. Холандският инженер ръководи немския развоен отдел на най-големия производител на телевизори в света – TCL от Китай. През изминалата година TCL пое телевизионния клон на френския концерн Томпсън, изкачи се по този начин на първо място в света и същевременно изкупи изследователския център във Вилинген-Швенинген. Не непременно за взаимна радост. 50 от 150 висококвалифицирани кадри в Германия трябваше да напуснат фирмата, защото тяхната работа може да се извършва по-евтино в Китай. На Щолте бе позволено да остане, той обаче трябваше да се нагоди към сътрудничеството с равностойния му по пост ръководител на изследователския център за телевизия в южнокитайския Шенжен, Форест Луо. Всеки ден Щолте пише електронни съобщения, които се появяват на чисто новия монитор на Луо в главното управление в Шенжен.

Луо чете – и не съвсем рядко доста се нервира. „Ако някой в Китай има идея, той веднага иска да я осъществи. Европейците винаги първо трябва да приготвят някакво изследване“, въздиша младият шеф в костюм на бледи райета. Той може да си позволи подобни изказвания. Докато в скъпите развойни лаборатории на TCL в Европа и Америка бяха зачеркнати работни места, от момента на изкупуването на Томпсън фирмата увеличи броя на изследователските кадри в Шенжен от 400 на 600 – и всички те са свободно говорещи английски език инженери и техници. „Много неща в Шенжен са по-прости и по-евтини; голяма част от дизайна, производствените тестове, качествения контрол“, казва Луо. Офисът му в небостъргача на TCL е заобиколен от празни помещения. Сградата е проектирана с мисълта за идещите стотици нови сътрудници.

Компютърният производител Леново премести главния си щаб в Ню Йорк – и, също като TCL, се опитва да се справи с проблемите, възникващи от интеграцията на концерн, състоящ се от множество различни парчета. Леново и TCL са само едно начало, нищо повече. „Всеки китайски мениджър знае, че на днешно време вече няма национални шампиони в отделните отрасли. Всеки се ориентира по конкуренцията от Запад“, казва професор Жанг Вейинг от школата за мениджъри Гангхуа в Пекин. Жанг подчертава, че Китай не се опитва отново да изобрети света, неговите студенти не се интересуват от политика. „Нашата мисия се нарича международна конкуретноспособност “, казва Жанг.

Китайският бум субсидираше години наред различни отрасли по всички континенти. Китайците внасяха петрол, стомана и соя, светът произвеждаше и печелеше. „Растежът на Китай започва да става по-неприязнен срещу чужбината“, предупреждава Т. Дж. Бойд, специалист по Китай на инвестиционната банка Мерил-Линч. В бъдеще страната ще внася значително по-малко от очакваното, инвесторският бум започва да утихва, а китайските фирми се съсредоточават все повече върху световния пазар, като при това използват хронично подценената си валута.

Изведнъж китайската конкуренция започва да се насочва към икономически отрасли, в които западните фирми са традиционно силни. Немският автоснабдител (под-производител) ZF от Фриедрихсхафен например се вижда напоследък задължен да инвестира в Китай, за да не могат китайските конкуренти да му отнемат мястото при главния клиент Фолксваген, първо в далечния изток, а след това и на други места. ZF назначава китайски инженери с добри познания по немски език и изгодни заплати – и в бъдеще вероятно ще успява да произвежда много неща по-евтино в Китай, отколкото в Германия. Във фабриките на ZF редом с немските машини стоят вече китайски апаратури, които изплюват същите автомобилни части. Нова конкуренция за немските машиностроители.

Заплашителна става ситуацията и за западните автомобилостроители, които правят солидни печалби с техните немско-китайски съвместни предприятия. Милиардните инвестиции на VW, BMW и DaimlerChrysler биха могли да се окажат бумерангови в дългосрочен план. В съвместните им фирми немците подхранват бъдещи конкуренти. Преди кратко време Китайската Корпорация на Автомобилната Индустрия (ККАИ) обяви, че през 2007 за пръв път ще започне да строи свои собствени автомобили. Фирмата, която си сътрудничи с Фолксваген от двадесет години насам, ще изнесе своя нов модел на пазара в директна конкуренция с немците. Точно това господата от Волфсбург не бяха позволявали на ККАИ нито веднъж досега.

Но какво да направят срещу това? Според китайския закон чуждестранните автопроизводители са задължени да кооперират с местните предприятия. Всички знаеха какво ще се случи когато западната технология започне да прониква по този начин в страната и масово бъде използвана за обучение на китайски специалисти – още повече, че държавният концерн ККАИ отдавна беше избран за „шампион“ на китайската автомобилна индустрия, с глобални амбиции. Междувременно ККАИ изкупи четвъртия по големина в Южна Корея автопроизводител, СангЙонг, а в Англия купи от банкрутиралияMG Rover правата върху моделите Rover 75 и Rover 25. Волфсбург реагира на това, като назначава китайски мениджъри и изследователи. „Всичко да се покрие с китайци“, гласи девизът.

За Германия като цяло това е слабо успокоение. Делът на Китай в световното индустриално производство нарасна от 1995 година насам от пет на дванадесет процента. Немският дял е осем процента.

Един друг бумерангов ефект застрашава DaimlerChrysler. Тъй като автомобилният завод на Mercedes в Пекин беше конципиран за времена на бум, но китайският пазар в момента нараства само с 15, а не както преди със 75 процента годишно, в скоро време там могат да се очакват свръхкапацитети. Концернът обяви начаса, че произведените в Китай лимузини в бъдеще ще бъдат и експортирани. Или, казано другояче: DaimlerChrysler обяви за открита вътрешнофирмената конкуренция с Китай за място на производство. Досега немските мениджъри бяха се опитвали да избегнат точно това. Сега вече не могат да си го позволят.

По предварителни прогнози през 2010 година Китай вероятно ще произвежда с 20 процента повече автомобили, отколкото се търсят в страната. VW вече строи свой собствен изследователски център в Пекин, в който думата скоро ще имат китайски инженери и дизайнери. Но какво ще стане, ако в бъдеще по-добрите идеи идват от Пекин? При американския гигант Microsoft пекинският отдел вече се смята за най-ефективен в целия свят.

Четири новосъздадени работни места в съвместно китайско-немско предприятие осигуряват едно работно място в къщи, заявява с право шефът на заседателния съвет на Siemens, Хайнрих фон Пиерер. Като цяло китайската икономика все още допринася за заетост, а не безработица в Германия. Въпросът обаче е дали това ще си остане така и когато Китай, както обещава Пекинската Академия на Науките, утрои до 2020 година броя на инженерите си. Още днес страната разполага с най-големия брой студенти по цял свят, както и вторият по големина брой изследователи.

Новата китайска власт се чувства навсякъде. Какъв смисъл имат всички договорености в G7 например, когато най-големият световен финансов проблем е ниската стойност на китайския юан? Пекин обаче трудно може да бъде поставен под натиск, тъй като чрез неговите покупки на валута до голяма степен се финансира американският държавен дефицит. „Китай днес си позволява нахалството да нарича САЩ главна причина за глобалната липса на равновесие в световната икономика“, казва Нуриел Рубини, професор по икономика в школата по мениджмънт Щерн на университета Ню Йорк. „За много страни по света Китай още днес е по-важен от САЩ“. При това ученият има пред вид не само Югоизточна Азия или Австралия, но и страните от Латинска Америка, на които китайското правителство обеща инвестиции от над 100 милиарда долара в течение на следващите десет години – като например за строежа на нови железници в Бразилия. С това се цели да се подпомогне разработването на суровините на континента, от които Китай се нуждае спешно.

В областта на енергията и суровините става ясно по най-красноречив начин до каква степен световният икономически ред започва да излиза извън релси под натиска на китайския икономически възход. Една все по-нарастваща част от 1,3-те милиарда китайци желае да се подкачи към петролната помпа. Китай вече е отговорен за половината от световния растеж на потребление на петрол. Ето защо китайският петролен концерн Petrochinaинвестира пет милиарда долара в чужбина, около половината от тях в политически нестабилния Судан. Почти всяка нова китайска инвестиция в областта на енергията влече след себе си политически прецедент: това пролича при китайското вето в защита на Судан в съвета за сигурност на ООН, при спора с Япония заради руските тръбопроводи и сондажи за природен газ в източнокитайско море, при търканията с Индия по въпроса за финансираната от Китай модернизация на пакистански пристанища. Все още никой не допуска китайските претенции без съпротива. А най-малко от всички това правят САЩ, чийто министър на отбраната Доналд Ръмсфелд открито критикува китайските „продължаващи и нарастващи покупки на оръжие“. В отговор Пекин посочва, че американските разходи за въоръжение лежат с десет до двадесет пъти над китайските, както и че средният американец употребява осем пъти повече енергия от средния китаец. Никой в Пекин няма желание да преглъща подобни предизвикателства.

Междувременно Китай е шестата по големина икономика в света – и трета по големина на търговията. Само в четирите години откак Китай стана член на Световната Търговска Организация (СТО), обемът на китайската търговия се удвои, от 510 на 1100 милиарда долара. „Китайското влияние в света нараства ден след ден, защото в една свободна пазарна икономика няма еднопосочни улици“, казва Жу Кирен от центъра за икономически изследвания в Пекин. Да, Европейският Съюз току-що се възползва от гарантираното му чрез СТО право да обложи с мита евтините китайски текстилни стоки – но това важи само до 2008 година. След това търговията е свободна.

През миналия декември Националният Разузнавателен Съвет на САЩ (NIC), който докладва на ЦРУ и президента, подаде ясен сигнал, след като сравни възхода на Китай с този на САЩ през 20-ия век и предупреди срещу „потенциално също толкова драматични последствия“. Досега историците търсеха по-скоро сравнения с късно дошлите нации на 20-ия век, Германия и Япония. Междувременно Китай се представя в различна светлина. За разлика от по-раншната ситуация в Япония огромните пазари на страната са отворени за всички – във всеки случай доколкото това се харесва на тамошните власт имущи. По тази причина една „антикитайска коалиция“ изглежда малко вероятна. NIC вижда корена на китайския политически и икономически възход в „една комбинация от висок растеж, нарастващи военни възможности, активно насърчаване на високотехнологичните индустрии и голямо население“. Според NIC само „едно рязко преобръщане на глобализационния процес или един значителен бунт“ биха могли да възпрепятстват по-нататъшния възход на Китай.

Но какво ще стане ако подобен сериозен прелом се случи, противно на всички очаквания? Действително, една сериозна икономическа криза в Китай става все по-вероятна. В неподвижната еднопартийна държава корупцията и социалните напрежения нарастват поради системна обусловеност. Икономиката расте за сметка на околната среда, защото Китай покрива три четвърти от енергийните си нужди чрез въглища. Поради хаотичното разрастване на градовете навсякъде в страната започва да се чувства недостиг на вода. Богати и бедни вече отдавна се намират на огромно разстояние едни от други. От години насам се наброяват стотици хиляди по-малки стачки и протестни акции на хората, които възприемат себе си като губещи от реформите. Какво ще стане, ако предприятията изведнъж установят, че в привидно безкрайния бум те произвеждат повече, отколкото могат да продадат? А ако изведнъж започнат да уволняват, вместо непрекъснато да назначават нови работници?

През последните десет години китайското правителство разруши чрез плановото стопанство и старите социални мрежи. Създаването на законно уредено социално осигуряване едва започва. Ако някой днес изгуби работното си място в Китай, той лесно изпада в остра екзистенциална криза. Ами ако тази съдба изведнъж застигне милиони хора? Ще избухне ли тогава един всеобщ бунт, както предполагат някои западни наблюдатели?

Едва ли. По-вероятно е, че за кой ли път китайците отново ще се примирят със съдбата си. Вече отдавна издръжливостта, търпението и прилежността се смятат за добродетели на този народ, който през не чак толкова отдалеченото управление на Мао Цзе Дун трябваше да издържи на ужасяващ глад, в сравнение с който всяка модерна криза би изглеждала безобидна.

Но повечето китайци и без това изглежда са съгласни с комунистическата партия – точно защото през последните години тя винаги успяваше да избегне катастрофи, подобни на ония от времето на Мао. Тази система няма да се разпадне така лесно. КП-държавата успя да докаже себе си като ловък „посредник на глобализацията“, далеч отвъд първоначалните пазарни реформи на Денг Сяопинг, аргументира Йонглин Жанг, ръководител на школата за азиатски изследвания при университета Окланд в Нова Зеландия. При това между другото той има пред вид забраната за износ на капитал, както и други мерки, които направиха Китай нечувствителен за настроенията на международните финансови и индустриални концерни.

Толкова по-зашеметяващи изглеждат шансовете за растеж – като се има пред вид огромното население. 400 милиона китайци са излезли от 1980 насам над нивото на най-непоносимата бедност, макар че днес все още около 80 милиона китайци живеят с по-малко от един долар на ден. 260 милиона души в замяна на това разполагат със семейно състояние по-високо от 20000 долара – хора, принадлежащи към една нова, бързо нарастваща средна класа.

60 процента от китайците, 800 милиона души, все още живеят на село, десет милиона от тях всяка година се изселват в градовете – и това създава основата за стабилния възход на Китай, защото „урбанизацията създава търсене“, както предсказва шанхайският икономист Ин Ксингмин.

Това е новото в китайската модернизация: разрастването и пораждането на градовете се случва едновременно с глобализацията – а не както в Европа и САЩ с разлика във времето от най-малко едно столетие. Създаването на градовете е и процес на културни промени. В малкото градско семейство в Китай важат съвсем различно ценности от онези на голямото селско семейство, например що се отнася до ролята на жената. И глобализацията допълнително насърчава това преобръщане на ценностите. Назад към старата феодална култура не води никакъв път. Но също и един нов национализъм, подобен на онзи, който се разрасна в Германия или Япония едновременно с индустриализацията, или както той се насърчава от китайската комунистическа партия в момента, е трудно въобразим. Защото всичко, което днес се появява в Китай като нова градска култура, е с космополитична насоченост. Новата пекинска кухня е японизирана, строителният стил на Шанхай американизиран, модата в цялата страна европеизирана, а литературата е силно повлияна от писмения стил в интернет. По този начин се оформя една смесена култура, която съчетава в едно китайски и чуждестранни елементи.

Човекът като господар на природата, този възглед е бил отхвърля в Китай до самия двадесети век, казва философът Веи. И Мао Цзе Дун, по негов собствен начин, също е поддържал старинния цялостен възглед за света. Едва много по-късно западната философия е проникнала в Китай – и сега отново бива отблъсквана по малко назад. „В тоталното съвършенство на една китайска ваза се крие нещо мистично, неразумно и все пак утопично, нещо, което си остава чуждо на Запада“, твърди Веи. Изведнъж културното наследство се оказва вече не тегло, а отново ценност.

Достоверен признак за новата китаизация е успехът на китайското кино. Например последният китайски носител на награда от берлинския кинофестивал, Гу Чангвей, показва във филма си Паун портрета на една трудна връзка между родители и деца по време на културната революция. Любовта на родителите и верността на децата, в противовес на романтичната любов, са моралните устои на конфуцианството. За разлика от онези на Запад, те поставят по-различни приоритети, особено що се отнася до възпитанието на децата – нещо, което ни се струва много актуално във връзка с резултатите от Pisa-тестовете.

По съвсем различен начин преплита традиция и прогрес пекинската модна дизайнерка Фенг Линг. Тя току-що създаде сценичното сако на рок-звездата Куи Жианг, героя на китайското демократично движение от 1989. Зелен лен с червена копринена подплата в революционния стил на шестдесетте години. Разбира се, Фенг знае за ужасите на културната революция, но тя не се страхува от това да извади на бял свят една дискредитирана традиция. „До съвсем скоро всички модни тенденции бяха импортирани от Запада“, казва Фенг. „Днес ние китайците питаме: как изглежда нашият собствен стил? Как можем да свържем всички нови неща от Запада с нашите собствени? Какво е китайско днес?“ Каквото и да е то – днес то вече излиза от Китай към света.

Китайските икономически успехи сигурно ще направят видимо далеч извън Китай онова от китайската култура, което може да бъде комерсиализирано и по този начин глобализирано. „Това, което ни окрилява днес, са жизненост, сила за живот и преливащи надежди“, признава младата пекинска театрална режисьорка Као Кефей. Тъй като родният оптимизъм понякога й се струва прекомерен, от време на време Као пътува до Германия, където напоследък тя беше удивена от избухналия отново дебат за капитализма. Као се възхищава на дискусионния плам на немците. „В Китай един такъв дебат би бил немислим“. Само някои поети и художници в Китай поставят под въпрос глобализацията. И техните тези са по-популярни на Запад, отколкото вкъщи. По този начин Китай се глобализира чрез една смесица от самочувствие и безкритичност – като същевременно прави света ден след ден още малко по-китайски.

Източник

ГЕОРГ БЛУМЕ

Георг Блуме и съпругата му Чикако Ямамото са кореспонденти в Китай на немските вестници taz, Die Zeit и Weltwoche.

Коментари (1)

- 03-09-2008|Unregistered|Guest User

Ако глобализацията не спре поради екоктастрофа или светона икономическа криза, китайците ще са навсякъде,но лидерите им ще бъдат българи.Великолепен анализ на факторите обуславящи китайския бум.

Може ли бизнесът да спаси света?

Автор: Метю Батлс

Когато Милтън Фридман заяви в едно знаменито изказване, че „социалната отговорност на бизнеса е да увеличава печалбата“, той даде повод за дискусии както на мисионерите на свободните пазари, така и на техните критици. Там където либертарианците виждат печалбата като основата на стабилността и откритите възможности, други виждат само алчност и грабеж. Отношението между това заключение и подобрението на обществото е доста крехко – и политици, социални критици и магнати водят продължителни битки относно това къде се намира пресечната точка между етика, филантропия и рентабилност.

Всички са склонни да се съгласят обаче, че ефектът от бизнеса се нсои предимно от икономиката: за народи, които търгуват едни с други, е по-малко вероятно да рискуват загуба на богатство чрез война; покачващите се заплати предлагат на работниците социална стабилност и сигурност; увеличените печалби водят до нарастваща благотворителност.

Но едно ново изследване внушава, че бизнесът може да има също така важно – и положително – културно влияние. Компаниите, които насърчават работниците си да съкращават разходите, не само подобряват своята собствена основа, но и поощряват социалния ангажимент, както и допринасят за мира в обществата, в които действат, според едно изследване, публикувано през ноември 2007 в Journal of Organizational Behavior.

Авторката Гретхен Шпрайцър, професор в Школата по мениджмънт към Мичиганския университет, е изследвала данни от 65 страни по целия свят, сравнявайки детайлни измервания относно степента на упълномощаване на работниците да вземат собствени решения от една страна – и по-широките измервания на качеството на обществения живот, от друга. Анализът й, основаващ се на анкети, проведени между 1981 и 2001 година, показва че свободните, доволни сътрудници живеят по-скоро в отворени, мирни общества – и че подобренията, свързани с по-големи пълномощия на работните места много често предхождат социални промени. Служителите, както изглежда, могат да прилагат уроците, научени на работното място, към социалния и политически живот като цяло.

Изследването на Шпрайцър не е окончателно и не доказва еднозначна връзка между двата вида промени, но то предлага един важен нов начин за виждане на взаимовръзката между бизнесите и обществото. Вместо да приемат, че мирът и стабилността ще предоставят необходимата платформа за икономическо развитие, икономистите и политиците биха направили добре да разгледат по-внимателно ролята, която бизнесът може да играе при зачеването на положителни социални промени, дори и в най-изостаналите места по света. Бизнесът създава работни места, но той насърчава и други видове прогрес, които нямат нищо общо с парите.

„Идеята, че бизнес-организациите могат да бъдат нещо като маслинова клонка и символ за мир, а не просто предвестник на крайностите и експлоатацията, е много привлекателна“, пише Шпрайцър.

Други учени виждат това изследване като откриващо път за нови видове студии. В коментар към статията на Шпрайцър, Джон Л. Пиърс от Калифорнийския университет в Ървин посочва, че централното твърдение, че „свободата да се вземат самостоятелни решения [на работното място] предоставя тренинга и самочувствието, необходими за мирно уреждане на различни спорове“ вече е нов начин за разглеждане не само на взаимоотношението между работното място и околната среда, но и на влиянието на индивидите върху обществото като цяло. И докато изследването на Шпрайцър не може да докаже, че повишаването на самостоятелността на работниците води до директен спад на нивото на насилие, Пиърс предсказва, че изследователите сигурно ще бъдат доста заинтересувани от тази взаимовръзка през следващите години.

Мислителите са се интересували от връзката между бизнес и общество още от времето на просвещението насам. Монтескьо заяви, че „естественият ефект от търговията е тя да води към мир“. Това става, твърдеше той, не просто защото търговията процъфтява във времена на мир, но и защото тя създава един вид богатство, неподатливо на завоевания – опитвайки се да си го присвои, завоевателят може само да го разруши. Но той също така предупреди, че желанието за печалба поставя под заплаха онова, което той наричаше добродетел – понятието за равенство, което лежи в основата на модерната демокрация.

През 80-те години на миналия век добродетелта на Монтескьо се появи на работните места под формата на Total Quality Management (TQM), който бе започнат в японската автомобилна индустрия и имаше за цел да насърчава работниците да влагат в работата собствени идеи. Докато TQM се разви предимно като начин за увеличаване на печалбите, неговите защитници подчертават, че бизнесите, насърчаващи работниците си да изразяват собствени мнения, се радват и на по-високо задоволство от работата сред тях. По-късно ентусиазмът към TQM постепенно намаля, но неговите основни принципи си остават много влиятелни не само сред американския бизнес, но и сред некомерсиалния сектор. Според Шпрайцър именно това са практиките, които дават най-голяма надежда за социални промени.

Изследването на Шпрайцър се базира върху данни, събирани в Мичиганския университет за целите на т. нар. Обзор на Световните Ценности, провеждан в продължение на 20 години и съдържащ около 200 въпроса като „Доколко свободни сте Вие да вземате самостоятелни решения в работата си?“ или „Изпълнявате ли инструкциите на своя шеф само когато сте напълно сигурни, че те са правилни?“

След това тя сравнила резултатите с данните относно нивата на корупция и насилие по света, събрани от Центъра за икономическо разузнаване къмEconomist. Шпрайцър установила, че страните, в които работниците съобщават за слабо собствено влияние върху вземането на решения, имат по-високи нива на смутове – и че с нарастването на задоволството, изпитвано на работното място, в течение на времето се увеличават и указанията за задоволство от социалния живот.

Шпрайцър също е документирала три конкретни изследвания, които потвърждават тези резултати. Например, една компания на имеRainforest Expeditions построила малък хотел сред джунглите в Перу, назначавайки на работа членове на местната индианска общност, като постовете варирали от домоуправител до екскурзовод и управител на хотела. Както пише Шпрайцър, „усещането за съвместно действие“, получено от хората в хода на работата и решаването на различни бизнес-проблеми, „се разпространи и върху граждански въпроси и повлия върху правенето на стратегически планове относно селското стопанство, образованието, екотуризма и занаятите“. Общината използвала дела от печалби от хотела за построяване на училище и подпомагане на местната медицинска клиника.

Важно е все пак да се отбележи, че въпросът за причинността си остава отворен. Шпрайцър използва косвени доказателства за практики, свързани с повишаване на отговорността сред работниците – като например задоволство от работата, а не данни за броя на фирмите, които са възприели подобни практики. Освен това остават открити и други въпроси, като: Действително ли подобни мерки по работните места водят до отворени общества или бизнесите, които ги прилагат, просто биват изграждани сред повече здрави, мирни общности? Отразяват ли положителните промени в обществото някакви просветени бизнес-практики или по-скоро влиянието на политически-мотивираните промени, проведени под натиска на организираните работници и други социални движения?

Разбира се, налице е и възможността фирмите да стоят и зад отрицателни социални промени, както посочва например социологът Чарлз Дърбър от Бостънския колеж в своята книга „Подивялата Америка: Пари, телесни повреди и новата американска мечта“ (2006). Свободата на работното място може и да води до по-силен социален ангажимент, но работниците, които почувстват, че техните фирми се придържат само на думи към форми на споделен мениджмънт, най-вероятно ще започнат да се отнасят с цинизъм и към обществения живот. В големите корпорации, където споделеният мениджмънт се размива поради огромните размери, резултатите могат да бъдат и вредни.

„Централният въпрос в едно време на огромни организации“ според Дърбър е следният: „Възможен ли е изобщо един функциониращ модел на демокрация?“

Остава си и въпроса дали от хората на бизнеса наистина може да се очаква да насърчават добродетелта? Това е доста спорно твърдение, особено когато става дума за печалба. През 2005 година, участвайки в една дискусия на страниците на списание Reason, основателят на фирмата Whole Foods Джон Маки изрази по следния начин своето виждане за един добродетелен, социално отговорен бизнес:

„Човешката природа не се отнася единствено до собствения интерес. Освен това тя включва симпатия, съчувствие, приятелство, любов и желание за социално одобрение. Като мотиви на човешкото поведение, тези неща са поне също толкова важни колкото и собствения интерес. За много хора те дори са по-важни от него“.

През юли миналата година беше разкрито, че Маки е използвал псевдоним, за да пише многобройни интернетски постинги, в които е критикувал Wild Oats, една верига от магазини за екологични продукти, които тогава се е опитвал да изкупи.

Да се насърчават работниците към добродетел на работното място и в собствената общност е едно нещо; да се накарат шефовете да вършат същото може да се окаже едно значително по-голямо предизвикателство.

Източник

МЕТЮ БАТЛС

Метю Батлс, старши сътрудник в бостънския Музей за изящни изкуства, е автор на изследването Библиотеката: една неспокойна история (Norton 2003), както и на многобройни статии, публикувани в издания като The American Scholar, The Boston Sunday Globe и Harper's Magazine.

Април 2008

Коран, свобода на словото и европейски ценности

Автор: Гелийн Молир

Филмът „Фитна“ на десния холандски политик Геерт Вилдерс, насочен срещу Корана, постави холандското правителство в политически невъзможна позиция. Философът Гелийн Молир се обръща за съвет към Джон Стюарт Мил.

В дебата за това дали да се забрани или не филмът „Фитна“ от Геерт Вилдерс има два лагера. Принципните разглеждат свободата на словото като фундаментално право под либералното демократично върховенство на закона. Независимо от естеството, съдържанието и тона на неговото послание, всекиму трябва да бъде разрешено да каже, пише или филмира каквото си поиска. Ако твърденията нанасят обида, подбуждат към омраза или призовават към насилие, може да се предприемат углавни действия. Но това винаги единствено след факта. Забраната на цензурата е абсолютна. От другата страна се намира прагматичният лагер. Този лагер също разглежда свободата на словото като важна ценност, но не на всяка цена. Ако свободата на словото означава, че други права биват нарушавани, то тогава тя трябва да бъде ограничена. Ако изборът е онзи между обществената сигурност и правото на изказ, то тогава колективните интереси имат предимство пред личните.

Това е гледната точка, защищавана от специалиста по отбраната Роб де Вийк в холандския всекидневник Trouw. Петимата видни мюсюлмани, които в един друг вестник, NRC Handelsblad, настойчиво помолиха холандския премиер-министър Балкененде да сдържа Вилдерс, използваха същата логика. Искането на Иран към холандското правителство да забрани филма на Вилдерс попада под същата категория; според иранците филмът може да доведе до „социално вълнение“, защото той нарушава правата на мюсюлманите, за които Коранът е свещена книга.

Междувременно холандското правителство се намира в политически невъзможна позиция, за разлика от Вилдерс, който създаде ситуация, от която може единствено да спечели. Той би разглеждал забраната на неговия филм от холандското правителство като доказателство за това, че Холандия се предава на исляма. Ако филмът бъде допуснат и избухнат размирици, това ще докаже неговата позиция, че ислямът е нетолерантна религия. Има ли изход от тази дилема?

Тук може би ще помогне една по-фундаментална дискусия относно принципите на свободата на изразяване. Една от най-страстните пледоарии относно свободата на изразяване може да бъде намерена в За свободата (On Liberty) от британския философ Джон Стюарт Мил. Началото на глава втора незабавно задава тона: „Ако цялото човечество минус един би било на едно и също мнение, и само един човек би бил на противоположно мнение, то човечеството не би имало повече право да накара тази личност да замълчи, отколкото самата личност, ако би имала такава власт, би имала право да накара човечеството да замълчи. […] Но особената вреда от заглушаването на израза на едно мнение е в това, че то ограбва човечеството; потомството, както и съществуващото поколение; онези, които не са съгласни с това мнение още повече, отколкото съгласните.“

Според Мил историята показва, че особено хората, които са твърдели, че говорят или действат в името на истината, по-късно са се оказали неправи. Необходима е скромност, особено по отношение на истината. Критиката е от полза на истината. Това е основата на всички принципи на научния прогрес.

Случаят на Вилдерс се отнася не толкова до истината в научен смисъл, а по-скоро до религията. Религията се основава на вяра, така че човек би могъл да каже, че тук по дефиниция откриването на истината не играе никаква роля. Но самата религия учи, че все пак става дума за истина. И тази „истина на вярата“ според Мил е също толкова податлива на грешки, колкото и всяка друга истина. Възможността, че критиката на религията може да допринесе за нейното по-добро разбиране е вече сама по себе си достатъчна причина тя да бъде разрешена, а не забранена.

Останалата част от аргументите на Мил са много модерни: той твърди, че неговите съвременници очевидно не са особено уверени в истинността на собствените си мнения. Ето защо те обосновават правото да се защищава едно (религиозно) мнение вече не чрез истината, а по-скоро чрез неговата полезност за обществото. Според тях понякога е полезно да се потисне критиката на общоприетите (религиозни) вярвания – не в името на истината, а в името на мира. В този случай правителството се позовава на общия интерес за обществен порядък.

Прилагайки това към филма на Вилдерс: критиката на религията, изразена в този филм може да бъде истинна или оправдана, но като правителство ние не смятаме, че това има отношение към въпроса. Основният въпрос е дали тази критика е полезна за обществото като цяло. Ако тя нанася повече вреда, отколкото полза, ние трябва да я забраним. Според Мил такъв начин на мислене само измества проблема. Правителството не е безпогрешно нито когато става дума за истината, нито по отношение на въпроса дали нещо е полезно или вредно за обществото. „Полезността на едно мнение е сама въпрос на мнение: също толкова спорна, открита за дискусия и изискваща дискусия, колкото и самото мнение.“ Полезността или вредата за обществото следователно не трябва да се вземат пред вид.

Дори и ако сте напълно убедени в „гибелните последици“ или „аморалността“ или „безбожието“ на едно мнение, и обществото като цяло се съгласява с вас, въпросното мнение все пак трябва да бъде допуснато, според Мил. Всъщност, най-вече тогава. Защото при онези обстоятелства рискът за извършване на грешки и създаване на жертви е най-голям. И следователно общият интерес, безбожието или аморалността никога не могат да бъдат аргументи за забраната на изказване на едно мнение.

Може ли „тонът“ на едно мнение да бъде използван като аргумент? Трябва ли мненията да бъдат изразявани по „сдържан“ начин? Мил твърди, че в това отношение е невъзможно да се поставят граници. Да кажем, че критерият е да не се обижда. Този критерий не би предложил решение, тъй като една убедителна и мощна вербална атака винаги ще бъде разглеждана като обидна и неразумна.

Но Мил вижда едно дори още по-фундаментално възражение. Според него начинът, по който едно мнение е защищавано, може действително да бъде осъдителен. Но проблемът се състои в това, че забраната срещу обидни твърдения почти винаги бива използвана срещу хора, които се противопоставят на утвърдените мнения. Вие сте свободен да се надсмивате и изразявате нетърпимост срещу поддръжниците на малцинственото мнение, защото знаете, че разполагате със симпатиите на (мълчаливото) мнозинство. Индивидът (от малцинството), обаче, трябва а се страхува за собствената си сигурност, ако си позволи подобно действие, защото му липсва поддръжката на общественото мнение. (Вземете за пример демонизацията на Пим Фортюн и нейните фатални последици[29]). Тонът, с който се изказва едно мнение, следователно също не трябва да се използва като причина за забраната му.

Означава ли това, че според Мил не съществуват ограничения срещу свободата на словото? Той прави едно изключение. Ако обстоятелствата са такива, че изказаните мнения водят до престъпни актове, то тогава дори мненията не са вече свещени. Мил дава за пример търговците на зърно. На вестниците трябва да бъде разрешено да пишат, че търговците на зърно водят бедните до гладна смърт. Но щом само изразите това мнение пред сърдита тълпа, стояща пред къщата на някой търговец на зърно, вие трябва да бъдете наказан. И тогава Мил формулира следния критерий: действия, които причиняват вреда на другите без правни основания, могат и трябва да бъдат ограничавани, ако е необходимо и чрез активна намеса.

Проблемът с Вилдерс се състои в това, че ние не знаем дали ситуацията на търговците на зърно е адекватна за него. Всички сценарии, рисуващи демонстрации, бунтове, ранени или убити хора, са много спекулативни. Един по-нататъшен усложняващ фактор е, че в този момент националните и интернационални контексти са много объркани. И въпреки това възможността за отрицателни последици не може да бъде аргумент за отричането на фундаментални права: това би означавало да се насърчава създаването на атмосфера на страх и терор. Особено в случай, когато от чужбина биват отправяни заплашителни слова – както го направи мюфтията на Сирия, който вижда изгледи за кръвопролития.

Само ако има конкретни симптоми, че общественият ред в Холандия ще бъде нарушен и няма да има достатъчно полицейска сила, за да се контролира ситуацията (ситуация на административна force majeure), някои основни права могат да бъдат временно потиснати. Тъй като това е невъзможно да бъде доказано в случая, филмът не трябва да бъде забранен.

От друга страна от огромно значение е холандският министър-председател Балкененде да обяви публично, че изразяването на неприемливи мнения също е част от един съществен принцип за демократичното върховенство на закона. И че в едно отворено общество този принцип трябва да бъде защищаван по всяко време. Както и че мюсюлманите ще бъдат защитени от холандската държава при всякакви обстоятелства. И че те те на свой ред могат да използват конституционните си права, за се борят вербално срещу Вилдерс по всякакви възможни начини. Един уверен в себе си отговор от страна на мюсюлманите, основаващ се на аргументи, посочващ софизмите и фалшивите сравнения, може да смали неговия проект до нормални пропорции: пропорциите на един дванайсетминутен филм за Корана.

Източник

ГЕЛИЙН МОЛИР

Гелийн Молир е преподавател по философия на правото към философския факултет в университета в Лайден.

Интервю на Джон Ленън и Йоко Оно за „Плейбой“ (януари 1981)

Автори: Джон Ленън, Йоко Оно

Да се опише бурната история на Бийтълс, на музикалния и културен жалон, създаден от Ленън, би било упражнение по очевидното. Голяма част от света знае, че Ленън беше водещият дух на Бийтълс, които пък бяха едно от най-дълбоките и силни влияния на шейсетте, преди да се стигне до горчивата раздяла през седемдесетте. Някои фенове обвиняваха за раздялата Йоко Оно, родената в Япония втора жена на Ленън, за която се говореше, че имала извънредно влияние върху него и с която той работеше заедно през седемдесетте години.

През 1975 семейство Ленън станаха недостъпни за пресата и макар че по този повод бяха отпечатани много различни предположения, те се появиха за пръв път едва преди няколко месеца – за да разпръснат слуховете и да направят нов албум. Те решиха да разговарят с Плейбой в най-дългото интервю, което някога са давали. Писателят на свободна професия Дейвид Шеф беше ангажиран за случая и когато той, заедно с отговорния редактор на Плейбой, се срещнаха с Йоко Оно, тя беше много настоятелна: в отговор на споменаването на други знаменитости, които са били интервюирани от Плейбой, тя каза: „Хора като Картър представят само собствената си страна. Джон и аз представяме света“. Но когато интервюто беше приключено няколко седмици по-късно, тя вече се беше присъединила към проекта с много ентусиазъм. Ето как представя нещата Шеф:

Отначало изглеждаше така, сякаш интервюто никога няма да бъде проведено. Когато започнах да преговарям с организацията на Ленън-Оно, получих телефонно обаждане от една от асистентките на Оно, която ме попита, напълно сериозно: „Каква е вашата зодия?“ Интервюто очевидно зависеше от това как Йоко интерпретира моя хороскоп, точно както много от бизнес решенията на Ленън, както се говори, биват ръководени от звездите. Вече си представях как се обаждам на отговорния редактор от Плейбой, обяснявайки: „Съжалявам, но луната ми е в Скорпиона – интервюто няма да се състои“. Всичко беше извън моя контрол. Предадох информацията: 23 декември, 3 часа следобед, Бостън.

Да благодаря на щастливата си звезда. Обаждането пристигна и интервюто беше като за начало потвърдено. И скоро се намерих в Ню Йорк, минавайки през зловещите врати и множеството проверки за сигурност в щабквартирата на семейство Ленън, сградата Дакота в западния Централен Парк, където те живеят и където Йоко Оно открива кралския двор в осем часа сутринта всеки ден.

Оно е една от най-зле разбраните жени с обществен статус. Нейният мистериозен облик се основава на някои точни и някои изкривени представяния на нейните философии и твърдения, както и на факта, че тя никога не се усмихва. Той се основава също – и може би несправедливо – на нейната слава като магьосница, която контролира самото съществуване на Джон Ленън. Този облик си остава непроменен в течение на годините, откак тя и Джон се срещнаха, най-вече защото тя не се опитва да го коригира – нито пък да се усмихва. И така, събувайки обущата си преди да стъпя на нейния фин килим – такива бяха инструкциите – аз се чудех какво ли ще е следващото изпитание.

Между различните прекъсвания от страна на двамата й асистенти, заети с прецеждане на постоянния поток от телефонни обаждания, Йоко ми предаде заключението си. Тя най-после обясни, че звездите са дали съгласието си – че интервюто дори било много наред. Кой съм аз, за да споря с това? И така на следващия ден аз се намерих срещу няколко чаши капучино – и Джон Ленън от другата страна на масата.

Ленън, все още с помътнели от липса на сън очи и със страни, бодливи от липса на бръснене, чакаше докато кафето приведе в движение една система, която инак е свикнала да оперира на базата на суши и сашими – „мъртви риби“, както ги нарича той – на френски цигари и шоколади Хърши, с бадеми.

По време на първия час от интервюто той ме накара да се разделя с всяка една от предварителните си представи за него. Той беше далеч по-открит, искрен и остроумен, отколкото бях очаквал когато и да било. Беше готов, щом само веднъж Йоко беше дала началния импулс, да говори откровено за всяко възможно нещо. Да експлодира, всъщност. Ако терапевтичните сесии по първично крещене са били негово емоционално и интелектуално освобождение преди десет години, то това интервю беше неговият по-скорошен вентил. След една седмица разговори с Ленън и Оно поотделно и заедно, ние очевидно бяхме създали някакъв вид връзка, което беше потвърдено рано през една от сутрините.

„Джон иска да знае колко бързо можете да се срещнете с него в апартамента“, обяви един от вече познатите гласове на техните асистенти. Бях само на кратко разстояние с такси и Ленън ме информира бързо „Един тип се опитва да ми връчи призовка и аз просто не искам да се занимавам с това днес. Ще ми помогнеш ли да се измъкна?“ Промъкнахме се до неговата лимузина и драснахме към записното студио три часа преди той да беше очакван там.

Докато се приближавахме към студиото Ленън каза на шофьора си да намали съвсем и ме инструктира да вървя напред, уверявайки се, че пътят е чист. „Ако се появи някой с хартии, тресни му един“, каза той. „Докато те не ме докосват, всичко е наред“. Преди да напусна колата, Ленън посочи към един дремещ мексиканец, който се подпираше на стената. „Това може да е той“, предупреди ме той. „Тия типове умеят да се маскират“. После се втурна към асансьора, теглейки ме със себе си. Когато вратите на асансьора най-после се затвориха зад нас, смехотворността на тази сутрин най-после стигна до главата му и той започна да се смее. „Чувствам се така, сякаш отново съм на снимките за ,Hard Day’s Night‘ или ,Help!‘“, каза той[30].

В хода на интервюто сложната и криворазбрана връзка между Ленън и Оно постепенно се появи като най-важния фактор в живота и на двамата. „Защо хората не искат да ни повярват, когато им казваме, че просто се обичаме?“, пледираше Джон. Загадката, наречена Йоко Оно, стана по-достъпна когато твърдата външност се поразчупи – както например в сутринта, когато тя изпусна едно силно хълцукане по средата на тежка дискусия относно капитализма. Без да се смущава от хълцането си, тя се разсмя. С този смях тя стана ранима, мила и стеснителна – нищо подобно на съществото, което беше дошло от Ориента, за да промие мозъка на Джон Ленън.

Плейбой: Вече всички говорят за това: Джон Ленън и Йоко Оно отново са в студиото, правейки записи за пръв път от 1975 насам, когато изчезнаха от общественото полезрение. Какво правехте през това време?

Ленън: Печех хляб и се грижех за бебето.

И какви секретни проекти се подготвяха в мазето?

Ленън: Това е точно нещото, което ме пита всеки друг през тези години: „Но какво друго правеше?“ На което аз отговарям: „Ти какво, шегуваш ли се?“ Защото хлябът и бебетата, както знае всяка домакиня, са пълновременно занимание. След като направех самуните се чувствах сякаш съм завоювал нещо. Но когато гледах как хлябът се изяжда, понякога си мислех: Хм, Боже, няма ли да получа златна плоча или да бъда обявен за рицар или нещо такова?

Защо избрахте да станете домакин, съпруг вкъщи?

Ленън: По много причини. Намирах се под един или друг вид договорни задължения откак бях на 22 години, чак до средата на 30-те. След всички тези години, това беше всичко, което познавах. Не бях свободен. Бях затворен в кутия. Моят договор беше физическата демонстрация на това да си в затвора. За мен беше по-важно да се противопоставя на това и на тази реалност, вместо да водя живот на рокендрол звезда – и да се водя или по приумиците на собствените си изпълнения, или по представите на публиката. Рокендролът не ми доставяше повече удоволствие. Реших да не поемем стандартния път в моя бизнес – да отидеш във Вегас и да пееш най-големите си хитове ако имаш късмет, или да отидеш по дяволите, както направи Елвис.

Оно: Джон беше като художник, който е много добър в рисуването на кръгове. Той се придържа към това и то става негов етикет. Има галерия, която рекламира това. А следващата година той ще рисува триъгълници или нещо такова. То изобщо не отразява живота му. Когато продължаваш да вършиш едно и също нещо в течение на десет години, получаваш награда за това.

Ленън: Получаваш голямата награда когато се разболееш от рак и си рисувал кръгове и триъгълници в продължение на десет години. Аз бях станал занаятчия и бих могъл да продължавам да бъда занаятчия. Уважавам занаятчиите, но не бих искал да стана един от тях.

Оно: Само за да докажеш, че можеш да майсториш неща.

Говорите за плочи, разбира се.

Ленън: Да – да продължаваме да ги изплюваме, защото това се очакваше от мен, точно както толкова много хора правят по един нов албум всеки шест месеца, защото това се очаква от тях.

За Пол Маккартни ли говорите?

Ленън: Не само за Пол. Но аз бях изгубил първоначалната свобода на артиста, ставайки роб на представата за това какъв трябва да бъде той. Множество артисти се убиват по този начин, било чрез алкохол, като Дилан Томас, или чрез лудост, като Ван Гог, или чрез венерически заболявания, като Гоген.

Повечето хора биха продължили да произвеждат продукта си. Как вие намерихте пътя за навън?

Ленън: Повечето хора не живеят с Йоко Оно.

Което означава?

Ленън: Повечето хора нямат партньор, който ще им каже истината и ще откаже да живее с някой преструванко – нещо, в което аз съм много добър. Аз мога да измамя себе си и всички наоколо. Йоко: това е моят отговор.

Какво направи тя за вас?

Ленън: Тя ми показа възможността за алтернатива. „Не е нужно да правиш това“. „Не е нужно? Наистина ли? Но – но – но – но …“ Разбира се, не беше чак толкова просто и аз не го възприех само за една нощ. Необходимо беше постоянно подсилване. Да се отдръпнеш е много по-трудно, отколкото да продължаваш. Правил съм и двете. По изискване и по график, бях правил плочи от 1962 до 1975. Да се отдръпна изглеждаше като онова, през което минават хората на 65, когато изведнъж от тях се очаква да престанат да съществуват и ги изпращат навън от офиса: „Животът ти свърши. Време е за голф“.

Йоко, как гледахте на идеята Джон да стане домакин?

Оно: Когато Джон и аз излизахме, хората идваха при нас и ни питаха: „Джон, какво правиш?“, но те никога не питаха мен, защото като жена от мен не се очакваше нищо.

Ленън: Докато аз чистех след котката и хранех Шон, тя седеше в задимени стаи с мъже в триредни костюми, които те не могат да закопчеят.

Оно: Аз се занимавах с бизнес: стар бизнес – Apple, Maclen (съответно записната и издателска фирми на групата Бийтълс, бел. ред.), както и нови инвестиции.

Ленън: Трябваше да се заемем с бизнеса. Или трябваше отново да се помолим на някой чичко да дойде да ни оправи нещата, или един от нас трябваше да се заеме с тях. Ония адвокати получаваха по четвърт милион долара годишно, за да седят около една маса и да ядат сьомга в скъпи хотели. Повечето от тях не се интересуваха от решенията на нашите проблеми. Всеки адвокат си имаше собствен адвокат. Всеки Бийтълс имаше по четири или пет души, работещи за него. Така че ние получихме усещането, че е време да се заемем сами с бизнеса си и да се отървем от навлеците, преди да се заемем със собствения си живот. И единственият от нас, който притежава таланта или способността да се занимава с това на такова ниво е Йоко.

Разполагахте ли с опит в работата с бизнес на такова ниво?

Оно: Учех се. Законът вече не е мистерия за мен. Политиците не са мистерия. Не се страхувам вече от целия този истеблишмънт. Отначало собственият ми счетоводител и адвокат не можеха да приемат мисълта, че аз им казвам какво да правят.

Ленън: Имаше едно такова отношение – значи, това е съпругата на Джон, но тя със сигурност не може да го представя.

Оно: някой адвокат ще изпрати писмо до директорите, но вместо да го пратят до мен, той ще го адресира до Джон или до адвоката ми. Сигурно ще ви учуди ако узнаете колко много обиди трябваше да приема от тях в началото. Всички тия истории като „Но вие не разбирате нищо от право, не мога да говоря с вас“. Тогава им отговарях: „Добре, говорете ми така, че да ви разбирам. Аз също съм директор.“

Ленън: Те не могат да понасят това. Но няма как да се измъкнат, защото тя представя и двама ни. Те всички са мъже, знаете, големи и тлъсти, ревящи мъжкари, като дресирани кучета – дресирани да атакуват през цялото време. Преди известно време тя уреди сделка за голяма сума пари, от която печелехме всички, включително и те – а те се бореха и бореха да не й го позволят, защото това беше нейна идея, защото тя е жена и не е професионалистка. Но тя го направи и тогава един от тях каза: „Брей, Ленън отново го направи.“ Но Ленън всъщност нямаше нищо общо с това.

Защо се завръщате в студиото и обществения живот?

Ленън: Човек вдишва и издишва. Ние живеем с чувството, че имаме нещо да кажем. Освен това Йоко и аз на няколко пъти се опитахме да правим музика заедно, но това беше преди много време и хората все още имаха усещането, че Бийтълс са нещо свещено, което не трябва да излиза извън собствения си кръг. Тогава за нас беше трудно да работим заедно. Струва ни се, че хората или са забравили, или вече са пораснали, така че можем да се опитаме за втори път да стигнем до онова място, където двамата правим музика – просто така. Не става дума за някакъв великолепен, мистичен принц от света на рокендрола, играещ си със странна музика, заедно с онази екзотична ориенталска жена-дракон – което беше образа, чрез който ни представяше пресата преди.

Някои хора ви обвиняват, че играете играта на медиите. Отначало се уединявате, а след това говорите на избрани части от пресата, защото имате нов албум.

Ленън: Това е смешно. Хората винаги казваха: Джон и Йоко ще направят всичко за малко публичност. В статията на Newsweek (29 септември, 1980), се казва, че репортерът ни попитал „Защо отидохте в нелегалност?“. Е добре, тя никога не попита по този начин и аз никога не съм отивал в нелегалност. Просто престанах да говоря с пресата. Беше много смешно. През това време наричах себе си Грета Хюз или Хауърд Гарбо. Но слуховете все пак не преставаха. Никога не сме изпадали от вниманието на пресата, но изглежда за нас се пишеше повече когато не говорехме, отколкото когато го правехме.

Какво мислите за негативната преса, която в течение на години се посвещава на Йоко, вашата „жена-дракон“, както се изразихте?

Ленън: Ние и двамата сме чувствителни хора и бяхме много наранени от това. Искам да кажа, ние не можехме да го разберем. Когато сте влюбен, когато някой каже „Как може да си с тая жена?“, вие казвате „Аз съм с тази богиня на любовта, с мечтата на целия си живот. Защо казваш това? Защо искаш да хвърлиш камък върху нея и да ме накажеш за любовта ми към нея?“ Нашата любов ни помогна да оцелеем, но понякога това беше доста бурно. На няколко пъти ние почти потънахме, но успяхме да оцелеем и сега сме тук. (Поглежда нагоре). Благодаря ти, благодаря ти, благодаря ти.

Но какво ще кажете за обвинението, че Джон се намира под магията на Йоко, под нейния контрол?

Ленън: Е, това вече са глупости. Никой не ме контролира. Аз съм неконтролируем. Единственият, който ме контролира съм аз и дори това е едва възможно.

И все пак много хора го вярват.

Ленън: Вижте, ако някой ме впечатли, било то Махариши или Йоко Оно, рано или късно идва момента, в който императорът е гол. Идва момента, в който проглеждам. Така че, за всички вас хора там навън, които мислите, че някой ме води за носа – е това вече ме обижда. Защото – да ви го набия, братя и сестри – вие нямате представа какво всъщност става. Аз не съм тук заради вас. Аз съм тук заради мен и заради нея и заради бебето.

Оно: Разбира се, това е тотална обида за мен –

Ленън: Е, ти винаги си обидена, скъпа ми съпруго. Това е просто естествено –

Оно: Защо би трябвало да контролирам някого?

Ленън: Тя няма нужда от мен.

Оно: Аз си имам собствен живот, ти го знаеш.

Ленън: Тя няма нужда от един Бийтъл. Кой ли има нужда от един Бийтъл?

Оно: Наистина ли хората мислят, че съм такъв голям мошеник? Джон издържа два месеца с Махариши. Два месеца. Аз трябва да съм най-големият мошеник на света, защото съм с него цели 13 години.

Ленън: Но хората продължават да го казват.

Това е нашият въпрос. Защо?

Ленън: Те искат да се държат за нещо, което никога не са имали. Всеки, който твърди, че се интересува от мен като самостоятелен артист или дори като част от Бийтълс не разбира абсолютно нищо от онова, което съм казвал, ако не може да разбере защо съм с Йоко. И ако не могат да разберат това, то те не могат да разберат нищо. Те просто се празнят – върху когото и да било. Мик Джагър или някой друг. Хайде тогава да се празнят върху Мик Джагър, ОК? Аз нямам нужда от това.

Той сигурно ще бъде много поласкан.

Ленън: Аз абсолютно нямам нужда от това. Да гонят ако искат Уингс. Мен просто ме забравете. Ако това е, което искате, вървете при Пол и Мик. Аз не съм тук за такива неща. Ако това не е очевидно в миналото ми, аз го казвам отново, черно на бяло, до всички цици и гъзове на страница 196. Отидете да си играете с другите момчета. Идете да си играете с Ролинг Уингс.

Но вие –

Ленън: Не, почакайте з минута. Нека да останем тук за секунда; понякога просто не мога да спра. (Изправя се и сяда на хладилника). Никой никога не е казвал, че Пол е правил магии върху мен или че аз съм правил магии върху него! Те никога не мислеха, че това е ненормално в ония дни, двама мъже заедно или четирима мъже заедно. Защо никога не казваха: „Как така тия никога не се разделят? Искам да кажа, какво става зад сцената? Каква е тази работа с Джон и Пол? Как могат те да бъдат заедно толкова дълго време?“ В ранните дни ние прекарвахме повече време заедно отколкото Джон и Йоко: четирмата спяхме в една и съща стая, практически в едно и също легло, в същия камион, живеейки заедно ден и нощ, ядейки, серейки, пикаейки заедно! Разбирате ли? Правейки всичко заедно! Никой не каза и дума за някаква магия. Може да са казвали, че сме били под магията на Брайън Епстийн или Джордж Мартин (съответно първият мениджър и продуцент на Бийтълс, бел. ред.) Винаги трябва да има някой, който ти прави нещо. Знаете – поздравяват Стоунс за това, че били заедно 112 години. Йухуууууу! Поне Чарли и Бил все още имат семейства. През осемдесетте ще питат „Ама тия защо са още заедно? Не могат ли да се оправят сами? Защо трябва да бъдат заобиколени от банда? Малкият водач да не се страхува, че някой ще му забие нож в гърба?“ Това ще е въпроса. Това ша а въпроса! Те ще гледат назад към Бийтълс и Стоунс и всички тия юнаци ще бъдат реликви. Дните, в които групите бяха само от мъже, ще бъдат само по кинопрегледите, нали знаете. Ще показват картинки на юнака с червилото, дето си върти задника и четиримата гримирани юнаци, които се опитват да изглеждат мърляви. Това ще е майтапът на бъдещето, а не една двойка, която се опитва да пее заедно или да работи и живее заедно. Това е наред когато сте на 16, 17, 18, да имате мъжка компания и идоли, ОК? Това е племенно и бандитско и готино. Но когато то продължава и вие сте на 40, то означава, че в главата сте още на 16.

Нека да започнем отначало. Кажете ни историята за това как се срещнаха великолепният принц и жената-дракон.

Ленън: Това беше през 1966 в Англия. Казаха ми за този „ивент“ – тази японска авангардистка, която идвала от Америка. Разхождах се из галерията и видях една стълба, качих се на нея и погледнах през далекогледа, който се намираше на върха й – чувствах се като глупак – а там просто написано, ДА. Сега, по онова време авангардът беше само да потрошиш пианото с чук и да счупиш скулптурата и анти-, анти-, анти-, анти. Бяха все едни такива скучни простотии, нали знаете. И точно това „Да“ ме накара да остана в галерията, която беше пълна с ябълки и гвоздеи. Имаше един плакат с надпис „Закови гвоздей“, така че попитах: „Мога ли да закова един гвоздей?“ Но Йоко каза не, защото шоуто не било отворено до следващия ден. Но тогава дойде собственикът и й прошепна „Остави го да забие гвоздей. Той е милионер, нали знаеш. Може да го купи.“ И така се стига до едно малко съвещание и накрая тя казва: „Добре, може да заковете гвоздей срещу пет шилинга.“ Но умникът тука й казва „Добре, ще ви дам въображаеми пет шилинга и ще закова един въображаем гвоздей.“ И тогава вече се срещнахме истински. Тогава срещнахме очите си и тя го знаеше, и аз го знаех и, както се казва във всички интервюта, които даваме, останалото е история.

И какво се случи след това?

Ленън: Разбира се, аз бях Бийтъл, но нещата бяха започнали да се променят. През 1966, точно преди да се срещнем, аз отидох в Алмериа, Испания, за да участвам във филма „Как спечелих войната.“ За мен беше много добре да се оттегля за малко. Бяха шест седмици. Там написах Strawberry Fields Forever, между другото. Това ми даде време да мисля самостоятелно, отделно от другите. Оттогава нататък вече търсех място където да отида, но не ми стигаше куража да сляза от лодката сам. Но когато се влюбих в Йоко аз знаех – Господи, това е по-различно от всичко, което съм изпитвал някога. Това e нещо друго. Това е неописуемо.

Беше ли влюбването в Йоко свързано с напускането на Бийтълс?

Ленън: Както казах, аз вече бях започнал да ги напускам, но когато срещнах Йоко беше като да срещнеш първата жена в живота си. Оставяш приятелите си на бара. Не ходиш повече да играеш футбол. Не играеш повече снукър или билярд. Може би някои хора го правят в петък вечерта или нещо такова, но когато аз срещнах жената, момчетата престанаха да бъдат нещо повече от стари училищни приятели. „Тия сватбени звънчета разбиват старата ми банда.“ Оженихме се три години по-късно, през 1969. Това беше краят с момчетата. И просто се случи така, че момчетата бяха много известни, а не просто местни юнаци от бара. Всички така се стегнаха заради това. Доста омразни истории.

Оно: Дори и сега, току-що прочетох, че Пол казал „Разбирам, че иска да е с нея, но защо трябва да бъде с нея през цялото време?“

Ленън: Йоко, трябва ли още да носиш тоя кръст? Това беше преди години.

Оно: Не, не, не. Той го каза наскоро. Искам да кажа, онова, което се случи с Джон е нещо такова: значи аз си легнах с момъка, който харесвах и изведнъж на другата сутрин виждам тия трима роднини, стоящи там.

Ленън: Винаги съм си мислил, че имаше някакъв подтекст в онази песен на Пол, Get Back. Когато я записвахме в студиото, всеки път когато пееше „Get back to where you once belonged“, той поглеждаше към Йоко.

Шегувате ли се?

Ленън: Не. Но може би той ще каже, че съм параноик (следващата част от интервюто се проведе само с Ленън).

Може би сега е време да се говори за онези „роднини“, както Йоко се изрази. Джон, сигурно са ви питали хиляда пъти, но защо е толкова немислимо за Бийтълс да се съберат отново, за да направят малко музика?

Ленън: Искате ли да се върнете обратно в училище? Защо трябва да се връщам с десет години назад? За да ви доставя една илюзия, за която знам, че просто вече не съществува? Тя не може да съществува.

Тогава забравете илюзията. Какво ще кажете просто да правите отново малко велика музика? Признавате ли, че Бийтълс правеха велика музика?

Ленън: Но защо Бийтълс би трябвало да дават още нещо? Не даваха ли всичко на земята в продължение на десет години? Не дадоха ли себе си? Вие сте като типичния обичащ и мразещ фен, който казва: „Благодаря за всичко, което направихте за нас през шейсетте – но бихте ли ми дали още една порция? Само още едно чудо?“

Ние говорим не за чудеса, а само за добра музика.

Ленън: Когато Роджърс работеше с Харт, а след това с Хамърстийн, мислите ли, че трябва да е останал при единия, вместо да отиде при другия? Дийн Мартин и Джери Луис – трябваше ли и те да останат заедно, само защото аз ги харесвах заедно? Каква е таи игра да се правят неща само защото други хора ги искат? Цялата идея за Бийтълс беше да се прави онова, което искаме, нали? Да поемем собствената отговорност.

Добре, но върнете се при самата музика: не сте ли съгласен, че Бийтълс правеха най-добрия рокендрол, който е правен някога?

Ленън: Не. Бийтълс, разбирате ли – аз съм твърде обвързан с тях артистично. Не мога да ги видя обективно. Не съм доволен от никоя шибана плоча, която те са правили. Няма нито една от тях, която не бих преправил – всички плочи на Бийтълс и всички мои собствени. Така че не бих могъл да ви дам оценка за това какво всъщност са Бийтълс. Когато бях Бийтъл, си мислех, че сме най-добрата шибана група в целия проклет свят. И вярата в това ни направи онова, което бяхме – независимо от това дали ще го наречем най-добрата рок група или най-добрата поп група. Но пуснете ми което и да било от ония парчета днес и аз искам да ги преправя всичките. Няма нито едно от тях … Снощи чух Lucy in the Sky with Diamonds по радиото. Тя е невежествена, знаете ли. Парчето е просто ужасно. Искам да кажа, то е велико, но не е направено както трябва, нали разбирате какво искам да кажа? Но това е пътят на артиста, нали? Ето защо човек продължава да се развива. Но, за да се върнем на началния ви въпрос за Бийтълс и тяхната музика, отговорът е, че ние направихме някои добри неща и някои лоши неща.

Много хора имат чувството, че никоя от песните, които Пол прави сам, не може да се мери с песните, които е писал, докато беше Бийтъл. Вие самият, честно – имате ли усещането, че някоя от вашите песни, от плочите на Plastic Ono Band, ще има продължаващото влияние на „Eleanor Rigby“ или „Strawberry Fields“?

Ленън: Imagine, Love и ония Plastic Ono Band песни могат да се сравняват с всичко, което съм писал, докато бях Бийтъл. Сега, може би ще минат 20 или 30 години преди да се убедите в това, но факт е, че ако сравните ония песни, ще видите, че те са също толкова добри, колкото и всяко Бийтълс парче, когато и да е правено.

Звучи така, сякаш се опитвате да кажете на света „Ние бяхме просто една добра група, правеща добра музика“, докато голяма част от останалия свят казва „Това беше не просто някаква добра музика, това беше най-добрата“.

Ленън: Добре, беше най-добрата – и какво от това?

Ами …

Ленън: Това не може да бъде никога отново! Всички казват, че всяко хубаво нещо има край, сякаш животът е свършил. Но аз ще съм на 40 когато това интервю излезе. Пол е на 38. Елтън Джон, Боб Дилан – ние всички сме сравнително млади хора. Играта не е свършила. Всички говорят за последната плоча или за последния концерт на Бийтълс – но ако даде Господ, пред нас стоят още 40 производителни години. Аз не се опитвам да преценявам дали I am the Walrus е по-добра от Imagine. Нека други преценяват. Аз ги правя. Аз правя. Аз не се оглеждам назад и оценявам – аз правя.

Продължавате да казвате, че не искате да се върнете назад с десет години, че прекалено много неща са се променили. Не мислите ли, че би било интересно – не казвам космическо, а само интересно – да се съберете отново, с всичкия опит, и да съчетаете талантите си?

Ленън: Не би ли било интересно да се върне Елвис обратно към периода от Сън рекърдс? Не знам. Но съм доволен да слушам плочите му от Сън рекърдс. Не искам да го изкопавам от гроба. Бийтълс не съществуват и никога повече не могат да съществуват. Джон Ленън, Пол Маккартни, Джордж Харисън и Ричард Старки биха могли да направят концерт – но това никога не може да бъде като Бийтълс, пеещи Strawberry Fields или I am the Walrus, защото вече не сме в двайсетте си години. Не можем да бъдем отново това, нито пък могат хората, които ни слушат.

Но не го ли правите самият вие прекалено важно? Какво от това, ако е просто носталгично удоволствие? Училищна среща?

Ленън: Никога не съм ходил на срещи със съученици. Моето мнение е: Минало – заминало. Това е отношението ми към живота. Така че не изпитвам никаква романтика към която и да е част от миналото си. Мисля за него само доколкото ми е доставяло удоволствие или ми е помогнало да израсна психологически. Това е единственото нещо, което ме интересува от вчера. Не вярвам във вчера, между другото. Знаете, че не вярвам във вчера. Интересува ме само онова, което правя сега.

А какво ще кажете за хората от вашето поколение, ония, които смятат, че един определен вид музика – и дух – си е отишъл, когато Бийтълс се разделиха?

Ленън: Ако те не са разбирали Бийтълс и шейсетте тогава, какво толкова можем да направим за тях сега? Трябва ли отново да разделяме рибата и хлябовете за множествата? Трябва ли отново да бъдем разпнати? Трябва ли отново да ходим по вода защото цял куп тъпанари не са го видели при първия път или не са повярвали в онова, което виждат? Защото това е, за което те се молят: „Слез от кръста. Не успях да го разбера в началото. Можеш ли да го направиш още веднъж?“ В никакъв случай. Човек не може да се върне вкъщи. То не съществува.

Мислите ли, че шумотевицата около едно ново събиране на Бийтълс е отминала?

Ленън: Е, чух някои неща за Бийтълс тия дни и чух Зления лук, не Стъкления лук, вече не помня дори собствените си песни! Слушах го, защото беше рядко парче –

Това беше парчето, което доведе до шумотевицата „Пол Маккартни е мъртъв“, поради стиховете „Моржът беше Пол“.

Ленън: Да. Този стих беше шега. Сложих го в песента отчасти защото се чувствах виновен, че съм с Йоко и знаех, че най-после съм се освободил от всичко. По един перверзен начин казвах на Пол, „Ето, вземи тая троха, вземи тая илюзия, вземи тази милувка – защото те напускам“. Както и да е, това е песен, която те обикновено не пускат. Когато някоя станция има Бийтълс уикенд, те обикновено пускат едни и същи десет песни – A Hard Day's Night, Help!, Yesterday, Something, Let It Be. Да, има такова богатство от материал – но ние чуваме само десет песни. Така че диджеят казва „Искам да благодаря на Джон, Пол, Джордж и Ринго за това, че не се събират отново и не развалят едно хубаво нещо“. Мисля, че това е добър знак. Може би хората започват да разбират.

Освен милионите, които са ви предлагани за един нов концерт, какво мислите за щедрото предложение от 3200 долара на продуцента Лорн Майкълс от преди няколко години, за да се появите заедно на „Saturday Night Live“?

Ленън: Ах да, Пол и аз бяхме заедно, гледахме това шоу. Той беше дошъл тук, в Дакота. Ние го гледахме и почти отидохме в студиото, заради едната шега. Почти повикахме такси, но бяхме прекалено уморени.

Как стана така, че вие и Пол гледахте телевизия заедно?

Ленън: Това беше един период, в който Пол продължаваше да се появява на вратата с китара. Пусках го да влезе, но накрая му казах: „Моля те, позвъни преди да дойдеш. Вече не е 56-та и да се появиш на вратата не е същото. Просто ми се обади по телефона.“ Той беше обиден, но аз не го казах със злоба. Просто исках да кажа, че по цял ден се грижа за едно бебе и накрая някой ми звъни на вратата … Но както и да е, през оная вечер той и Линда дойдоха и ние двамата просто седяхме, гледахме шоуто и той каза „ха, ха, не би ли било смешно ако слезем долу?“, но не го направихме.

Това ли беше последният път, когато видяхте Пол?

Ленън: Да, но не го направих с предумисъл.

Питам само защото винаги се носят множество спекулации по въпроса дали Fab Four са ужасни врагове или най-добрите приятели.

Ленън: Нито едното, нито другото. Не съм виждал никой от Бийтълс вече не знам колко време. Някой ме попита какво мисля за последния албум на Пол и аз направих някаква забележка, значи мисля, че той е потиснат и тъжен. Но след това осъзнах, че не съм изслушал цялото проклето нещо. Чух едно парче – хитът Coming Up, който според мен беше добра работа. След това чух нещо, което ми звучеше така, сякаш той е потиснат. Но не следя работата им. Не следя Уингс, нали разбирате. Не давам пет пари за това какво правят Уингс, или новия албум на Джордж или какво прави Ринго. Не ме интересува, не повече, отколкото ме интересува какво прави Елтън Джон или Боб Дилан. Това не е безсърдечие, просто съм прекалено зает с това да живея собствения си живот, за да ми остава време да следя какво правят другите, били те Бийтълс или хора, с които съм бил в колежа, или хора, с които съм имал интензивни отношения преди да съм срещнал хората от Бийтълс.

Освен Coming Up, какво мислите за работата на Пол, откак той напусна Бийтълс?

Ленън: Възхищавам се някак от начина, по който Пол започна всичко отначало, създавайки нова група и давайки концерти в малки танцови салони, защото това е нещото, което той искаше да правим с Бийтълс – той искаше да се върнем обратно в танцовите зали и да изпитаме всичко отново. Но аз не исках … Това беше един от проблемите, между другото, че той искаше да съживи всичко – не знам точно какво имаше пред вид … Но, както казах, аз се възхищавам от начина, по който той слезе от пиедестала – сега отново е там, където беше, искам да кажа, прави онова, което искаше да прави. Това е съвсем наред, но то не е нещото, което аз исках да правя.

А какво ще кажете за музиката му?

Ленън: The Long and Winding Road беше последното му издихание. Макар че не съм се вслушвал истински.

Казвате, че не сте слушали музиката на Пол и не сте говорили истински с него от времето на онази нощ във вашия апартамент …

Ленън: Истински разговарял с него, да, това е оперативният израз. Не съм разговарял истински с него от десет години насам. Защото не съм бил с него. Правех други неща, както и той самият. Нали знаете, той има към 25 деца и около двайсет милиона издадени плочи. Той винаги работи.

Добре, нека тогава говорим за съвместната ви работа. Казано най-общо, какво допринасяше всеки от вас за творческия екип Ленън-Маккартни?

Ленън: Може да се каже, че той допринасяше лекотата, оптимизма, докато аз винаги отивах към тъгата, към несъгласието, един малко блусов ъгъл. Имаше един период, през който мислех, че не мога да пиша мелодии, че Пол пише тях, а аз пиша просто директен, крещящ рокендрол. Но разбира се, когато мисля за някои от собствените си песни – In My Life – или някои от раните неща – This Boy – аз пишех мелодии, които могат да се сравняват и с най-добрите. Пол беше много добре подготвен, можеше да свири на множество инструменти. Той обикновено казваше „Слушай, защо не промениш това нещо там? Повтаряш тази нота поне петдесет пъти в песента.“ Виждате ли, понякога аз сграбчвам една нота и започвам да я доказвам. От друга страна, аз бях онзи, който намираше пътя вътре в една песен – някоя история, започната от Пол. В много от песните моят принос е „средната осмина“, мостът.

Например?

Ленън: Вземете например Michelle. Пол и аз бяхме отседнали някъде и той дойде, тананикайки първите няколко такта, с думите, нали знаете (пее началото на Michelle), а после ме пита „Как да продължа оттук нататък?“ Аз бях слушал блус певицата Нина Симоне, която пееше нещо като „I love you!“ в една от песните си и това ме накара да мисля за средната осмина на Michelle (пее) „I love you, I love you, I l-o-ove you …“

Каква беше разликата по отношение на текстовете?

Ленън: Аз винаги се чувствах по-добре с текстовете, макар че Пол е много способен лирик, ако и да не вярва, че е така. Той просто не се опитва. Вместо да се изправи срещу проблема, той го избягва. Hey, Jude е страхотно добър текст. Аз нямам принос към него. И някои други строфи, които измисли той, показват добрия лирик. Но той просто не се развива. Е, в ранните дни ние не се грижехме особено за текстовете, доколкото песента притежаваше някаква смътна тема – тя те обича, той я обича, всички се обичат. Обикновено търсехме примамката в мелодията. Аз все още се придържам към това, но не мога да оставя текста напълно без внимание. Той трябва да има смисъл и извън песента.

Дайте ни пример за текст, над който вие и Пол сте работили заедно.

Ленън: Във We Can Work It Out, Пол написа първата половина, аз написах средната осмина. И Пол пишеше можем да се разберем/можем да се разберем – истински оптимистично, нали разбирате, докато аз, нетърпеливият, пишех Животът е много кратък и няма време/за суетене и борба, приятелю …

Пол разказва историята, а Джон философства.

Ленън: Точно така. Винаги съм бил такъв, разбирате ли? Бях такъв преди Бийтълс и след Бийтълс. Винаги съм питал защо хората правят такива неща и защо обществото е такова, каквото е. Не го приемах просто по повърхността, винаги се опитвах да гледам под нея.

Когато говорите за съвместната работа по един конкретен текст като „We Can Work It Out“, се вижда, че сте работили много по-тясно, отколкото сте признавали в миналото. Не твърдяхте ли, че сте писали повечето от песните си поотделно, макар че поставяхте и двете имена под тях?

Ленън: Да, лъжех (смее се). Тогава се чувствах засегнат, така че живеех с усещането, че сме вършили всичко поотделно. Но всъщност много от песните ние направихме буза до буза.

Но много от тях са направени и поотделно, не е ли така?

Ленън: Да. Sgt. Pepper беше идея на Пол. Спомням си, че той работи много дълго и изведнъж ми се обади и ме помоли да отида в студиото, било време да пишем песни. За Pepper, под натиска на само десет дни време, успях да направя Lucy in the Sky и Day in the Life. Не комуникирахме достатъчно. Ето защо по-късно се чувствах засегнат от цялата тази история. Но сега разбирам, че това е било нормалната игра на конкуренция.

Но играта на конкуренция ви действаше добре, не е ли така?

Ленън: В ранните дни. Понякога правехме една плоча за дванайсет часа или нещо такова. Искаха от нас нов сингъл всеки три месеца и ние ги пишехме в хотелски стаи или в микробуси. Така че сътрудничеството беше функционално, както и музикално.

Не мислите ли, че сътрудничеството, онази магия помежду ви, е нещо, което липсва в по-късната ви работа?

Ленън: Никога не съм изпитвал чувство за загуба. Не искам това да звучи негативно, все едно че нямам нужда от Пол, защото когато той беше тук, нещата очевидно функционираха. Но не мога … по-лесно ми е да кажа какво съм му дал, отколкото какво той ми е дал. Той сигурно ще каже същото.

Само едно бързо отклонение, но докато се занимаваме с темата за текстовете и обидата ви срещу Пол, какво ви накара да напишете How Do You Sleep?, която съдържа строфи като „Ония идиоти бяха прави когато казваха, че си мъртъв“ и „единственото нещо, което си направил, е yesterday/и откак си замина, ти си просто един друг ден“?

Ленън: (усмихва се) Знаете ли, всъщност по онова време аз не се чувствах чак толкова злобен. Но тогава използвах обидата си срещу Пол, за да напиша песен, нека да го кажем така. Той разбра, че тя се отнася точно за него и хората продължаваха да го преследват по този повод. Но, знаете ли, в неговия албум имаше няколко убождания още преди моя. Той е толкова неясен, че други хора не ги забелязват, но аз ги чувам. И така си помислих: Добре, аз не съм неясен, хайде тогава да се заемем направо със същността на нещата. Така че той го направи по неговия си начин, а аз по моя. Но когато става дума за строфата, която цитирахте, аз наистина мисля, че от творческа гледна точка Пол е мъртъв, така да се каже.

Ето това се опитваме да изясним: Вие казвате, че всичко, което сте написали от времето на Бийтълс насам е добро, но не е ли възможно да се каже, че когато става дума за всички ви, творческото цяло е било нещо повече от съставните си части?

Ленън: Не знам дали това ще ви задоволи: Когато Бийтълс свириха в Америка за пръв път, това беше чисто занаятчийство. Искам да кажа, те вече бяха стари кучета. Семето беше изчезнало от представленията вече много отдавна. В същата връзка, творческата енергия беше напуснала Пол и мен в средата на шейсетте. Когато пишехме заедно в ранните дни, това беше като начало на нова връзка. Много енергия. През периода Sgt. Pepper – Abbey Road връзката вече беше узряла. Може би, ако бяхме продължили заедно, биха се появили още много неща, но те при всички случаи нямаше да бъдат същите.

Нека сега се преместим към Ринго. Какво е вашето мнение за него като музикант?

Ленън: Ринго беше самостоятелна звезда в Ливърпул още преди да се срещнем. Той беше професионален барабанист, който пееше, представяше и имаше собствена слава. Беше в една от най-добрите британски групи, но най-вече в Ливърпул още преди изобщо ние да имаме барабанист. Така че неговият талант така или иначе щеше да се прояви. Не знам какво точно би станало от него, но каквато и да е искрата в Ринго, която всички ние познаваме, но някак не можем да уловим – дали става дума за актьорство, барабани или пеене, не знам точно – в него има нещо, което може да се представя и което би изплувало с или без Бийтълс. Ринго е страхотен барабанист. Не технически, но аз мисля, че барабаните на Ринго се подценяват по същия начин, по който се подценява бас китарата на Пол. Пол беше един от най-оригиналните бас китаристи от всички времена. И половината от нещата, които той прави сега, са директно заети от периода на Бийтълс. Той е его маниак за всичко друго, което се отнася до него, но когато става дума за бас китарата, винаги е бил малко срамежлив. Мисля, че Пол и Ринго могат да се мерят с който и да било рок музикант. Не технически великолепни – никой от нас не е технически музикант. Никой от нас не може да чете или да пише ноти. Но като чисти музиканти, като вдъхновени човешки същества, вдигащи шум, ние сме поне толкова добри, колкото и всички останали.

А какво ще кажете за соло музиката на Джордж?

Ленън: Мисля, че All Things Must Pass беше наред. Може би малко прекалено дълга.

Какво мислите за съдебния процес, който Джордж изгуби и в който се твърдеше, че музиката на „My Sweet Lord“ копирала хита на Shirelles „He's So Fine?“

Ленън: Ами той сам се насади. Сигурно е знаел какво прави.

Твърдите ли, че съзнателно е изплагиатствал тази песен?

Ленън: Трябва да е знаел, виждате ли. Той е по-умен от това. Но всъщност това няма значение – то е важно само от парична гледна точка. Той би могъл да промени няколко петолиния в онази песен и никой нямаше да го пипне, но той просто ги остави и си плати цената. Може би си е мислил, че Господ някак ще го пусне.

Всъщност вие не споменавате Джордж много често в това интервю.

Ленън: Ами, бях обиден от книгата на Джордж I, Me, Mine – така че това послание е за него. Той издаде книга за личния си живот, в която твърди, че моето влияние върху живота му било абсолютно никакво. В тази книга, където се разкрива пълната яснота и влияние при всяка песен, която някога е писал, той си спомня за всеки третостепенен саксофонист или китарист, когото е срещал през следващите години. Мен ме няма там.

Защо?

Ленън: Защото отношенията между Джордж и мен бяха такива между млад последовател и по-стар водач. Той е три или четири години по-млад от мен. Това е отношение на любов и омраза и аз мисля, че Джордж все още изпитва обида срещу мен, защото съм баща, който е напуснал дома. Той няма да се съгласи с това, но аз виждам нещата по този начин. Бях наранен. Бях пропуснат, все едно, че не съм съществувал. Не искам да бъда его маниак, но когато започнахме, той беше като мой ученик. Аз вече бях студент по изкуство когато Джордж и Пол все още ходеха на училище. Между това да бъдеш в училище и в колеж има грамадна разлика и аз вече бях в колеж, имах сексуални връзки, пиех алкохол и правех много други неща. Когато Джордж беше още хлапе, той ме следваше наоколо заедно с първата ми приятелка Синтия, която стана моя жена. Ние излизахме от колежа и той чакаше наоколо, като тези хлапета, които сега чакат п ред вратите на Дакота. Спомням си когато той се обади, за да ме помоли да му помогна с Taxman, една от по-големите му песни. Пуснах тук-там по някой стих, колкото да помогна, защото това беше, за което той ме помоли. Той дойде при мен, защото не можеше да отиде при Пол, който не би му помогнал по онова време. Не исках, мислех си: О не, не ми казвай, че трябва да работя над песента на Джордж. Стига ми, че трябва да правя моите и ония на Пол. Но понеже го обичах и не исках да го наранявам онзи следобед, просто стиснах зъби и казах „добре“. Дотогава това бяха само Джон и Пол, самият той още не беше автор на песни. Като певец, ние му позволявахме да прави само по едно парче на албум. Ако слушате албумите на Бийтълс, английските версии, той винаги има само по едно парче. Песните, които той и Ринго пееха в началото бяха ония, които съставляваха моя репертоар в танцовите зали. Избирах за тях песни от собствения си репертоар – по-лесните за пеене. Така че съм малко обиден заради книгата на Джордж. Но не ме разбирайте погрешно. Бийтълс свършиха, но Джон, Пол, Джордж и Ринго продължават.

Не работиха ли и четиримата Бийтълси по песента, която вие написахте за Ринго през 1973?

Ленън: I'm the Greatest, да. Това беше репликата на Мохамед Али, разбира се. Беше перфектно за Ринго да пее нещо такова. Ако аз бях казал „Аз съм най-великият“, всички биха го взели прекалено сериозно. Но никой не се смущава, когато Ринго пее такива неща.

Беше ли удоволствие да свирите отново с Джордж и Ринго?

Ленън: Да, освен когато Джордж и Били Престън започнаха да повтарят: „Хайде да направим група. Хайде да направим група.“ Бях затруднен когато Джордж продължаваше да ме пита. Той явно се наслаждаваше на съвместната работа и духът беше много добър, но аз бях с Йоко, нали разбирате? Отделихме време извън онова, което правехме. Като си помисли само човек, че те дори си представяха, че мога да направя мъжка група без Йоко! Все още мислеха за това …

За да минем на любимата ви тема, какво ще кажете за предложението четиримата да оставите настрана личните чувства и да се съберете за огромен концерт с благотворителна цел?

Ленън: Не искам да имам нищо общо с благотворителност. Благотворил съм до смърт.

Защо?

Ленън: Защото това винаги са грабежи. Не съм свирил за лична печалба от 1966 насам, когато Бийтълс направиха последния си концерт. Всеки концерт оттогава насам Йоко и аз сме давали за някакви благотворителни дружества, освен един в Торонто, който беше рокендролско възраждане. Всеки от тях беше или бъркотия, или грабеж. Така че сега даваме пари на хората, на които сами искаме да даваме. Да сте чували нещо за т. нар. „десетница“?

Това е когато давате за благотворителност определен процент от приходите си.

Ленън: Точно така. Аз просто ще го правя частно. Няма да се оставя да ме завлекат в тоя бизнес за спасяване на света чрез сцената. Шоуто винаги е скапано, а артистът винаги бива изигран.

Но какво ще кажете за концерта за Бангладеш, в който участваха Джордж и други хора, например Дилан?

Ленън: Бангладеш беше боклук.

Имате пред вид заради въпросите, които бяха повдигнати, относно къде са отишли парите?

Ленън: Да, точно така. Дори не мога да говоря за това, защото то все още е проблем. Ще трябва да проверите как стоят нещата с майка (Йоко), защото тя е запозната с детайлите, аз не съм. Но това е грабеж. Така че забравете за него. Всички вие, които четете това, изобщо не се опитвайте да ми пращате всичкия този боклук за „ела да спасим индианците, ела да спасим чернокожите, ела да спасим ветераните от войната“. Всеки, когото искам да спася, ще получи помощ чрез нашата десетница, което е една десета от всичко, което печелим.

Но това не може да се сравнява с цифрата, която Сид Бърнстийн каза, че можете да съберете ако дадете концерт, излъчван по телевизиите в цял свят – свирейки поотделно или заедно, като Бийтълс. Според него вие можете да съберете над двеста милиона долара за един ден.

Това беше реклама за Сид Бърнстийн, написана с еврейска сантименталност и сълзи, падайки на коляно. Това беше Ал Джонсън. Така че аз не му вярвам. ОК?

Но двеста милиона долара, за някоя бедна страна в Южна Америка …

Ленън: Какво си позволяват хората, да твърдят, че Бийтълс трябва да дадат двеста милиона долара на Южна Америка? Виждате ли, Америка налива милиарди долари в места като тези. Но това не означава нищо. След като изядат това ядене, какво тогава? То трае само един ден. Какво ще стане след като свършат двестате милиона долара? Нещата се въртят в кръг. Човек може да налива пари до безкрайност. След Перу идва Харлем, след това Великобритания. Няма никакъв концерт. Ние би трябвало да посветим остатъка от живота си на едно световно концертно турне – и аз не съм готов за такова нещо. Не в този живот, във всеки случай. (Оно се присъединява към разговора).

Когато става дума за собственото ви богатство, наскоро New York Post каза, че сте признали, че имате повече от сто и петдесет милиона долара и …

Ленън: Никога не сме признавали нищо.

Вестникът твърди, че сте.

Ленън: Онова, което твърди вестникът … Добре, ние сме богати. И какво от това?

Въпросът е, как се съчетава това с вашите политически философии? Вие сте социалисти, нали така?

Ленън: В Англия човек може да бъде само едно от две неща, по принцип. Вие сте или за работническото движение или за капиталистическото движение. Или ставате десен Арчи Бънкър (образ от известна американска телевизионна серия, пример за непоправим консерватизъм, бел. пр.) ако сте в класата, в която съм аз, или ставате инстинктивен социалист, което аз бях. Това означаваше, че аз смятах, че хората трябва да получават помощ за фалшивите си зъби и изобщо за здравето си. Но като се изключи това, аз работех за пари и исках да бъда богат. Така че, какво по дяволите – ако това е парадокс, то аз съм социалист. Но всъщност аз не съм нищо. Онова, което бях, беше човек с гузна съвест, защото имаше пари. Ето защо ги губех, като или ги раздавах или позволявах да ме шибат разни така наречени мениджъри.

Каквато и да е политиката ви, вие играете капиталистическата игра много добре, превръщайки авторските си права от Бийтълс в недвижима собственост, добитък …

Оно: Никой не отрича, че ние все още живеем в капиталистическия свят. Аз мисля, че за да оцелее и да се опитва да променя света, човек трябва първо да се погрижи за себе си. Трябва да оцелее. Преди време си казвах: „аз съм единственият социалист тук“ (смее се). Аз нямам и стотинка. Всичко е на Джон, тъй че аз съм чиста. Но аз използвах неговите пари и трябваше да се изправя срещу това лицемерие. Мислех, че парите са вулгарни, че артистът не трябва да мисли за пари. Но за да се променя обществото има два начина: или чрез насилие, или чрез силата на парите вътре в системата. Много хора през шейсетте преминаха в нелегалност и участваха в бомбени взривове и други актове на насилие. Но това не е начинът, поне не за мен. Така че, за да се промени системата – дори и ако искате да станете кмет или нещо такова – са ви нужни пари.

До каква степен вие играете играта, без да бъдете хванати в нея – тоест да правите пари заради самите пари?

Оно: Има граници. Може би това е подобно на нашето ниво на сигурност. Разбирате ли какво искам да кажа? Имам пред вид и нивото на емоционална сигурност.

Достигнато ли е вече това ниво?

Оно: Не, още не. Не знам, може и да е.

Имате пред вид със сто и петдесет милиона? Това точна оценка ли е?

Оно: Не знам колко точно имаме. Толкова е сложно, че за да разберем точната сума, десет счетоводители ще трябва да работят поне две години. Но нека кажем, че сега се чувстваме по-удобно.

Как инвестирате парите си?

Оно: За да печелите пари, трябва да харчите пари. Но ако ще печелите пари, трябва да ги печелите с любов. Аз обичам египетско изкуство. Опитвам се да купувам всякакви египетски неща, не толкова заради тяхната стойност, колкото заради магическата им сила. Всеки обект има определена магическа сила. Аз купувам само онези, които ние обичаме, а не нещата, за които хората твърдят, че са добри инвестиции.

Ако човек слуша вестниците, изглежда така сякаш вие изкупувате атлантическото крайбрежие.

Оно: Ако сте виждали къщите, сигурно ще ги разберете. Те станаха добра инвестиция, но те не са инвестиция, освен ако бъдат продадени. А ние нямаме намерение да продаваме. Всяка къща е като исторически паметник и те са много красиви.

Използвате ли ги всъщност?

Оно: Повечето хора имат парка, за да се разхождат и бягат. Паркът е огромно място, но Джон и аз никога не можем да отидем там заедно. Така че ние трябва да си създаваме собствени паркове, нали разбирате?

Говори се, че притежавате млечни крави за около шейсет милиона. Може ли това да е вярно?

Оно: Не знам, не съм калкулатор. Не си служа с цифри. Интересува ме същността на нещата.

Ленън: Шон и аз бяхме другаде през уикенда и Йоко отиде да продава оная крава и се шегуваше с това. Не бяхме я виждали в продължение на дни, тя беше заета с това през цялото време. Но след това прочетох във вестника, че е продала кравата за четвърт милион долара. Само Йоко може да продаде една крава за толкова пари.

За човек на изкуството, вашето усещане за бизнес изглежда забележително.

Оно: Правех го като игра на шах. Обичам шаха. Правя всичко все едно, че играя шах. Не като Монополи – това вече е прекалено реалистично. Шахът е по-концептуален.

Джон, наистина ли имате нужда от всички тия къщи в цялата страна?

Ленън: Те са добър бизнес.

Но защо човек трябва да се нуждае от сто и петдесет милиона? Не бихте ли били напълно щастливи със сто милиона? А с един милион?

Ленън: Какво ще предложите да направя? Да подаря всичко и да се разхождам по улиците? Будистът казва: „Освободи се от притежанията на мисълта.“ Дори да раздам всичките си пари, няма да постигна това. Това е същото като Бийтълс. Не можех да се разделя с Бийтълс. Това е притежание, което все още ме съпровожда, не е ли така? Ако се разделя с една къща или с 400 къщи, пак няма да избягам от това.

Но как можете да го избегнете?

Ленън: Необходимо е време, за да мога да се освободя от всичкия този боклук, който влияеше върху начина ми на мислене и живот. Много нещо зависеше от Йоко, която ми показа, че все още съм обзет от тия неща. Когато се влюбих в нея, това беше нещо физическо, но психически то ми отне десет години на борба. Научих всичко от нея.

Когато казвате това, то звучи като отношение на учител и ученик.

Ленън: Това е отношение на учител и ученик. Това е, което хората не разбират. Тя е учителят, а аз съм ученикът. Аз съм известният, онзи, от когото се очаква да знае всичко, но тя е моят учител. Тя ме научи на всичко, което по дяволите знам. Тя беше там, когато аз бях никъде, когато бях човекът-никъде. Тя е моят Дон Хуан, като при Кастанеда. Ето това е, което хората не разбират. Аз съм женен за един шибан Дон Хуан, това е най-трудната част от всичко. Дон Хуан не трябва да се смее, той просто е. И онова, което се случва около него, няма връзка с него.

Йоко, как се чувствате като учител на Джон?

Оно: Е, той е преживял достатъчно много, преди да се срещне с мен, един вид опит, който аз никога не съм имала, така че аз също научих много от него. Това върви в две посоки. Може би аз притежавам сила, женска сила. Защото жените развиват такива неща – и в тази връзка, аз мисля че именно жените притежават вътрешната мъдрост и те носят всичко, докато мъжете имат един вид мъдрост да се оправят в обществото, тъй като то е създадено от тях. Мъжете никога не са развивали тази вътрешна мъдрост, защото не са имали време за това. Така че повечето мъже зависят от женската вътрешна мъдрост, независимо от това дали го признават или не.

Йоко гуру ли е за Джон?

Ленън: Не, Дон Хуан няма последователи. Един Дон Хуан не стои по вестниците и няма ученици и не обръща хората в собствената си вяра.

Как ви учи тя?

Ленън: Когато Дон Хуан каза … когато Дон Оно каза: „Махай се! Няма да го получиш!“, това беше, сякаш бях изпратен в пустинята. И причината, по която тя не ме пускаше да се върна обратно беше, че аз не бях готов. Трябваше да подредя нещата вътре в себе си. Когато бях готов да се върна, тя ме пусна. И това е нещото, с което живея.

Вие говорите за раздялата си.

Ленън: Да. Бяхме разделени в началото на седемдесетте. Тя ме изхвърли. Изведнъж се намерих на един сал, сам, някъде по средата на вселената.

И какво се случи?

Ленън: Отначало си мислех, Юухууу, Юухууу! Нали разбирате, ергенски живот! Юухууу! И тогава се събудих един и ден и си помислих, Какво е това? Искам да се върна в къщи! Но тя не искаше да ме пусне обратно. Ето защо това бяха 18 месеца на раздяла, а не шест. Ние разговаряхме през цялото време по телефона и аз казвах нещо такова: „Това не ми харесва, имам неприятности и искам да се върна в къщи, моля те.“ А тя ми отговаря: „Не си готов да се върнеш в къщи.” Какво ще кажете, а? Хайде пак, обратно при бутилката.

Какво искаше да каже тя, че не сте готов?

Ленън: Ами тя си има нейните начини. Независимо от това дали са мистични или практически. Когато тя казва „не е готово”, това означава, че не е готово.

Обратно при бутилката?

Ленън: Опитвах се да скрия онова, което чувствах – в бутилката. Беше просто лудост. Това беше изгубеният уикенд, който продължи осемнайсет месеца. Никога през живота си не съм пил толкова много. Опитвах се да се удавя в бутилката и бях заедно с най-големите пиячи от бизнеса.

Като например?

Ленън: Като например Хари Нилсън, Боби Кейс, Кийт Муун. Не можехме да се измъкнем. Опитвахме се да се самоубием. Мисля, че Хари може би все още се опитва, бедният педал – Бог да те благослови, Хари, където и да си – но, за Бога, нали разбирате, че трябваше да се измъкна от това, защото някой щеше да умре. Ами да, Кийт умря. Беше нещо такова: кой ще е първият? За нещастие Кийт беше този.

Но защо такова саморазрушение?

Ленън: За мен това беше поради раздялата. Не можех да живея с това. Те си имаха собствени причини и това беше като: хайде да се удавим заедно. От моя гледна точка това изглеждаше така. Хайде да се убием, но да го направим като Ерол Флин, нали разбирате, мачото, по един мъжки начин. Неудобно ми е да мисля за този период, защото направих от себе си голям глупак – но може би това все пак беше добър урок. Тогава написах Nobody Loves You When You're Down and Out. Така се чувствах. Това изразява усещането за целия период. По някаква причина винаги си представях как Синатра пее тази песен. Не знам защо. Всъщност това не е песен от неговия тип. Но той би направил от нея великолепно нещо. Слушаш ли ме, Франк? Необходима ти е песен, която да не е парче от нищо. Но не ме карай да я правя.

Това трябва да е било времето, в което вестниците пишеха, че Ленън търчи наоколо с дамски тампон на главата.

Ленън: историите бяха много преувеличени, но … Бяхме в един ресторант, само пиехме, без да ядем, както обикновено за ония събирания, и аз отидох до тоалетната, а там лежеше една чисто нова дамска превръзка, а не тампон, върху тоалетната. Знаете ли го онзи стар трик, при който залепяте монета на челото си и тя стои там, без да пада? Бях малко пиян и си я плеснах на челото, а тя остана там, нали разбирате? И така, излязох от тоалетната с дамска превръзка на челото. Голяма работа. „Ха, ха, ха“, и тя падна, но пресата разду всичко.

Защо изхвърлихте Джон, Йоко?

Оно: Имаше много неща. Аз съм от типа момичета, които не стоят на едно място; на новия ни албум има песен за това. Вместо да се занимавам с проблемите във връзките, аз просто бягам напред. Ето защо аз съм една от малкото жени, които са оцелели като жени, нали разбирате. Жените са по-зависими от мъжете, обикновено, но аз не съм …

Ленън: Йоко гледа на мъжете като на асистенти … на различни нива на интимност, но по принцип асистенти. А тоя асистент сега ще отиде да се изпишка. (Излиза).

Оно: Нямам коментар относно това. Но когато срещнах Джон, за него жените по принцип бяха хора, които се намираха наоколо, за да го обслужват. Той трябваше да се отвори и да ме види – а аз трябваше да видя онова, през което той преминаваше. Но … Мислех, че отново трябва да бягам напред, защото страдах от това, че бях с Джон.

Защо?

Оно: Натискът от страна на публиката, образът на онази, която разруши Бийтълс и която направи за тях невъзможно да бъдат повече заедно. Моето изкуство страдаше, това също. Мислех, че искам да се освободя от това да бъда госпожа Ленън, така че смятах, че е добра идея той да отиде в Л. А. И да ме остави на мира за известно време. Много години бях се примирявала с това. Дори в ранните години, когато Джон беше Бийтъл, ние бяхме в една стая и Джон и аз бяхме в леглото и вратата беше затворена, но не заключена – и един от асистентите на Бийтълс просто влезе в стаята и започна да разговаря с него, все едно, че аз изобщо не съм там. Беше подлудяващо, все едно, че съм невидима. Хората около Джон виждаха в мен ужасна заплаха. Искам да кажа, по едно време чух, че имало планове да ме убият. Не самите Бийтълс, но хората около тях.

Как ви засягаха новините?

Оно: Обществото не разбира, че една жена също може да бъде кастрирана. Аз се чувствах кастрирана. Преди това се оправях добре, благодаря много. Работите ми може и да не са се продавали особено много, може и да съм била по-бедна, но имах собствена гордост. Но най-унизителното нещо е да бъдеш разглеждана като паразит. (Ленън се присъединява към разговора).

Ленън: Когато Йоко и аз започнахме да работим заедно, ние давахме пресконференции и обявявахме каквото там беше – че ще се пъхаме в чували или каквото и да било. И преди тази пресконференция един от асистентите на Бийтълс се наведе към нея и й каза: „Вижте, сега вече не е необходимо да работите. Имате достатъчно пари, сега когато сте госпожа Ленън.“ И когато тя ми се оплака от това, аз не можех да разбера за какво става дума. „Но този юнак“, казвах й, „та това е добрия стар Чарли, или който и да било. Той е с нас вече от двайсет години насам …“ Същото нещо се случваше в студиото. Тя например ще каже на някой от инженерите: „Искам малко повече високи, или малко повече баси“, или „тук има малко прекалено много от каквото там слагаш“, а те ще се обърнат към мен и ще ми кажат: „Какво каза, Джон?“ В онези дни аз дори не го забелязвах. Сега вече знам за какво говори тя. В Япония, когато помоля за чаша чай на японски, те се обръщат към нея и питат „Той чай ли иска?“, на японски.

Оно: Така че няколко години такива неща ви кастрират. Аз винаги съм била повече мачо от типовете, с които бях, по някакъв начин. Аз винаги бях онзи, който печелеше хляба, защото винаги исках свободата и контрола. Изведнъж тук бях с някого, с когото изобщо не мога да се сравнявам по доходи. Накрая вече не можех да живея с това – или просто реших, че не искам да живея така. Бих имала същите трудности ако не бях се обвързала с, а-а-а …

Ленън: Джон … Името му е Джон.

Оно: С Джон. Но Джон не беше просто Джон. Той беше също и неговата група, както и хората около тях. Когато казвам Джон, не става дума само за Джон …

Ленън: Това е Джон. Д-Ж-О-Н. Идва от Йохан, предполагам.

Така че го накарахте да ви напусне?

Оно: Да.

Ленън: Тя не търпи лесно глупаци, дори и ако е женена за тях.

Как се събрахте отново накрая?

Оно: Постепенно започнах да разбирам, че проблемите изобщо не идват от Джон. Джон е чудесен човек. Всъщност обществото беше онова, което ни идваше прекомерно много. Сега се смеем над това, но тогава започнахме отново да си уреждаме любовни срещи. Исках да съм сигурна. Благодарна съм за интелигентността на Джон …

Ленън: Хей, редактори – запомнихте ли тая дума?

Оно: Че той беше достатъчно интелигентен, за да разбере, че това е единственият начин, по който можехме да спасим брака си, не защото не се обичахме, а защото ми ставаше прекалено много. Нищо не би се променило, ако просто бях станала отново госпожа Ленън.

И какво се промени?

Оно: За мен беше много добре да поема бизнеса и да спечеля отново гордостта си относно нещата, които мога да правя. А за него беше много добре да разбере от какво се нуждае, тази смяна на ролите беше много добра за него.

Ленън: И ние научихме, че е по-добре за семейството, ако и двамата работим за семейството, тя вършейки бизнеса, а аз играейки ролята на майка и съпруга. Сменихме приоритетите си. Най-високият приоритет е тя и семейството. Всичко останало се върти около това.

Оно: Това е много трудно за разбиране. В наши дни цялото общество предпочита единични хора. Насърчението е да се разведете, да бъдете ерген или хомосексуалист – каквото и да е. Корпорациите желаят единични хора – те работят по-здраво, ако нямат семейни връзки. Те няма защо да се тревожат дали трябва да се прибират в къщи вечерно време или в уикенда. В живота им няма много място за емоции, свързани със семейство или лични връзки. Нали знаете, всичко онова, което казват на жените, които наближават 30 – че ако нямате бебе през следващите няколко години, ще имате неприятности, никога няма да бъдете майка, така че никога няма да бъдете реализирана в това отношение и …

Ленън: Само Йоко беше на 73 когато роди Шон. (Смее се).

Оно: Така че, вместо да обезсърчава хората, обществото би трябвало да ги насърчава да имат деца, това е важно за него. Това е отговорност на всекиго. Но то е много трудно. Една жена трябва да отрича онова, което има, утробата си, ако иска да постигне нещо. Изглежда, че в наши дни само привилегированите могат да имат семейства – може би хора като Маккартни или Ленън, или нещо такова.

Ленън: Всеки друг става работник-потребител.

Оно: А след това Big Brother решава. Мразя да използвам думите Big Brother ...

Ленън: Вече е късно – те ги записаха. (Смее се).

Оно: Но в края на краищата, обществото …

Ленън: Big Sister – чакайте само докато тя започне …

Оно: Обществото ще трябва да се откаже от ролите на мъжа и жената. Бебетата ще се раждат в епруветки и инкубатори …

Ленън: Сега стигнахме до Олдъс Хъксли.

Оно: Но не е необходимо да поемаме по този път. Не е необходимо да се отказваме от органите си, разбирате ли.

Ленън: Някои от най-добрите ми приятели са органи …

Оно: Новият албум …

Ленън: А, върнахме се на албума, това е много добре …

Оно: Албумът се бори срещу тия неща. Посланията са малко старомодни – семейство, връзки, деца.

Албумът очевидно отразява новите ви приоритети. Как вървят нещата за вас, откак сте взели това решение?

Ленън: Събрахме се отново, решихме, че това е живота ни, че за нас е важно да имаме бебе и всичко останало е второстепенно. Работихме здраво за това дете. Минахме през ада, опитвайки се да имаме бебе, през много спонтанни аборти и други проблеми. Той наистина е онова, което хората наричат желано дете. Докторите ни казаха, че никога няма да имаме дете. Ние почти се отказахме. „Е добре тогава, значи не можем да имаме …“ Казаха ни, че нещо не било наред с моята сперма, че съм злоупотребявал със себе си толкова много на млади години, че вече нямало начин. Йоко беше на 43 и те казаха „няма начин“. Тя беше имала прекалено много спонтанни аборти и когато е била младо момиче още не е имало хапчета, така че е имало много аборти; стомахът й сигурно изглежда като Кю Гардънс в Лондон. Няма начин, Но този китайски доктор в Сан Франциско ни каза: „Внимавайте добре. Никакви наркотици, яжте добре, никакво пиене. Вие имате дете след 18 месеца.“ А ние му викаме „Но английските доктори казаха ….“ Той казва „Забравете какво са ви казали. Вие имате дете.“ Така се роди Шон и ние изпратихме на китайския доктор една снимка на бебето точно преди той да почине, Бог да го прости.

Имаше ли проблеми поради възрастта на Йоко?

Ленън: Не поради възрастта й, а поради една тъпа грешка в болницата и поради шибаната цена на славата. Някой беше прелял на Йоко кръв от погрешна група. Аз бях там когато това се случи и изведнъж тя започва да се вцепенява, после да се тресе, от болки и от травмата. Аз бягам при сестрата и казвам „Повикайте доктора!“ Стискам ръката на Йоко докато този тип влиза в болничната зала. Влиза той, едва забелязва, че Йоко има шибани конвулсии, идва направо при мен, усмихва се, здрависва се и казва „Винаги съм искал да ви срещна, господин Ленън, винаги съм обичал музиката ви.“ А аз започвам да крещя: „Жена ми умира, а вие искате да говорите за музиката ми!“ Боже!

Сега когато Шон е почти петгодишен, осъзнава ли той факта, че баща му е бил Бийтъл или вие се опитвате да го предпазвате от славата си?

Ленън: Никога не съм му казвал нищо. Бийтълс никога не са споменавани специално за него. Нямаше причина да ги споменаваме; никога не сме пускали плочи на Бийтълс вкъщи, противно на историята, според която аз съм бил седял в кухнята през последните пет години и съм бил слушал плочи на Бийтълс, преживявайки миналото като някакъв Хауърд Хюз. Малкият гледа „Жълтата подводница“ при едни приятели, така че трябваше да му обяснявам какво търси в някакъв филм една моя анимирана фигура.

Разбира ли той какво са Бийтълс?

Ленън: Той не прави разлика между Бийтълс и татко и мама. Той мисли, че Йоко също е била Бийтъл. В неговия джу-бокс няма плочи на Бийтълс. Той слуша повече ранен рокендрол. Неща като Hound Dog. Той мисли, че там става дума за лов. Шон няма да ходи на държавно училище, между другото. Според нас той може да научи трите „р-та“[31] когато поиска – или когато законът каже, че това е задължително, нямам намерение да се боря срещу това. Инак не виждам защо трябва да се учи да бъде послушен. Не виждам никаква причина за това. В момента той има множество приятели-деца, за което всички казват, че е много важно, но той също прекарва много време с възрастни. Свикнал е и с двете неща. Причината, поради която децата са толкова диви е, че никой не поема отговорността да ги възпитава.  Всеки се страхува от това да се занимава с деца през цялото време, така че ние ги отхвърляме, пращаме ги на други места и ги измъчваме. Оцеляват конформистите – техните тела са оформени според размера на костюмите им – това са ония, които ние наричаме добри. Ония, които не пасват в костюмите или биват пращани в лудници, или стават хора на изкуството.

Вашият син от първия брак, Джулиън, трябва сега да е тийнейджър. Виждали ли сте го в течение на годините?

Ленън: Хм, Синтия получи притежанието, или както там се казва това. Аз имам право да го виждам през ваканциите и както се прави това, но поне все още има отворена врата помежду ни. Това не е най-добрата връзка между баща и син, но тя все пак съществува. Той е на 17 години сега. Джулиън и аз ще имаме връзка в бъдещето. В течение на годините той беше в състояние да прогледне през имиджа на Бийтълс, както и през образа, който му представя майка му, съзнателно или не. В момента той се интересува от момичета и мотоциклети.  Аз съм някаква фигура в небето, но той е задължен да комуникира с мен, дори и ако евентуално не иска.

Вие сте много откровен що се отнася до чувствата ви за него – до степен да твърдите, че Шон е първото ви дете. Не ви ли интересува дали не го наранявате?

Ленън: Няма да лъжа Джулиън. Деветдесет процента от хората на тази планета, особено на Запад, са били родени от бутилка уиски в някоя съботна вечер, без намерение да се раждат деца. Така че деветдесет процента от нас – и това включва всекиго – са случайности. Аз не познавам никого, който да е бил планирано дете. Всички ние сме съботен специалитет. Джулиън е от мнозинството, заедно със самия мен и всички останали. Шон е планирано дете и в това се състои разликата. Това не означава, че обичам Джулиън по-малко като мое дете. Той си остава мой син, независимо от това дали иде от бутилка уиски или защото в ония дни нямаше хапчета. Той е тук, той е част от мен и винаги ще бъде.

Йоко, отношението между вас и вашата дъщеря е много по-бурно.

Оно: Изгубих Киоко когато тя беше на пет години. Бях малко необичайна майка, но ние имахме много добра комуникация. Не се грижех особено много за нея, но тя винаги беше заедно с мен – на сцената или из галериите, винаги. Когато беше по-малка от година, аз я взех на сцената със себе си, като един вид инструмент – един много неконтролируем инструмент, нали разбирате. Моята комуникация с нея беше на нивото на споделени разговори и неща, които вършехме заедно. Тя беше по-близка с бившия ми съпруг поради това.

И какво се случи когато тя стана на пет години?

Оно: Джон и аз заживяхме заедно и аз се разделих от бившия си съпруг (Тони Кокс). Той взе Киоко със себе си. Случаят се превърна в родителско отвличане и ние се опитахме да я вземем обратно.

Ленън: Класически случай на мъж, който се държи като мачо. В края на краищата аз и Алън Клайн се опитахме да доминираме Тони Кокс. Неговото поведение беше: „Може да си взел жена ми, но няма да получиш детето ми.“ В тази битка Йоко и детето бяха напълно забравени. Винаги съм се чувствал много зле поради това. Стана като в онзи филм, Престрелка в ОК Корал: Кокс избяга в планините и се скри, а аз и шерифът го преследвахме. Първо спечелихме родителските права в съда. Йоко не искаше да се съди, но мъжете, аз и Клайн, го направихме въпреки това.

Оно: Алън ми позвъни един ден и каза: „Спечелих съдебното дело.“ После ми даде някаква хартия. Аз го попитах: „Какво е това? Това ли съм спечелила? Но къде е детето ми?“ Знаех, че едно съдебно дело ще ги изплаши и това наистина ги изплаши. Така че Тони изчезна. Той беше много силен, смятайки че капиталистите, с техните пари и адвокати и детективи, го преследват. Това само го направи по-силен.

Ленън: Преследвахме го по целия свят. Господ знае къде се е скрил. Така че, ако четеш това Тони, хайде вече да пораснем. Край. Не искаме да те преследваме повече, защото вече нанесохме достатъчно много вреди.

Оно: Ние имахме и частни детективи, преследващи Киоко, което аз също считах за лоша идея. Един от тях се обади веднъж: „Беше страхотно! Почти ги хванахме. Преследвахме ги в една кола, но те ни избягаха.“ Аз изпаднах в истерия. „Какво означава това, че почти сте ги хванали? Ние говорим тук за моето дете!“

Ленън: Беше все едно, че преследваме избягал затворник.

Бяхте ли толкова упорита, защото мислехте, че за Киоко е по-добре да бъде при вас?

Ленън: Йоко попадна в едно такова нещо, свързано с чувство за вина. Тогава тя мислеше, че ако не ги преследва с полиция и ФБР, не е добра майка, грижеща се за детето си. Тя продължаваше да настоява : „Оставете ги на мира, оставете ги на мира“, но те казаха, че това не може да се остави така.

Оно: За мен това е все едно, че те са изчезнали от живота ми. Част от мен си отиде заедно с тях.

На колко години е тя сега?

Оно: На седемнайсет, също като сина на Джон.

Когато порасне, може би тя ще ви потърси отново.[32]

Оно: Тя е ужасно изплашена. По едно време в Испания един адвокат и Джон мислеха, че трябва да я отвлечем.

Ленън: (въздиша) Трябваше първо да си направя харакири.

Оно: И тогава я отвлякохме и отидохме в съда. И там те направиха нещо много разумно – съдията я заведе в едно съседно помещение и я попита при кого от двама ни иска да остане. Разбира се, тя каза Тони. Ние бяхме я изплашили до смърт. Така че сега тя сигурно се страхува, че ако дойде да ме види, няма да види баща си никога повече.

Ленън: Когато стане по-голяма тя сигурно ще разбере, че бяхме идиоти и че знаем, че сме били идиоти. Може би тогава ще ни даде шанс.

Оно: Вероятно щях да изгубя Киоко дори и ако не беше заради Джон. Когато и да бях се разделила от Тони, щяхме да имаме трудности.

Ленън: Наполовина съм готов да се самоубия.

Оно: (към Джон) Нещата потръгнаха толкова зле отчасти защото в случая с Киоко ти и Тони си имахте работа един с друг. Мъже. При сина ти Джулиън това бяха жени – между мен и Синтия имаше повече разбиране.

Можете ли да обясните това?

Оно: Например, на един от рождените дни на Киоко ние бяхме поканени, но Джон се чувстваше много напрегнат и не дойде. Не искаше да си има работа с Тони. Но на рождения ден на Джулиън отидохме и двамата.

Ленън: Господи, всичко се разкрива.

Оно: Или когато бях поканена от Тони сама, не можех да отида, но когато Джон беше поканен от Син, той отиде.

Ленън: Едно правило за мъжете, друго за жените.

Оно: Така че за Джулиън беше по-лесно, защото аз позволявах нещата да се случват.

Ленън: Но аз съм казал един милион молитви. Какво друго, по дяволите, мога да направя?

Йоко, след този опит, как се чувствате, оставяйки възпитанието на Шон в ръцете на Джон?

Оно: Аз съм напълно наясно с емоциите си в това отношение. Не се чувствам виновна. Правя го по мой собствен начин. Може и да не е като при други майки, но аз го правя така, както мога. По принцип майките изпитват силна обида срещу децата си, при всичките хвалебствия по отношение на майчинството и как майките наистина мислят за децата си и как те наистина ги обичат. Искам да кажа, това е вярно, но не е човешки възможно да се запазят емоциите, които се очакват от тях в това общество. Жените просто са прекалено разпънати в различни посоки, за да запазят положителните емоции. От тях се изисква прекалено много. Така че аз казах на Джон …

Джон: Аз съм нейният любим съпруг …

Оно: „Аз нося бебето девет месеца и това ми стига, така че след това ти ще се грижиш за него.“ Това звучеше доста грубо, но аз наистина вярвам, че децата принадлежат на обществото. Ако майката износва детето, а бащата се грижи за него, отговорността е споделена.

Подразни ли ви това, че трябваше да поемете толкова много отговорност, Джон?

Ленън: Хм, понякога тя идва и казва „Уморена съм“. А аз й отговарям, шегувайки се само отчасти: „Какво по дяволите мислиш, става с мен? Аз съм с бебето по 24 часа на ден! Да не мислиш, че това е лесно?“ Или пък казвам. „Трябва да се интересуваш повече от детето.“ Не ме интересува дали става дума за майка или баща. Когато аз се занимавам с пъпчици и кости и колко телевизия да му позволявам да гледа, аз просто казвам: „Слушай, това е важно. Днес не искам да слушам за твоята сделка за двайсет милиона!“ (Към Йоко) Искам и двамата родители да се грижат за детето, но как, това вече е друг въпрос.

Оно: Обществото трябва да осигурява повече помощ и разбиране.

Ленън: Това е вярно. Поговорката „Ти си изминал дълъг път, малкия“ се отнася повече до мен, отколкото до нея. Както казва Хари Нилсън: „Всяко нещо е противоположно на това, което е, нали?“ Мъжете са изминали дълъг път откак дори започнаха да се замислят за равенство. Но макар че има такова нещо като женско движение, обществото взема разслабително, но засега само пърди. Още не са стигнали до момента, в който ще се изакат добре. Семето беше посято някъде през шейсетте, така ли е? Но истинските промени ще идват тепърва. Аз съм изминал дълъг път. Аз бях прасето. И за мен е облекчение да не бъда повече прасе. Напрежението да бъдеш прасе беше огромно. Не изпитвам никакъв копнеж по това да бъда разглеждан като секс-обект, мъжкар, мачо, рокендрол певец. Отдавна съм надраснал това. Дори не ме интересува да го излъчвам. Така че искам това да се знае добре: Да, аз се грижех за бебето и правех хляб и бях мъж-домакин и се гордея с това. Това е пътят на бъдещето и аз се радвам да бъда част от авангарда.

Оно: Така че може би ние и двамата научихме много неща за това как мъжете и жените страдат поради съществуващите социални структури. И единственият начин да се промени това е то де бъде осъзнато. Звучи простичко, но важните неща са прости.

Джон, необходимо ли беше наистина да се преобърнат ролите, за да го разберете?

Ленън: За мен – да. Но не забравяйте, че аз бях този, който имаше най-голяма полза от това. Сега мога да се огледам и да кажа, че Шон скоро ще бъде на пет години и че аз прекарах заедно с него първите пет години и че съм много горд от това. А като си помисли човек, скоро ще бъда на 40, а хората казват, че животът започвал на 40. И аз също мисля така. Чувствам се добре и съм много развълнуван. Сякаш съм, нали разбирате, на 21 и си казвам „Хей, какво ли ще се случи оттук нататък?“ Само че тоя път сме заедно.

Оно: Ако двама души са заедно, те могат да направят всичко.

ДЖОН ЛЕНЪН

Джон Ленън просто не се нуждае от представяне.

Твърде много демокрация?

Автор: Фарид Закарая

(Интервю на Фарид Закарая за американския телевизионен канал PBS)

Бен Уотънбърг (водещ): В реториката на дипломацията думите демокрация и свобода често биват използвани като взаимозаменяеми, но означават ли свободните избори и демокрацията повече свобода? Може ли да има нещо такова като прекалено много демокрация? На тези въпроси ще ни отговаря Фарид Закарая, редактор на Newsweek International и автор на книгата „Бъдещето на свободата“. …И така, бихте ли ми казали с няколко думи в какво се състои основната теза на книгата ви?

Фарид Закарая: Тезата на книгата е, че когато мислим за демокрацията, всъщност би трябвало да вземаме пред вид не просто избирателния процес, но и вътрешното устройство на демокрацията, което са институциите, произвеждащи свобода – разделението на властта, върховенството на закона, съдилищата и конституциите, и че това вътрешно устройство е в много отношения по-важно от самите избори. Всеки може да направи избори. Но е много трудно да се направят институции, които запазват свободата.

Бихте ли ни дали пример за страна, която установи „демократично управление“ с избори, но не даде на хората си повече свобода или дори е отишла към нещо по-лошо?

Ако например погледнем Русия след падането на комунизма, то това е една много интересна и донякъде трагична история. Беше поставен огромен акцент върху свободните избори, върху политическата свобода – и в резултат имаме Борис Елцин и Путин след него, печелещи свободни избори и след това сериозно подкопаващи независимостта на съдилищата, местната независимост на управлението и т. н. Така че онова, което наблюдаваме в Русия е разцъфтяването на една формална демокрация, но западане на свободата. И тази динамика е в сила не само за Русия, тя е в сила за Венецуела, за Иран, за по-голямата част от централна Азия. Четирийсет и две от четирийсет и осем африкански страни имат избори, но едва ли някой от нас би могъл да нарече много от тия страни демократични.

Вие поставяте силен акцент върху богатството като предвестник на демокрацията – на свободата. Кои са причините, поради които една страна с бедна средна класа или развиваща се страна не може да бъде също толкова свободна, колкото една развита страна? Връзката някак не изглежда логична.

Онова, което открих, разглеждайки проблема исторически е, че за да получите истинска либерална демокрация, вие първо трябва да сте създали тази основа от конституционализъм, разделение на властите и т. н., и че най-сигурният път към това е въвеждането на капитализъм. Защото капитализмът изисква върховенство на закона. Той изисква функциониращи закони. Капитализмът също е и най-сигурният път към икономически растеж, така че той произвежда солидна средна класа. Исторически винаги средната класа е била в авангарда на ония, които изискват демокрация.

Вие имате една специфична разделителна линия. Каква е тя, пет хиляди долара?

Онова, което казвам е, че има един обсег между три и пет хиляди долара на глава от населението БНП, при който започва прехода към демокрация. Тоест, ако доходът на глава от населението е под този обсег, историята показва, че страните, които са станали демократични, не са успели, а в горната граница на този обсег, над шест хиляди долара, няма нито един пример за пропаднала демокрация. Аз използвам тези цифри просто като ориентир.

Работата е там, че за да се стигне до такова икономическо ниво е необходимо обществото като цяло да се модернизира. Трябва да се развие усещане за върховенството на закона, да се развие една модерна гражданска култура – а цифрите просто отразяват това. Моето фундаментално твърдение е, че не може да постигнете една модерна демократична форма на управление ако нямате модерно демократично общество. Двете неща са в органична връзка едно с друго.

Чувствате ли се в такъв смисъл „мек“ спрямо китайците – по техния модел първо се постига икономически растеж и след това – демократични реформи?

Вижте, те извършиха някои ужасни неща на Тянанмен. Но през по-голямата част от времето този режим се опитва да модернизира страната си – и успява. Средният китаец днес има повече икономическа свобода, повече свобода да пътува и повече свобода на религия, отколкото когато и да било преди. И това не са тривиални свободи. Мислейки за свободата, Джон Лок постави икономическата свобода в сърцето на свободата изобщо. … Китайското правителство не се придвижва по линията на политическата свобода и аз съжалявам за това. Мисля, че в това отношение те трябва да правят повече. Десет-петнайсет години оттук нататък, аз мисля, че китайското правителство ще види, че има зад себе си 40 години на икономически растеж, че са произвели стабилна средна класа с по-голямо влияние върху управлението, както и управление на закона, което изисква такива неща. Те може и да изберат да не въведат промени, но тогава Китай със сигурност ще се изправи пред много сериозна криза.

Нека сега се придвижим до другата част от по-слабо развития свят – мюсюлманския свят и особено арабския свят.

Аз не съм от хората, които мислят, че има нещо свойствено на исляма или на арабската култура, което да ги прави неспособни на демокрация … Всичко, което бих казал е, че ако разглеждате историята на християнството и жестокостта на религиозните войни от 14-ти до 17-ти век, в исляма няма нищо, което дори да се доближава до това. При тях няма и нищо подобно на папа, който да държи някаква религиозна и политическа или военна власт …

Проблемът в мюсюлманския свят и особено в арабския свят е, че там вие имате до голяма степен привнесени европейски идеи за фашизъм или силна държава или тоталитаризъм, които са се слели с локалната култура и са произвели тези ужасяващи режими, тези пълни деспотизми, а с течение на времето потисничеството е създало крайна опозиция, преминала в тероризъм. И така потисничеството поражда тероризъм, тероризмът поражда повече потисничество, защото държавата смята, че трябва да става все по- и по-силна и така нещата изпадат в този ужасяващ затворен кръг.

Доколкото разбирам от книгата ви, вие разглеждате петрола като един вид проклятие.

Да, петролът е проклятие. По някакъв ироничен начин той е проклятие както за богатството, така и за свободата. За богатството той е проклятие, защото неговото наличие означава, че не е нужно да модернизирате икономиката си. Не е необходимо да създавате рамката от закони, които насърчават икономическия растеж.

Вие просто викате Exxon/Mobil и им давате някакви договори и събирате аренда.

В книгата си аз ги наричам държави на тръстовия фонд, защото това не е спечелен доход. И ако се огледате по света – има една харвардска студия по този въпрос – всяка богата на петрол страна по света има сред най-ниските нива на растеж, защото те не произвеждат нищо. Просто няма защо. На тях им е прекалено лесно. Странното нещо обаче е, че това е лошо и за демокрацията, за свободата, защото когато едно правителство се нуждае от данъци като форма на приход, когато няма петрол, който да продава, то трябва да върне нещо на гражданите. Аз ти вземам данъци, но в замяна трябва да ти дам нещо. Споразумението за съответствие между данъци и представителство е в сърцето на западната свобода. Ако само помислите, това е причината, поради която САЩ се откъсват от британската империя. Ние бяхме облагани с данъци, но не и представени в Британския парламент.

Това Джон Адамс ли беше – данъчно облагане без представителство е тирания?

Точно така. Сега, лозунгът, който Саудитска Арабия предлага на своите хора е много по-различен. Сделката, която те предлагат, изглежда така: „Ние няма да ви облагаме с данъци, няма да ви вземаме нищо, но в замяна няма и да ви даваме нищо.“ Така че в известен смисъл това е една перверзия на демократическия лозунг. И това е нещо, което се намира в сърцето на петролните държави. Няма данъчно облагане, няма и представителство. Ирак ще трябва да работи здраво, за да преодолее това.

В книгата си вие казвате, че за да се промени арабския свят първо трябва да се промени не Ирак, а Египет.

За да промените арабския свят наистина, първо трябва да се промени Египет, защото той е сърцето и душата на арабския свят. Той е най-голямата арабска страна. Той е центърът на арабската култура. Толкова много от тези фантазии и заблуждения за Пан-арабизъм, за отхвърляне на западната култура, идват от Кайро. Една от големите пречки за развитието на арабския свят е чувството за гордост и за упадък. Чувството, че веднъж те са били тази велика цивилизация на вратите на Виена и сега няма да тръгнат да копират западния свят и неговите идеи …

Момент, момент, опреснете паметта ми. Вратите на Виена – това е 1640, нали?

1683. Арабската империя беше най-динамичната военна, политическа и културна сила в продължение на столетия – и това преди Запада. Така че, гледайки възхода на западния свят и не можейки да разберат собствения си упадък, арабите в края на краищата са развили една затворена и пораженческа култура, в която те не могат да приемат, че светът, в който живеят, е доминиран от Запада. Виждате ли, една силна култура е склонна да възприема идеи от всякъде. Помислете за Съединените Щати. Ние сме толкова отворени за всякакви идеи. Японците правят по-добър мениджмънт, ние казваме, „Хайде да копираме японците.“ Ако някой произвежда храна, която ни харесва, ние казваме „Хайде да я внесем тук.“ В момента обаче арабската култура се намира в един напълно различен модус. Тя е протекционистка, тя е изолирана и това трябва да се разчупи. … За да стане това, твърдя аз, по някое време вие трябва да стигнете до Египет. С което разбира се не искам да кажа, че трябва да водим война с Египет.

Не

… но ние трябва да притискаме Египет. Трябва да търсим и да подкрепяме тамошните либерали. Необходимо е Египет да се отвори и да стане модерно общество.

Според вашата теория за нелибералната демокрация някои страни могат да бъдат демократични, без да са свободни, защото им липсват тези форуми на свободата, един от които е свободата на пресата. Ал-Джазира и нейните конкуренти, това нещо добро ли е?

Абсолютно. Ал-Джазира е пионер. Те чертаят един курс за свобода на пресата в свят, който никога не е познавал нещо такова. Едно от нещата, за които говоря много в книгата е, че ако никога не сте имали демокрация и свобода, началните фази ще бъдат много груби. И при липсата на каквато и да било реална политическа култура онова, което ще наблюдавате в началото ще бъде много грозно и крайно. … Когато отворите пресата, ще наблюдавате някои много грозни неща. Но Ал-Джазира е в много отношения пионер. Тя не цензурира нещата, тя показва неща, които ги няма в държавните медии. Има жени-говорителки. Показва жените като модерни, секуларни, работещи хора. Но тя също отразява предпочитанията на арабските хора, които са до голяма степен анти-ционистки, може би дори антисемитски …. Понякога и антиамерикански. И това, струва ми се, е една реалност, с която ще ни се наложи да живеем. Но аз бих твърдял, че с повече Ал-Джазири и в процеса на съзряване на самата Ал-Джазира, ще има и съзряване на политическата култура. И че ще започнете да чувате по-умерени, по-либерални гласове. В момента имаме единствено монотонията на държавните медии и проповедите на моллите.

И много малко от онзи тип Самиздат-неща, които виждахме в Съветския Съюз, нелегалната преса. Не много.

Да, за съжаление това, което се случи в арабския свят е, че държавата е толкова репресивна, че единственото място, в което можехте да говорите донякъде свободно, беше джамията. Единственото, което не можеха да забранят, беше джамията. И така целият екстремизъм и опозиция срещу тези режими се канализира в джамията, канализира се в религията. Политическият език на опозицията стана религията.

И така за нещастие политическата опозиция се превърна в религиозен фундаментализъм. Онова, което в момента липсва, е секуларна либерална опозиция срещу тези режими. Мисля, че тя също ще се развие, но това ще изисква време.

Позволете ми сега да ви помоля да ми дадете дефиниция на онова, което наричате „нелиберална демокрация“

Мислейки по тази тема аз започнах да осъзнавам, че онова, което имаме пред вид под „демокрация“ всъщност е либерална демокрация. Тоест демокрация, но също и конституционализъм, върховенство на закона, разделение на властите. …

Въпросът е … как да структурирате едно правителство по начин, който позволява на институциите, защищаващи свободата, да не се безпокоят от резултатите от допитванията до общественото мнение. Онова, което открих беше, че изграждането на тези институции е в основата на западната свобода. Демокрацията е дошла много, много по-късно. В западния опит свободата произвежда демокрация, а не обратното.

Значи вие смятате, че модерният свят, да не говорим за по-слабо развитите страни, страда от прекалено много демокрация. Сигурно ще получите много удари заради това, защото много хора ще кажат „Ние вярваме в демокрацията, какво ни разправя тук тоя, че сме имали прекалено много демокрация?“

Онова, което се опитвам да кажа е, че демокрацията функционира най-добре когато е закотвена в определени традиции, институции, в един определен вид гражданска култура. Ако имате само избори, само популизъм, допитвания до общественото мнение, без да се обръща достатъчно внимание на тези (граждански) ограничения, то вие стигате до един много кух тип демокрация. Токвил предупреди срещу тази опасност още преди сто и петдесет години. При което посочи, че котвата на американската демокрация ще бъдат онова, което той нарече „посреднически институции“. Тези групи, политически партии, съдилища, дори църковни групи, са един вид буфер между държавата … и семейството. Онова, което ме безпокои е, че ние обръщаме прекалено много внимание на чисто формалните аспекти – избори, анкети, обществено участие.

В края на 60-те и през 70-те ние отворихме демократичната система. Отворихме Конгреса, неговите структури, целия политически процес.

И онова, което се случи беше, че тези групи, представящи някои хора, но много малко хора, са в състояние да упражняват огромно влияние върху политическата система. И, което е още по-лошо, няма лобистки групи, представящи интересите от утрешния ден. Тези групи винаги представят сегашните интереси, интересите на момента – и онова, което се получава във Вашингтон е, че там непрекъснато се защищава статуквото, запазването на минали програми. Онова, което се опитвам да направя аз, е да изместя баланса на системата съвсем малко, така че в нея да има място за истински актове на водачество, така че хората да могат понякога да вършат онова, което считат за правилно, а не само онова, което вършат под нечия принуда. Говорете с който и да било конгресмен днес и той ще ви каже, че е ужасен от това да върши правилни неща, защото се намира под толкова много ежедневен, дори ежечасен натиск.

И какво предлагате в замяна?

Някои решения трябва да бъдат иззети от сферата на ежедневната политика с нейните политически напрежения. Кой би предсказал преди сто години, че най-умният начин да се ръководи икономиката е да се вземе най-важния аспект на икономическата политика – определянето на лихвения процент – и да се даде той в ръцете на една независима администрация, Федералния резерв? … Ако попитате американците кои са институциите, които те уважават, трите институции, които се появяват в анкета след анкета са Върховния Съд, Въоръжените сили и Федералния резерв. И защо е така? Защото хората някак разбират, че тези институции са изолирани от ежедневния демократически контрол и това ги прави способни да вземат решения по един независим начин, да водят. Познат ли ви е този известен цитат от Бърк, че той дължи на избирателите си не да отразява възможно най-истинно техните мнения, а своята най-добра преценка?

Фарид, Америка беше най-могъщата страна на света в продължение на сто години. Ще продължава ли това и занапред?

Не виждам какво може да го спре. Ако погледнете нашата военна сила, тя вероятно само ще нараства. След една-две години ние ще харчим за въоръжение повече отколкото целия останал свят, взет заедно. Всичките сто деветдесет и една страни. И това дори не взема пред вид нашето технологическо превъзходство. Ако погледнете икономиката, Европа ще бъде това остаряващо, склеротично общество, докато ние си оставаме динамични поради емиграцията. Ако погледнете висшето образование, фондовете на Харвард днес възлизат на двайсет милиарда. Най-големият университет …

Ако погледнете водещите двайсет американски университета, то извън Америка няма нищо, което може да прави нещо подобно в смисъл на изследователска работа, научни изследвания. Всички прогнози за растеж и успех през 21 век показват, че той ще бъде вторият американски век. Англия имаше два века, защо да ги нямаме и ние?

Източник

ФАРИД ЗАКАРАЯ

Фарид Закарая (род. 1964 в Бомбай, Индия) е американски журналист, колумнист, автор, редактор и телевизионен коментатор, специализиращ в областта на международните отношения.

Коментари (4)

- 14-04-2008|Unregistered|Инок

В опита си да бъде правоверен американец, автора попада в графата "по светец от Папата"... Негова си работа.

Но въпросното твърдение:

Цитат:

Една от големите пречки за развитието на арабския свят е чувството за гордост и за упадък. Чувството, че веднъж те са били тази велика цивилизация на вратите на Виена и сега няма да тръгнат да копират западния свят и неговите идеи …

... е просто нелепо, за човек, който се занимава с политика. След толкова неграмотна историческа препратка, олеква и той, и цялата му теза.

За протокола – под стените на Виена стига Сюлейман, наречен Великолепни. Арабския халифат не съществува на световната политическа карта още от времето на бащата на Сюлейман – Селим. Единственото място в Европа, на което са стъпили (и задържали) арабите, е Иберийския полуостров. Векове преди това.

Що се отнася до останалата част от анализа, тя е прекалено надъхана, за да бъде обективна.

- 14-04-2008|Unregistered|Златко

В никакъв случай няма да оспорвам истинността на казаното, бих искал само да припомня, че чрез завладяването на по-голямата част от арабския свят (и възприемането на арабското писмо като официално за империята чак до времето на Танзимата) Отоманската империя може да се разглежда като продължител на стария ислямски халифат. Дали това е спорно или не ми е трудно да кажа, тъй като не съм специалист, но във всеки случай идеята за разглеждането й като принадлежаща поне отчасти към арабския свят може би не е чак толкова нелепа.

- 14-04-2008|Unregistered|Златко

А що се отнася до самия Закарая, той в никакъв случай не е ястреб, дори не е неолиберал, доколкото разбирам. Публикувах статията тук, защото неговата критика срещу прекомерното влияние на лобизма върху политическия живот в Щатите (а и не само там) ми се струва много интересна. Просто не искам да отхвърлям на бърза ръка всичко, което не съвпада напълно с моя ляв либерализъм, това е всичко.

- 17-04-2009|Unregistered|Серкан  – една година по-късно

Аз виждам голям потенциал в този човек за обективен анализ.

Ако има възможност да се публикуват повече негови неща.

Прекаляваме ли с демокрацията?

Автор: Найъл Фъргюсън

(Рецензия на Бъдещето на свободата от Фарид Закарая)

„Очевидно е за всички, че сред нас се извършва една велика демократична революция“, заяви големият френски либерален мислител Алексис де Токвил в Демокрацията в Америка, публикувана през 1835 г. Това е, продължи той, една „неудържима революция, която е напредвала в продължение на столетия въпреки всички пречки и която все още напредва сред руините, които е предизвикала.“ Токвил беше посетил Съединените Щати, видял бъдещето и решил, че то функционира. Днес възгледите му са потвърдени. Около 62 процента от страните по света днес са демокрации.

Токвил със сигурност не беше сляп за недостатъците и потенциалните опасности на американската демокрация. Политическите партии бяха „постоянно зло на свободните управления“. Пресата беше склонна към прекомерно търсене на скандалност. Избирателите бяха склонни да поставят посредствености на високи постове. И над всичко това стоеше опасността от „тирания на мнозинството“. Но този риск, вярваше той, беше компенсиран от жизнеността на някои специфично американски институции, които подпомагаха индивидуалната свобода: децентрализираното правителство, властта на съдилищата, силата на събранията и енергията на църквите в страната.

Големият въпрос беше дали подобни предпазители ще работят и в Европа когато демокрацията постигне неизбежния си напредък и там. По времето когато публикува Старият режим и революцията в 1856, Токвил вече беше дълбоко песимистично настроен. Въпреки няколко опита беше се оказало невъзможно да се въведе демокрация във Франция без недопустимо големи ограничения за свободата. Аристокрацията и църквата – срещу които революционерите от 1789 бяха насочили енергията си – бяха били, твърдеше той, бастиони на свободата. Щом само те бяха пометени, не остана нищо, което да се противопостави на двойния процес на централизация и социална уравниловка, в чието лице Токвил виждаше мрачните спътници на демократическата революция. При френската демокрация, бюрокрацията и равенството победиха свободата. Резултатът беше наполеоновият деспотизъм.

В своята смела и амбициозна книга Фарид Закарая доразвива Токвил.Бъдещето на свободата е смела книга защото централното й заключение – че свободата е застрашена от излишък на демокрация – е дълбоко непопулярно и лесно криворазбираемо. („Значи вие твърдите, че Америка се нуждае от по-малко демокрация, господин Закарая. Не ви ли прави това малко нещо фашист?“) Тя е амбициозна защото Закарая се опитва да прилага токвиловата критика не само към съвременна Америка, но и към целия свят.

Книгата е донякъде една статия, която просто продължила да се разширява. През 1997 Закарая – сега главен редактор на Newsweek International – публикува една брилянтна статия във Foreign Affairs под заглавие Възходът на нелибералната демокрация. Тезата му беше, че „вълната“ от демокрации, заляла света през 80-те и 90-те години има и своя обратна страна. Много от новите демокрации – Русия под Елцин и Путин, Венецуела под Чавез – са по същество, както той нарича това „бъдещето на свободата“, „игнориращи конституционните ограничения върху властта си и лишаващи гражданите от основни права.“ Простото провеждане на избори не ги прави свободни.

Той развива тезата си по-нататък в книгата, добавяйки известно количество история: защо Англия просперира под аристократични, а не демократически институции, защо демокрацията пропадна в Германия между двете войни. Той също се обляга на обширната литература, разглеждаща връзката между демокрация и икономически растеж, поддържайки – може би малко безкритично – детерминисткия аргумент, че за демократическите институции е вероятно да успеят само в страни с доход на глава от населението, по-висок от 6000 долара годишно. Много бедни страни, които се демократизираха преждевременно в ерата на деколонизация – продължава този аргумент – завършиха с пропадане в диктатури и още по-голяма бедност. Обратно, не е случайност, че „най-стабилните демокрации в Латинска Америка и Източна Азия – Чили, Южна Корея и Тайван – бяха управлявани от хунти в продължение на дълго време.“ Изводът от всичко това е прост: първо забогатейте (придобивайки в хода на този процес средна класа, гражданско общество и управление на закона), а едва след това демократизирайте. Забележка към Арабския свят: забогатяване от ренти върху природни ресурси не върши работа.

Тук обаче има някои странни неща. Сигурно някои читатели ще бъдат учудени от факта, че един автор, роден в Индия, ще критикува с толкова твърди думи демокрацията в собствената си страна и ще хвали толкова благодатния деспотизъм на Ли Куан Ю в Сингапур, да не говорим пък за далеч по-малко благодатното управление на генерал Первез Мушараф в Пакистан. И все пак обхватът на познанията на Закарая е впечатляващ. Главата за пропадането на демокрацията в арабския свят е великолепна. И аз съм повече от съгласен с твърдението, че където и да се намесват САЩ, за да свалят някакви „разбойнически режими“, то „поне един период на преход от пет години … трябва да предхожда националните многопартийни избори.“ (За съжаление изглежда малко вероятно, че този призив за „сериозен, дългосрочен проект на създаване на нация“ в Ирак ще бъде взет под внимание.)

Това от своя страна ни води до темата за краткосрочния хоризонт на американската политика – една от слабостите, които Закарая открива в най-голямата от западните демокрации. Не стават ли САЩ някак почти недоловимо една нелиберална – или поне не функционираща – демокрация? Тезата е, че Медисъновата система на републиканско управление, от която Токвил толкова се възхищава, е била изпразнена в името на „повече демокрация“: Америка все повече възприема един опростен популизъм, който оценява популярността и откритостта като ключови измерения на легитимността … Резултатът е една дълбока липса на баланс в американската система – повече демокрация, но по-малко свобода.“

От 60-те години насам, както показва Закарая, законодателните органи, партиите и другите административни агенции се опитват да направят функционирането си по-прозрачно и съответстващо на народната воля. Но непреднамерената последица от тази „демократизация на демокрацията“ е, че всички тези институции са станали плячка за дейностите на професионални лобисти. Открити събрания на комитетите на Конгреса; първични избори за предлагане на делегати за националните политически конгреси; промени в системата на финансиране на кампаниите; възход на референдумите в щатските и комунални политики – взети заедно, всички тези добронамерени нововъведения са лишили политическия процес от основа.

Но процесът на „прекомерна демократизация“ не се ограничава само до областта на политиката. Във финансите, закона и дори религията, властта на масите е нараснала за сметка на елитите, които някога са управлявали Съединените Щати. Токвил обосноваваше доверието си в американската демокрация със съществуването на професионална „аристокрация“, разпределяща времето си между частни дела и обществена служба. Закарая убедително показва как дерегулацията е подкопала положението на старите американски елити, поробвайки на тиранията на масовия пазар по един и същи начин шефове на фирми, юристи и свещеници. Заключението му е, че най-добрата надежда се състои в даването на повече власт на независими експерти, изолирани от демократичната караница. Днешните независими централни банки ни дават един възможен образец. Закарая би искал да види част от федералната финансова политика дадена в ръцете на орган, еквивалентен на Федералния резерв – една автономна данъчна служба, която не само събира, но и определя данъците.

Една книга с такъв обхват с неизбежност има и слабости. Закарая следва Манкър Олсон и други, възприемайки една карикатурна версия на британското политическо развитите, която Хърбърт Батърфийлд отдавна отхвърли като „историческа интерпретация от гледна точка на вигите“. Освен това политическото мислене на Закарая се отличава с една странна схематичност. В края на краищата аристократичната критика на демокрацията не е изобретение на Токвил. Тя е една от централните идеи на класическата политическа философия и история. В книга трета от История например, Херодот критикува демокрацията по начин, забележително подобен на този на Закарая.

Критиците на Закарая без съмнение ще го отхвърлят като някой, който гледа назад. Действително, това е вярно, но не само към 1950-те или дори 1850-те години. Това е книга, която гледа назад чак до 450 г. пр. н. е.

Дали в нашето хипер-демократично време ще има пазар за такава класическа защита на аристократичното управление си остава нещо твърде съмнително. (Собствената теза на Закарая би трябвало да бъде донякъде опровергана акоБъдещето на свободата се превърне в голям бестселър.) И все пак книгата заслужава широка читателска аудитория. Онези, които се страхуват, че в опитите си да наложи волята си на далечни страни американската република може непреднамерено да последва Рим надолу по пътя на имперския упадък, вероятно ще я четат със смесица от възхищение и неловкост.

Източник

НАЙЪЛ ФЪРГЮСЪН

Найъл Фъргюсън (род. 1964) е известен шотландски историк, специализиращ в областта на финансовата и икономическа история. Той е редовен колумнист за New York Times.

Lavoro come badante (работя като гледачка на стари хора)

Автор: Диана Иванова

Галя, Спианате

Родена съм в град Козлодуй, израснала съм в бедно семейство, 6 деца сме, баща ми е починал рано,много млад на 40 години, майка ми е останала вдовица млада. Оженила съм се много млада, на 17 години в град Вършец. Щото исках да бъда по-свободна. Не ме пускаха никъде. Така мислех, че като се оженя, ще бъда по-свободна, ще си поживея. А всъщност съм се излъгала, не е така. Щото семейният живот е друг...Мъжът ми почина при катастрофа през 1995-а година, докато бях на работа в Кипър.

Първите 3 месеца в Италия ми беше много трудно, плакала съм всеки божи ден, и само виках – защо съм дошла, в Кипър ми беше по-лесно, езикът го знаеш. И така лека полека... На всички празници, 11 години, не знам нова година, не знам великден, все съм далеч от вкъщи. Некой път ми е много мъчно...за всичко..но съм принудена, нема начин, в България е много трудно. Дъщерята е тук, помагам на сина си с пари, помагам на майка ми, по къщата сложих парно, покрива си смених, че пускаше вода, сега отвънка къщата ми трябва да се измаже...

От както сме влезли в Европа, благодарение на Джулиано, моят приятел, имам документите, той много ми е помогнал.

В живота единствената утеха тука, като си далече от вкъщи, е да имаш някой.

Не търся вече любов, търся сигурност.

В началото на тази история стои братовчедка ми от Вършец. Спомням си ентусиазма, с който замина за Италия преди три години. И думите й, когато се върна – „никога и за нищо на света повече няма да отида“. Беше се грижела първо за един старец и после за възрастна жена в южна Италия. Беше отслабнала. Беше преживяла травма – по времето на престоя й беше починал баща й и тя не беше успяла да се прибере за погребението.

Вършец е малко курортно градче, с реставрирана стара минерална баня, висока безработица, 7 хиляди души население, на 85 километра от София.(а според забавното– и спорно – определение на един сайт: нито един известен българин не е забелязан да кара отпуската си в този курорт.)

Тъй като често ходя в района, забелязвам, че градчето живее в два паралелни свята. Мъжете остават вкъщи, с децата, жените отиват в Италия. Почти всяка жена или е била или се готви да замине. Някои не се връщат с години. Всички работят като баданте – новата професия за жените от изтока, както по-късно научавам в Италия – жена, която се грижи за стари хора в домашни условия.

Постепенно научавам, че всяка седмица има автобуси и коли, които карат жени от Северозападна България директно за Италия. Дочувам завист в истории за жени, които се връщат, окичени със злато, и обичат да ходят по главната. Работата привлича всички – „от 500 евро нагоре на месец, в къща си, ядеш, спиш, не харчиш, можеш цялата заплата да спестиш“. Разбирам още, че това е основният поминък днес във Вършец и тайното обяснение на яките летни ремонти и разхубавяващите се къщи.

Интересни са ми няколко неща – как така неусетно се е обърнал патриархалният модел – жените – на гурбет, мъжете – у дома? Наистина ли има толкова много стари хора в Италия? Как толкова много жени от Вършец отиват, без да знаят език и си намират работа като баданте? Как се справят с психическото натоварване? Какво се случва със семействата им?

Тръгвам набързо, братовчедка ми е говорила по телефона с нейна приятелка в Тоскана, близо до Понсако, тя гледа възрастна жена в голяма къща и е готова да ме приеме за една нощ.Преди това ще остана при Светла, която има квартира в Понсако, срещу 10 евро на нощ.

Пътят

Пътувам с микробус, само шофьорът е мъж, всички останали – жени, които се връщат на работа, над 50-годишни. Централна гара гъмжи от автобуси, коли, микробуси – всички – за Италия.

Докато пътувам, слушам истории. Всякакви. Всичко е незаконно, разказват. От минаването на границата до отиването в къща. В Рим има няколко българи (най-често се споменава името на Валери, чиято жена е от Вършец), които дават квартири и пращат жените на работа. На тях се плаща по около 500 евро за това. Сега обаче, след влизането в Европейския съюз, все повече жени имат официални документи, а някои – осигуровки, платен отпуск, 13-та заплата, и сами могат да си търсят работа. Стават самостоятелни. Всички са доволни от Европейския съюз (не съм попадала на по-единодушна група). За италианците мненията са различни. Една жена, която работи в Ливорно, разказва колко много жени имат черни любовници – „на тях цветът на кожата не им прави впечатление“. Друга разказва, че когато се връща в България, отива на вилата и не иска да вижда никого. „Писнало ми е от тех, рано изкукуригват, от бездействие“. Когато започват най-тъжните разкази, шофьорът се намесва и казва – „а в края на месеца паричките идват нали, 600 евро, в България кой ще ти ги даде?“ И микробусът се умълчава.

Румяна, Понтедера

От три години съм тука, тя ми е станала като майка, но след като умре, не мисля, че ще отида пак в къща. Не ми се влиза повече в къща.

Затворен си. Затворен си 24 часа и си на разположение. Те ти казват – ти работиш примерно 2 часа. Но си затворен. Нощеска в 12, в един да ти чукне, да те пита колко е часа, требва да станеш, да й отговориш, да легнеш пак. Не можеш да мрънкаш. Да кажеш – не искам, излизам. Има жени, които излизат. Имаше наскоро в Сицилия 4 румънки, които ги беха хванали, от Румъния внасят приспивателни, упойват жените, набутат ги вечер с капки и излизат по дискотеките. И ги беха хванали. Доколкото знам ги съдят за пренос на дрога.

В началото съседите беха малко дръпнати – минаваха и заминаваха, щото по новините постоянно за страньерите /чужденците/ се говори лошо, че 70 процента от престъпленията са на чужденците...Ама първата година почнаха да ме поздравяват първо съседите отсреща, и по-младите...

А иначе те не си носят сол, ама и нямаш никакви проблеми, интриги и такива. Ако некой нещо има против, примерно, за стълбище или че си тупа от тази страна чергата, а не от другата, си има административен управител, дето се отива при него. Това е доброто, че нема да тръгнеш да се караш с комшийката.

Нема место за сравнение. Между другото, във Вършец, в Заножене немаме все още мръсен канал. Още сме на ями.

Мъжът ми е в Кипър. Детето ми е в София. И в момента никой не живее в Заножене.

Немам за какво да се връщам. Нема за кво.

Отношенията между родители и деца – не са нашите.�Нашите все още, както и преди 50 години тука в Италия,�всеки си гледа родителите, знаеш как е. Просто селото говори, ако вземеш чужд човек да ти гледа родителите. Каква лоша дъщеря си. Докато тука е нещо нормално и за мене е за предпочитане �- имам предвид, по-добре е дъщерята да иде да работи, да изкара некой лев, да се върне, да е с фамилията, ама да знае 100 процента, че майка й е с човек сигурен, който отговаря за нея, че 24 часа има човек с нея, а тя не може�да отдели това време. И според мене е по-правилно така, отколкото да се блъскаш ти, защото ти се разболяваш, а и той не е добре гледан. И нищо ти не върви.

Изречения, които съм записала в тефтера си, по време на пътуването в автобуса:

Болна нация е това

Те са много освободени, във всяко отношение

Кръвосмешението го има много при тях, затова и много увредени деца има

Те, децата инвалиди си ги гледат сами, не ги оставят

Тия живеят с орлите, по 100 години

Понсако

В един през нощта сме в Понсако, малко спящо градче с размера на Вършец, недалеч от Пиза, в Тоскана. Светла излиза на пиацата да ме посрещне, топло и тихо е, и ме води в квартирата, която е на няколко метра, в старата централна част на Понсако. Попадам в чудесно спретнато малко жилище, с каменно стълбище, дървен гредоред на тавана, с пране, което се простира от прозорците навън, а вътре всичко е така, както е било при собствениците – с две маслени картини и един морски акварел, Богородица с младенеца над кухненската врата, маса с мушама, пуснат телевизор.

Говорим със Светла повече от три часа. В Понсако и наоколо има много българки. Тя е вече шест години тук, вече познава целия град, отскоро е взела квартира, която дава под наем на други българки. Иначе работи и спи в къщата на болна възрастна жена на съседната улица, която според нея скоро ще умре. Взела е квартирата, за да се застрахова и да не остане на улицата, ако се случи нещо. Светла е първата, от която чувам думата „затворен“. И първата, която казва, че би останала да живее тук. Всичко й харесва – храната, хората, климатът, парите. Приятелства? „Имам само една приятелка, повече не ти трябва.“

Лекотата

Нито една от жените, с които се срещам, не е приемала сериозно работата като тежка, преди да дойде тук. Една от жените, с които пътувам в автобуса, ми дава следния пример: „ тежко ли?за нас не, ама за тях? Те не знаят какво е работа – я да ги опъна на два декара царевица, да видят какво е работа...“ Да се грижиш за болен, стар човек – за тях е било част от задълженията вкъщи. С тази разлика, че в България го правиш без пари, а в Италия ти плащат. Всички са тръгнали с мисълта, че не е кой знае какво. Още повече, след като са работили преди това тежка физическа работа в Кипър или Гърция или зле платена в България. Никой не се е замислял за това, че акумулира психическо напрежение и че това изисква някакъв тип „отработване“.

Но повечето ми събеседнички са категорични – след като научат езика, оправят документите си ще търсят нещо друго – в бар, почасово чистене или каквото дойде.

Самотата

Неочакваното, което им поднася Италия,е сблъсъкът със самотата – да си 24 часа затворен в една къща е ново и непознато усещане за всички тях, чийто живот досега неизменно е преминавал под знака на семейство, деца, мъж и работа, с много приятели и компании.

Или както казва Румяна – „иде ти момент, в който си казвам – на 38 години съм, животът ми минава от едната тераса на другата, разхождам се, па пак се върна на тази тераса, гледам хората как минават долу на улицата. И така ти минава животът. Днеска да мине, утре да дойде. Живееш от почивен ден за почивен ден. Живееш от заплата до заплата, и накрая един път в годината да си отидеш, полага ти се един месец или два, зависи как се разбереш със собствениците. Да си идеш на България, да похарчиш това, което можеш да спестиш. И обратно.“

Мъжете

Внимателно питам за това. Знаят, че съм журналистка. Аз пък знам от личен опит, че е тъпо да разпитваш за интимни тайни. Оставям ги да ми кажат това, което искат. Може би помага фактът, че съм живяла в чужбина и съм имала връзка с чужденец. Казвам го на няколко от тях. Това, което ми се струва интересно е, че българките най-добре контактуват с албанците от всички останали емигрантски групи в Италия. Не всички обаче говорят открито за това, защото на албанците не се гледа с добро око – постоянно са в новините, заради престъпления.

Една от дъщерите на моя събеседничка има албански приятел. Майката се притеснява.

Друга жена, с които разговарям, споделя, че албанските жени не работят, стоят си вкъщи, само мъжете работят. „Много е ревнив, но иначе такава грижа и такова отношение не съм видела никога – някой да ти купи нещо, да те покани на масата, да седнеш като човек. Видела съм само тегло – на всека дума мъжът ми ме псуваше, ама не се разведох заради децата“, казва тя.

Има жени, които се развеждат, други – продължават да водят паралелни животи – пращат пари на мъжете си в България, за да ги издържат, отиват си за малко през лятото и след това се връщат обратно, при другия живот.

На нито една не й се струва странен фактът, че жените са навън, а мъжете и децата им са в България. Обясняват си всичко икономически – „За мъжете е много трудно да се намери работа тук, на къща никой няма да ги вземе, а работа без език и пермесо (разрешително) е немислима“.

Всички продължават да издържат семействата си, дори когато имат нови връзки и отношения.

Светла, Понсако

Никога не съм си представяла, че на 50 години ще науча италиански и ще живея в Италия.

Родена съм във Вършец, 1954-а година, семейството ми е селско, учих в Бела Слатина в шивашки тихникум, после работих като шивачка в ТПК „Георги Димитров”, Вършец, по времето на социализма още, после спря производството и почнахме да ходим по Сърбия, Македония, по Съюза, Гърция. И след Гърция се принудих да дойда по Италия.

Ожених се на 18 години, млада, завърших училище и се ожених. Той беше на 22 години. Имам 2 деца, син и дъщеря, те са омъжени сега.Имам 4 внучета, Протече нормално семейният живот и вече на стари години требва да се разделяме, да се търси начин на живот, иначе в България не знам, много труден животът, и нема смисъл да се седи там.

Аз съм от 2002 година, просто съм свикнала, нищо не ми липсва, липсват ми само децата. Пращам им почти всеки месец. Едно 400 евро можеш да си спестяваш на месец.

Добра ми е работата, гледам една баба на 94 години, тя повечето време спи.  4 години как съм при нея, и съм казала на сина й – докато е жива, ще бъда при нея, после вече...

Психически...не ми прави впечатление, просто го взимам за работа, че трябва да работя и трябва да си издържам семейството, това ми е заплатата, и трябва да стоя тука. На некои им е много трудно, в смисъл имат баби на легло, на инжекции, и така. Аз засега все съм била на ходящи баби, не съм имала проблеми....

Тоя начин на живот ми харесва, храната тука е доброкачествета, не е ментелива като в България. Тука се яде целогодишно салати, риби и затова хората живеят по 95, 100 години...столетници има.

Нямам любимо място тук. Безразлично ми е къде ще отида, защото то ми е познато целото. То село ли е, град ли е.

Почти няма жена от десетината, с които разговарям, при която да не е настъпила промяна в семейния живот. Промените са различни. При някои– мъжът, останал там, започва друг живот, както е при Румяна. При Галя, вдовица от 13 години, се е появил италиански приятел, Джулиано, също вдовец, банкер. Той започнал да й разказва за италианската история, да й показва нови места в Италия, църкви, паметници. Галя се радва на тази връзка. Научава много. Какво е новото за нея, което не е имала преди? Уважението, казва,без да се замисля. И после добавя – знаеш ли, аз вече не търся любов, търся сигурност.

Смъртта

В един от дните се събуждам от камбаните на църквата в Понсако. Има погребение. После се разхождам по пиацата, където всеки ден седят старите мъже на Понсако. Не знам дали това променя фокуса на цялото ми пребиваване, но чак после осъзнавам с колко много страдание и смърт е свързана работата на българките като баданте. Почти всяка е минала през поне една смърт, там, където работи. На едно 26-годишно момиче това му се е случило вече два пъти – хора да умират в ръцете й.. Да се грижиш за чужденец в последните години на живота му, да си заобиколен от умиращи хора – не е лесно. В същото време се опитвам да си представя ситуацията от обратната страна – да допуснеш в последните години от живота си, преди смъртта, чужденец толкова близо до себе си – е не по-малко трудно. В това взаимно споделяне на страдание има някаква непозната за мен интимност, нещо по-дълбоко и важно от това, което виждам. Струва ми се, че именно в тези самотни моменти между двама души от два различни свята се случва истинският междукултурен диалог, за който толкова много иначе се говори в Европа днес. Той се случва незабележимо, кротко, съвсем тихо. Единият свят, по-богатият, който outsours-ва, дава под наем собственото си страдание. Другият свят, този, от който идвам аз, който с лекота и дори известна наивност приема да обслужва това страдание.

Пазарът за баданте

Италия има огромно и растящо застаряващо население. Над 10 милиона италианци в момента са над 65 годишна възраст. Според прогнозите, ако демографската криза продължава, през 2050 година, половината от цялото население на Италия – тоест около 28 милиона души – ще бъдат в тази графа.

Освен това италианците наистина живеят дълго – да достигнеш 95-100 години, особено в Тоскана, е повече норма, отколкото изключение.

Грижата за тези хора се оказва много трудна по две причини. Първата е, че италианските семейства вече не са така многобройни като в миналото и повечето имат само по едно дете, което живее отделно. Втората е, че домовете за стари хора струват изключително скъпо и непосилно за бюджета на много семейства – 3000 евро. Професионалната грижа от медицинска сестра вкъщи също е над 2000 евро. Според моята приятелка Беатриче, реставратор на картини, която живее във Флоренция, има и трета причина – „ние станахме много мързеливи, отвикнахме да работим за последните 40 години“.

Италия се оказва напълно неподготвена сама да се справи с кризата на възрастта.

„Тази професия – баданте – е нова, преди 10 години нямаше такова нещо, появи се последните години“, казва още Беатриче.

Предполага се, че около 3 милиона души работят в момента като баданте в Италия – това е 42 процента от всички чужди работници. Броят не може да се засече поради факта, че голяма част все още работят на черно. Всъщност до преди 2 години процентът на работещите на черно е бил 77 на сто. Ситуацията е изгодна и за двете страни – италианците плащат от 500 до 700 евро месечно, пари, които за новите работнички от Източна Европа са нечувани. Таса пазарът започва да се пълни основно с българки, румънки, молдовки, украинки, полякини. Предприемчиви българи, които отдавна живеят в Италия, като митичният Валери от Враца с жена от Вършец, който е в основата на работата на стотици жени от северозападна българия, създават свои агенции и започват да печелят в полусивата зона. Организират (между впрочем – доста добре) превоз, квартири в Рим, храна за българките. Така започва първата вълна, преди около 8 години. Сега е времето на втората – българките като цяло си създават добро име. Научават езика. Еманципират се. Започват да се справят добре и сами да си търсят работа, да наемат квартири и да дават под наем на други българки, както и да търсят и предлагат работа.

А влизането в Европейския съюз вдига самочувствието им – повечето вече имат редовни документи, осигуровки, 13-та заплата.

Между впрочем , проблемът е сериозно обсъждан в Италия. Във вестникLa Stampa преди време беше повдигнат въпросът – защо италианските жени отбягват тази работа като неблагодарна? Държавата вече организира подготвителни курсове за баданте и да насърчава италианските жени също да упражняват тази професия.

Според едно изследване над 54 процента от италианците намират присъствието на баданте за „успокояващо“ в домовете, 16 процента никога не биха прибегнали до тези услуги, 13 процента смятат това за „срам“ за синовете, които не искат да поемат отговорност за родителите си.

Истината е, че пазарът за жени от изтока няма да намалее. Австрия има същия проблем с гледането на възрастни хора например – непосилни цени за семействата според действащите разпоредби и евтина работна ръка от съседна Словакия, която е готова да работи на черно и половин цена. За разлика от Италия обаче, в Австрия жените се сменят – по две в къща – на всеки две седмици.

Ефекти

Тони, Понсако

Работех на жпгара Враца като билетна касиерка. Родителите ми са в Мърчево, аз живея във Враца, мъжът ми е там, имам две деца, сега очаквам едно внуче. От четири години съм тука.Нуждата те принуждава да дойдеш насам.

От Враца си има шофьори, които карат за Италия, отиваш в Рим и ти намират работа. Веднага ме изпратиха на работа. Първата ми работа беше в една вила, да чистя вилата. Две години там съм работила. Отначалото за 500 евро, после за 600.

После отидох при една баба година и половина. При бабата беше по-спокойно, но бабата не беше добре, че имаше заболяване, не разбираше. И почина после.

И сега в момента работя в един ресторант. Сега се чувствам нормално, като нормален човек, като не си затворен Няма да се връщам в къща. Трудно е да си в къща, различни хора, с различни характери, не всеки може да издържи, има жени, които идват тука, и си отиват, не могат да издържат. Психически просто не могат.

Опитвам се да получа някаква статистика – колко са българките в Италия, но това се оказва невъзможно. Легалните все още са малко и тъй като процедярата се случва неравномерно, зависи от италианските работодатели, все още няма точни данни. Повечето жени от Северозападна България попадат в района на Тоскана.

Красотата, чистотата, подредеността, улиците, междусъседските порядки ги впечатляват. Но не препоръчват Италия за младите. Румяна казва за сина си, който е на 18:

„На мене ми се ще там да си остане, щото си му е познато, обичаите, нравите, езика, знае, че може да излезе на дискотека, тука трябва да идеш на 20 км, защото дискотеките са извън града. Трябва с кола да се отиде, задължително. После стават побоища, има проверки постоянно, не е България това. И ми се ще да остане там, ако може да пробие по некакъв начин. Тук не е за млади хора.“

Мисля си – как тази вълна ще се отрази на България. Струват ми се възможни два варианта – чрез тези жени да започнем да обръщаме повече внимание на проблемите и страданието, които имаме у дома си. И да се роди ново усещане за психичното здраве, за същността на този тип помощ. Но някой трябва да помогне на тези жени да говорят – и то тук, обратно – да говорят за опита помежду си, за чувствата си, да не се срамуват от неудобните чувства. Ако това не стане – вариантът с обезлюдяването и напускането ще продължи, вероятно заедно с нови болести и психически проблеми, за които няма да разберем откъде идват.

Но в крайна сметка струва ми се, че това, което се случва на тези жени, е най-доброто, което може им се случи, защото, казано с думите на Вирджиния Улф – „пари и собствена стая са първите неща, които жената трябва да има, за да твори“.

ДИАНА ИВАНОВА

Диана Иванова е журналист на свободна практика в София и мениджър на фондация за нова култура www.novakultura.org.Събира истории от времето на комунизма в България и е един от съавторите на сайта „Аз живях социализма“ www.spomeniteni.org.Носител е на няколко престижни журналистически награди, между които наградата  за журналистика за 2005-а на Австрийската пресагенция АПА.

Коментари (4)

- 17-04-2008|Unregistered|Guest User  – статията

Много е тъжна и много истинска относно работата , която вършат българките.Но по отношение на италианския начин на живот , храна , обичаи липсва информация.Прекалено мрачна е.Малко слънце ще я оцвети и в по-пъстри тонове.Все има и хубави неща в живота на българките в Италия и България.Не съм съгласна как завършва.Според мен огромния социален стрес в България прогонва българките в Италия.А защо остават дори , когато е трудно на този въпрос едва ли отговорът е само за пари и самостоятелна стая.Мен такъв отговор не ме удовлетворява.Има още нещо......което е убягнало то погледа на журналистката.А Вие какво мислите?

- 14-08-2008|Unregistered|sinhron  – Италия и работата там ,относно предишния коментар

Дъщеря ми замина.Най вероятно беше трафикл Беше на 19.Сега е на 33 с Ит. гражданство , с разбити нерви, с дъщеря на 6,5.Гледам детето понякога.А дъщеря ми никога няма да бъде с акъла си най- вероятно.

Не ми е интересно да ходя в тази красива страна.Почти всички жени се връщат с разбити нерви.Българките сме по- чувствителни.

В Италия е много хубаво за туристите, като работници предпочитат младежи и румънци – т.е за по- ниски цени.Те самите се хранят добре , но също живеят скромно. Ама правилата на живота са еднакви навсякъде.

Аз съм от Пазарджик, наблюдавайки региона и при нас мъжете си стоят в къщи , а жените работят.

- 25-11-2011|mila

италианците, както и гърците от средна и по-ниска прослойка не са свикнали да бъдат обслужвани от жена.Българките, които слугуват/нека използваме точната дума, те не са медицински сестри, а слугини на възрастен човек/ им създадоха усещане за издигане в обществото, за което те никога не са мечтали, откъдето се и пораждат прекалените им претенции.А нашите жени понеже са свикнали да си слугуват го намират за нормално. Поздравявам автора за поантата на статията- психическото натоварване.В българия за психика не се говори,не се обсъжда, а тя е в основата на всяко човешко битие и целия ни единствен живот, който прекарваме на тази земя страдалница.

- 25-11-2011|Mitrev

Живея от 15 години в Италия. Знам че има истотрии като тези описани тук, но жените които вършат тези работи нямат никакъв шанс за нещо друго- просто защото за тукашния пазар на труда са абсолютно неподготвени и валидни. Няма значение откъде идваш , а какво можеш или не можеш. Живота на мен и моето семейство е съвсем друг, но не че имам "късмет", а защото може би съм бил "готов" да се "внедря" в това общество.

Собственият фашизъм

Автор: Георги Марков

Като че е станало удобно правило за всички беди да виним единствено обществени устройства, системи, идеологии и отделни личности, които ръководят различни народи. Често пъти без никакво колебание ние даряваме себе си с правата на най-справедливи съдници и лишени от чувство за хумор, поставяме нашите собствени „аз“ извън планетата. И разбира се, великодушно забравяме нашите лични участия в извършването на простъпките, греховете или престъпленията, които съдим. Ние обичаме да съдим всички други, освен себе си. Всеки би казал, че това е един от най-човешките грехове, защото е присъщ всекиму. Но аз започвам с него не за да оправдавам съществуването на порочни обществени системи, идеологии и водачи, а за да се опитам да разбера размера на нашата собствена вина, размера на онова, което всъщност храни, поддържа и крепи така здраво обществената неправда. Въпрос стар, колкото е стар светът. Много пъти мнозина са се питали: „Само обществените форми на фашизма ли бяха виновни за нещастията на милиони хора?“ Много пъти мнозина се питат: „Само комунистическата идеология ли е виновна за нещастията на други милиони хора?“, „Само Сталин и Берия ли бяха виновни?“ И естествено, отговорът си остава едно огромно „НЕ САМО“.

Нека най-напред кажа, че в този ред на мисли не правя никаква разлика между фашизъм и комунизъм. Използвам думата фашизъм като исторически по-ясна и конкретна, при това без измамното очарование на думата „комунизъм“. И двете изразяват в абсолютно еднаква степен отказа на човека да има свое лице, свой характер, своя индивидуалност, отказа на човек да бъде себе си, като се превръща в амфорна част от нечие стадо със стаден характер, стаден глас, стаден тип. За мен няма никакво значение в името на какво става остадяването на отделна човешка личност – дали в името на една велика нация, или в името на едно въображаемо, щастливо бъдеще.

Но преди да стигнем до стадото, нека се спрем на онова, което фактически го формира и което не е отвън приетата идеология или личност, а [именно на] СОБСТВЕНИЯ ФАШИЗЪМ. Нека се взрем в себе си и потърсим корените му в тяхната дълбочина.

Може би първият белег на собствения фашизъм това е отказът ни да признаем съществуването на другите човешки същества като равноправни, равностойни и независими от нас. Собственият фашизъм започва от момента на приятното усещане, че аз съм нещо повече от този срещу мен, от произволния, понякога необуздаем инстинкт, че в моето съществуване е вложен повече смисъл, отколкото в неговото. И почти едновременно другият инстинкт – да покажа моето превъзходство, като реализирам какъв да е вид негово подчинение. Така че един от първоизточниците на собствения фашизъм е този неудържим глад да бъдем повече от другите. Всеки може да види, че особено комунистическата идеология и цялата дейност на комунизма разви в най-висока степен това най-ужасно начало на собствения фашизъм. Теорията за класовата борба, целият марксизъм по принцип, онова, което наричат ленинизъм, не е нищо друго, освен идеологическото развитие на собствения фашизъм.

Защо отказът да признаем равноправието и независимостта на другите човешки същества води до второто начало на собствения фашизъм – отказът да разбираме другите? Ние сме заставени да се отнасяме към тях единствено през тесните рамки на собствената ни предпоставеност. Ние затваряме всички шосета и пътища за действителен контакт с другите и прекарваме всички съобщения през цензурата на собствената ни предпоставеност. Ние казваме „Той е Това“ и се отнасяме към него като към „Това“, което обикновено е твърде далеч от действителното „Той“. Ние отказваме да разбираме всички мотиви, причини, стъпки, чувства, прояви, които не кореспондират с нашата представа за „Това“. А да не забравяме, че същността на „Това“ иде от първото начало на собствения ни фашизъм – а именно, че Той не е нито равноправен, нито равностоен, нито независим от нас. Нашата предпоставеност е нашата слепота. Ние не желаем да видим истинското лице на този срещу нас, както не желаем да разберем истината, заложена в неговата неповторима оригиналност. Защото всяко човешко същество е неповторимо и оригинално. Ние кореспондираме само с онази част от него, която изнася на нашата предпоставеност. При това наше очевидно и пълно неразбиране на човека отсреща ние фанатично настояваме, че нашето мнение или присъда е единствено правилната. Мисля, че няма нужда да посочвам крещящо очевидните примери в българската действителност, които илюстрират огромния размер на собствения фашизъм, който е вкоренен дълбоко в почти всички отношения.

Неразбирането на другите ни лишава от установяването на действителни контакти, лишава ни от най-скъпоценните елементи на човешкото общение – любовта, прощаването, великодушието, оправданието...

...Собственият фашизъм – това са бесовете у нас, това е може би, което всички религии наричат Дявола.

И сега нека подчертая един особено важен момент: отрекъл правото на другите на независимост, собственият фашизъм отрича и нашето право на независимост. Той е, който ни превръща от свободни същества в членове на различни видове стада.

Винаги ме е смущавало, че милиони отделни хора преглъщат идеята за остадяването си и доброволно, често пъти с ентусиазъм, стават фанатични членове на стадото. Защо? Поради какво те се отричат от свободата си, за да приемат покорно и подчинено някакво място в стадото? И не е ли нелогично, че те отричат равноправието и независимостта на другите отделни човешки същества, но признават стадото? Може би тъкмо защото в стадото никой не е свободен, защото то гарантира сигурност, обезпеченост, подкрепа. Освен това взаимоотношенията в стадото потенциално съответстват на напиращия отвътре собствен фашизъм. Въпросите на кариерата, на борбата за печалба, на създаването на приятели и врагове, на задоволяване амбиции и суети – всичко това може да вирее само в атмосферата на някакво стадо, независимо дали то е по-малко или повече демократично. Стадото кастрира окончателно духовната рождена индивидуалност на своите членове, смъква пъстрите им дрехи и им навлича униформи, като в замяна на това им дава своята подкрепа и тържеството на собствения фашизъм – че вие или аз принадлежим не на себе си, а на стадото или на неговия водач. Собственият фашизъм кулминира в пълното отричане на човешката ни индивидуалност...

...Отнело ви човешката индивидуалност, стадото ви предлага куп улеснения. Първо, вие няма за какво да мислите, има кой да мисли вместо вас. Второ, стадото има една истина – истината на мнозинството – няма значение дали това мнозинство е реално или фиктивно. Трето, стадото не търпи изключения – опитът да се отделите от него, се нарича измяна или предателство. Опитът да не блеете колективно, а да изразите собствения си глас, се нарича индивидуализъм и се наказва. Четвърто, стадото се ръководи от овчаря и никой няма право да обсъжда посоката, в която той води стадото, иначе ще си има работа с кучетата. Пето, стадото изисква пълно и безпрекословно подчинение. Шесто, стадото изисква служене... Биха могли да се дефинират още много типични черти на стадото, но моята тема е собственият фашизъм, или по-добре потенциалното желание на мнозина хора да принадлежат към някакво стадо...

...Собственият фашизъм е в центъра не само на нашите обществени отношения, но преди всичко в центъра на личните ни отношения. Той е още по-жесток и страшен, когато засяга съпруга, деца, приятели, близки.

Идеологията, разните ръководни грешници, драматичните събития са само поводът за проявата на собствения ни фашизъм, както Сталин беше не толкова убиец, колкото повод на хора, обладани от беса на собствения фашизъм, да убият други хора. И накрая да не пропусна нещо друго. Собственият фашизъм е този, който милостиво ни предлага да прехвърли личната отговорност за нашите собствени действия от нашите плещи върху масата на стадото. Но нека не се лъжем. Стадата са безотговорни, а отговорността на техните членове ще си остане завинаги лична, персонална. Собственият фашизъм е нашата най-страшна драма...

Източник

ГЕОРГИ МАРКОВ

Георги Марков е български писател, драматург и журналист, направил България печално известна по света със смъртта си в Лондон от така наречения „български чадър“.

Коментари (1)

- 15-08-2008|Unregistered|Спасова,Л.  – Г. Марков

Харесвам Георги Марков като автор.И тази негова статия за мен бе удоволствие да прочета. Ще си позволя оттук да препоръчам на почитателите на неговото перо, ако не са прочели една мъничка негова книжка – Санаториумът на доктор Господов да я прочетат. Струва си да се прочете. Събитието, героите всичко в тази книга е една философия, едно задълбаване в човешката същност, страхове, самота и т.н. Много човешка книга, истинска и замисляща те. Но такъв си е Г. Марков обича да провокира читателя, да го подтиква да мисли повече и да разширява мирогледа му.

Благодаря, че имах възможност да прочета и тази статия.

"Собственият фашизъм е нашата най-страшна драма..."

Прав е, не може да се отрече.

На края на гората

Атор: Антъни Дейниълс

В своето есе Империя на грозотата големият белгийски синолог и литературен есеист Симон Лей разказва как веднъж, пишейки в едно кафе, е преживял нещо, което му позволило да разбере по-добре истинската природа на еснафството.

Някъде отзад свирело радио – смесица от банално и безразборно бъбрене, както и също толкова банална музика. Никой в кафето не обръщал внимание на този поток от хладки безсмислици докато изведнъж, неочаквано и необяснимо, от радиото се понесли началните тонове на моцартовия кларнетен квинтет. „Моцарт“, казва Лей „завладя нашето малко пространство с ведра власт, превръщайки малкото кафе в преддверие на рая.“

Хората в кафето, които до този момент разговаряли, играели карти или четели вестници, изведнъж чули радиото. Музиката ги накарала да замълчат, те се заоглеждали, леко объркани. „Но объркването трая само няколко секунди: за всеобщо облекчение, един от тях стана, смени станцията и възстанови потока от шум, който беше по-познат и успокоителен – и който вече всички бяха в състояние да игнорират.“

Ето и заключението, което Лей прави:

В този момент пред очите ми просветна един очевиден факт, който не ме е напускал оттогава насам: истинските еснафи са не хората, които не са в състояние да разпознаят красотата – те дори я разпознават много добре, с усет също толкова непогрешим колкото и у най-изтънчения естет, но само за да се нахвърлят върху нея и да я задушат преди тя да е пуснала корени в тяхната универсална империя на грозотата.

Тази еснафщина понякога е и положителна, а не само отрицателна сила: нещо, което Лей беше напълно в състояние да разбере, бидейки почти единственият сред западните синолози, който посочи войнствената и покварена еснафщина на културната революция на Мао.

Както понякога се случва, самият аз веднъж имах преживяване, не съвсем различно от неговото. Беше в един горещ ден и прозорецът на колата ми беше отворен. Бях пуснал Шопен, не много силно, по радиото на колата. Карах в един район, в който рап-музиката на минаващите коли често бива възприемана от пешеходците първо като вибрации, идещи от земята към краката им. Спрях на един светофар и един минаващ пешеходец, с лице разкривено от ярост и омраза, се провикна към мен: „Защо си пуснал тия лайна бе!“

Не много дълго преди този инцидент бях посетил Либерия в хода на нейната продължителна и брутална гражданска война. Открих, че въстаниците бяха не просто разрушили властта на едно общопризнато корумпирано и безскрупулно правителство, те бяха стигнали дотам да разрушат всяка следа от цивилизация, която бяха успели да открият, сякаш самото облагородяване не беше нищо друго освен маска на несправедливостта и потисничеството.

Така например болниците, в които и без това вече не се извършваше никаква медицинска дейност, бяха не просто повредени в престрелките между враждуващите групировки, правителствени и въстанически, но всяка частица оборудване – чак до последната медицинска количка, беше систематично изпочупена: колелцата бяха отрязани, със значително усилие, така че количките никога повече да не могат да бъдат използвани. Това беше направено с учудваща упоритост дори в една болница, в която преди това бяха се извършвали сложни операции на сърдечна хирургия.

По същия начин беше разрушен университетът, а библиотеката унищожена от хора, които очевидно изпитват не просто безразличие, а активна омраза към книгите, желание за мъст към тях и към нещата, които те представляват. В столетната зала в Монровия, церемониалната сграда, в която президентите на Либерия поемат поста си, може би единственият в страната роял Steinwayлежеше с отрязани крака, заобиколен от кръг от човешки изпражнения. Най-обезпокояващият за мен факт се състоеше в това, че двамата млади британски журналисти, които изпратих, за да видят сцената – и двамата хора с висше образование – не виждаха в нея нищо особено. Защо, питаха те, съм се загрижил чак толкова за съдбата на едно пиано, един неодушевен предмет, когато тук са били убити почти четвърт милион души? Че между двете неща може би съществуваше някаква връзка изобщо не им минаваше през ума; това за сетен път ме убеди, че диващината не се ограничава до онова, което Алберт Швайцер нарича „ръба на първичната джунгла“.

Никое от тия неща, предполагам, не би изненадало нито Зигмунд Фройд, нито Хозе Ортега и Гасет, чиито най-известни произведения за състоянието на света, Цивилизацията и нейните недостатъци и Бунтът на масите, бяха публикувани в една и съща  злокобна година, 1930. Гледището им, че човечеството не се движи неумолимо към състояние на пълна удовлетвореност благодарение на техническия прогрес беше триумфално потвърдено, ако нещо такова може да се нарече триумф, в последващите години. И двамата автори щяха да отидат в изгнание, но това беше само нищожна част от страданието, което щеше да дойде скоро след това.

Двата анализа на екзистенциалните условия на човечеството се различават по акцентите си. Макар Ортега да казва дълбоки неща относно психологията на модерния човек, той разглежда тази психология като второстепенна в сравнение със социологическите промени. Фройд подчертава психологическото като първично. За него специфичната опасност на времето се крие в способността на човека да реализира на едно много по-високо отпреди ниво своите обикновени агресии; по същество в психологията няма нищо ново поне откак е започнала да се развива самата цивилизация. За разлика от това Ортега смята, че е възникнал един съвършено нов тип човек – онзи, когото той нарича масовия човек.

Фройд не предлага решение за екзистенциалните трудности, в които се намира човечеството, докато Ортега – който се занимава предимно с европейската ситуация на своето време – предлага едно лечение, което изглежда също толкова лошо колкото и самата болест, а именно конструирането на една пан-Европейска националност. Но човек чете двете книги не толкова заради подробната им аргументация, колкото заради тяхната атмосфера на пророчество и заплашителност. Аргументите се забравят почти веднага след като сте оставили книгите настрана, но колкото и странно да звучи това, у вас остава нещо много по-силно и трайно.

Последният абзац на Фройд звучи така:

Съдбовният за човечеството въпрос изглежда е дали, и до каква степен, развитието на цивилизацията ще успее да преодолее объркването на обществения живот, причинявано от човешката склонност към агресия и саморазрушение.

С други думи, човек по природа е надарен с инстинктивни желания, които трябва да бъдат контролирани в цивилизовани условия, ако тези условия трябва да продължават да съществуват. Но контролът предизвиква чувства на неудовлетвореност, вина и страх, тоест недоволство.

Моделът на Фройд за съзнанието е дълбоко хидравличен (в края на краищата той е израсъл в епохата на парната енергия). Например той ни казва, че „всяко ограничение на … насочената навън агресия с неизбежност повишава степента на саморазрушение.“ Според това гледище опитът за контрол над насочената навън агресия (и сексуалния нагон, другият важен компонент на това, което той нарича id) трябва да резултира в патология от един или друг вид. Както един затворник, който току-що беше убил приятелката си, веднъж ми каза: „Трябваше да я убия, докторе, инак не знам какво бих направил.“ (Може би щеше да пострада от лека форма на повишено кръвно налягане – което разбира се е нещо далеч по-лошо).

При хидравличния модел, разбира се, едва ли е за учудване ако един обем пара, тоест инстинкт, се появява от време на време и евентуално разкъсва на парчета машината, която го удържа. Понякога ще има китайски културни революции и либерийски граждански войни (не само в Китай и Либерия), които разбиват на парчета всички материални символи на цивилизационно ограничение. Иконоборецът, негодуващ срещу сдържаността, която под натиска на обстоятелствата е бил принуден да спазва досега, ще поглежда към тези символи и, подобно на Малволио, ще си казва: „Ще си отмъстя на цялата ваша банда.“

Фройд, който вече се е превърнал в един вид състояние на общественото мнение, влияе върху западното разбиране за човечеството вече от дълго време насам. Антрополози отидоха да търсят едиповия комплекс в островите около Нова Гвинея. Като млад аз слушах множество дебати за влиянието на представяното по телевизия и кино насилие върху човешкото поведение. Ония, които настояваха, че артистичната свобода в това отношение е нещо безспорно добро, се основаваха предимно на хидравличния модел на Фройд. Според този модел още едно убийство, наблюдавано по телевизията или в киното, е едно реално убийство в по-малко, ако количеството убийствена агресия в човешките гърди си остава константно. Колкото по-невъздържани биха били нашите символични представяния на насилието, толкова по-добродетелни, а не просто потискащи, бихме станали самите ние.

Но Цивилизацията и нейните недостатъци е една дълбоко двусмислена книга, както е и позицията на Фройд в интелектуалната и културна история. Той често бива разглеждан като културен революционер и без съмнение, говорейки обективно (в сталинисткия смисъл на думата), това е вярно. Неговото влияние като въпрос на историография със сигурност е революционно и поне някои от нещата, казани от него, биха могли да бъдат тълкувани като поддържащи идеята за една културна революция. ВЦивилизацията и нейните недостатъци например той казва неведнъж, че цивилизацията – точно защото тя налага такива ограничения върху инстинктивните апетити на човека – го прави по-малко щастлив, отколкото той е бил в своето естествено състояние. Лесно е да се заключи от тук, че Фройд е считал евнтуално завръщане към едно състояние на инстинктивна свобода за желателно, особено защото той твърди, че целта на повечето хора в живота е щастието.

Но самият Фройд беше завършен виенски буржоа; човек не може да си го представи лесно като лишен от задръжки, пушещ марихуана хипи-нудист. Той беше твърде добре скроен за такива безсмислици. Той имаше научния вид, типичен за един немскоговорящ интелектуалец от онова време, който в края на живота му изглеждаше много старомоден и със сигурност не беше вида на човек, считащ, че всичко е позволено – напротив дори. Ако и да е смятал, че цивилизацията прави хората нещастни, той в никакъв случай не е мислел, че те охотно ще се откажат от нейните удобства и сигурност в името на едно завръщане към природата. Следователно те са обвързани с цивилизацията; техният бунт срещу нея е нещо като заплахите на квебекчани да напуснат Канада – винаги заплашителни и неприятни, но без особени изгледи да разрушат нещо в дългосрочен план.

Фройд смяташе, че страданието, причинено от чувството за неудовлетвореност, е условието за цивилизовано съществуване; то не може да бъде избегнато. Следвайки хидравличното си гледище за мисловната икономия на човека, той считаше, че ако страданието не дойде при човека по един начин, то тогава ще дойде по някакъв друг. Той би се съгласил с великата философска притча на Самуел Джонсън, Раселас, според която никой начин на живот не е толкова добър, че да изключва множество неудоволствия. Човек съм, следователно съм неудовлетворен. Това заключение не идва от психоанализата – всеки път, когато Фройд използва израза „Както показват психоаналитичните изследвания …“, вие можете да бъдете сигурни, че ще последват интелектуални жонгльорства, защото такива изследвания не „показват“ нищо, не и в смисъла, в който Пастьор показа, че ферментацията е органичен процес. Не, Фройд стигна до това заключение като високо култивиран, интелигентен, стареещ буржоа, мислещ върху живота – и неговото заключение е едно консервативно такова, поне ако е нещо консервативно да се мисли, че за човешкия живот съществуват вродени екзистенциални ограничения и че политическите схеми, които не ги разпознават, с голяма сигурност ще завършат с насилие и страдание.

Гледището на Ортега е донякъде сходно, но той прави доста различни заключения. Книгата му започва с една известна декларация:

Налице е един факт, който, за добро или зло, е най-важният в обществения живот на Европа в наши дни. Този факт е възходът на масите към социална власт.

Картината на масовия човек, представяна от Ортега не е привлекателна или ласкателна, но той не е сноб, който просто осъжда отвратителните навици и вкусове на онези, които се намират под него в социалната скала. За него масовият човек е човекът, който няма трансцендентна цел в живота си, който живее в един момент на вечно настояще, опитващ се да го изпълни с удоволствие по един груб и чувствен начин, който мисли, че смисъла на живота е във вечно нарастващата консумация, който скача от развлечение към развлечение, който е жертва на абсурдни моди, който никога не мисли задълбочено и който, над всичко друго, притежава една злобна ненавист към всякакви начини на живот, различаващи се от неговия – нещо, което той инстинктивно възприема като упрек. Той никога няма да разпознае неща, които са по-добри от самия него; той е абсолютно доволен да бъде това, което е.

Масовият човек не възприема фундаментални ограничения върху собствения си живот. Всички препятствия, с които той се сблъсква, са чисто технически и те могат да бъдат отстранени чрез бъдещ напредък. Той вярва, че животът е и трябва да бъде нещо като екзистенциален супермаркет, че пред него винаги се простира една безкрайност от избори, в която никой избор не може да ограничава възможностите на бъдещето. Животът за масовия човек е не биография, а серия т моменти, всеки от тях не свързан със следващия и всички те лишени от някакъв по-висш смисъл или цел.

Масовият човек не е непременно беден или глупав. Той може да бъде както високо заплатен, така и високо интелигентен, по един тесен начин, и той може да бъде високо образован, или поне трениран; всъщност, с нарастването на познанието, когато за всеки от нас става все по- и по-трудно да овладее нещо повече от най-малката порция човешко познание, свързаната мисъл (от вида, на който масовия човек е неспособен) става нещо все по- и по-рядко. Като цяло човечеството знае все повече и повече, казва Ортега, но култивираните хора стават все по-малко.

Трудно е да се каже дали Ортега има право или не и той със сигурност не е първият, който отбелязва, че неограниченото задоволяване на желанията не е непременно в помощ на щастието. Предполагам, че човек или го приема с дълбоко чувство за облекчение от това, че някой е стигнал до една същностна и неприятна истина за модерното време, много по-важна от повърхностните промени на ежедневната политическа сцена, или го отхвърля като някакъв Дон Кихот, за когото културата играе ролята на Дулцинея дел Тобосо. Едва ли е нужно да се каже, че аз го възприемам по първия начин.

Тук няколко примера. Един от близките ми приятели преподава медицина в Кеймбридж в продължение на повече от двайсет години и всички студенти са високо интелигентни и способни, но само двама от тях, през цялото време, са чували за Чехов. (Той им препоръчва до го четат – и те моментално са очаровани, което говори за ужасен пропуск в нашата образователна система или, на едно по-дълбоко ниво, на нашата съвременна култура).

Забелязал съм, че всички високо образовани обществени фигури или твърдят, или наистина притежават същите вкусове за развлечения – като например футбол, сапунени опери и поп музика – като най-зле образованите частни граждани. Тук, в същия ден, в който пиша това, в The Guardian – повече или по-малко вестникът на английската интелигенция – се публикува статия, показваща как се променя музикалният вкус в различните части на страната:

Ако живеете в Лондон, вие може би живеете с фалшивото усещане, че щастливият хардкор, бързата танцова музика, известна с еуфорични вокали и сантиментална лирика, е умряла през 90-те години. Може би си мислите, че произведенията на DJ Sharkey и Hixxy и всички останали, сега вече са изпаднали в забвение. Като лондончанин вие може би сте изпаднали под влиянието на по-нови неща като дъбстеп или грима на Дизи Раскал. Така че сигурно ще бъдете доста удивени да узнаете, че хепи хардкор, малко по-стар, малко по-трансов, си остава един от най-добре продаващите се музикални жанрове в Шотландия.

Съмнявам се, че авторката на тази статия се е опитвала изрично да потвърди някои от предварителните допускания на Ортега и Революцията на масите, но пък и се съмнявам, че ако би се опитала, тя би успяла да го направи по-добре. Съмнявам се, че допускането, че низките вкусове днес са единствените вкусове; че нищо не се – и не би трябвало – да се стреми да бъдеsub specie aeternitatis; че високо образованият човек днес е масов човек, би могло да бъде по-добре илюстрирано, отколкото в тази статия.

Брилянтните и задълбочени наблюдения на Ортега относно модерния човек са за съжаление (според мен) до известна степен развалени от някои лоши или дори злокобни предложения за решение на проблема. Той коректно посочва липсата на трансцендентно значение или цел в живота на масовия човек, за да обясни неговото лековато съществуване, в което всякакви граници биват възприемани като нещо, нараняващо егото му („Не? Какво означава това, не?“ – ме питат пациентите, когато отказвам да им предпиша неща, които те желаят, но от които не се нуждаят). Именно затова масовият човек търси утешение във все по-странни развлечения и потребление, което е безсмислено, като се изключи смисъла, че икономиката бива поддържана в състояние на постоянен растеж.

Фройд беше атеист, дори войнстващ атеист. За него вярата в Бога беше една инфантилна регресия, опит за спечелване отново на онова дълбоко усещане за сигурност, което един доброжелателно благосклонен и всемогъщ баща по общо мнение дава на малкото дете.

Колкото и враждебно да се отнасяше към религията, той все пак я разпозна като отговор на онтологичните страхове на човека. Но точно както се надяваше, че с помощта на психоанализа той ще успее да превърне неврозата в обикновено усещане за нещастност, той също се надяваше и че, отказвайки се от религията, човекът ще започне да цени истинската си позиция във вселената като зряло същество, което се сблъсква с реалността. Онова, което този проницателен човек изглежда не е осъзнавал, е че повечето хора не могат да понасят прекалено много реалност: един факт, чиито последици той скоро щеше да изпита на собствения си гръб, пишейки „finis Austriae“ когато фашистите влязоха във Виена.

Поради факта че Ортега, също като Фройд, беше атеист, той не можеше да предложи религиозно решение на проблема. Учудващо, може би, но той не предлага и културно решение. Вместо това Ортега твърди, че модерният човек се нуждае от една трансцендентна политическа цел, едно усещане, че е ангажиран в проект, който е по-голям от неговия собствен живот. Национализмът е един подобен опит, казва Ортега, но тъй като в момента всички европейски нации са прекалено малки за енергиите и техническите възможности на човека в модерния свят, то трябва да има една европейска нация. Само тогава Европа ще бъде в състояние да води и доминира света по начина, по който трябва да го прави. Ортега стига дори до там да каже, че един живот без европейско лидерство не би имал смисъл за него.

Той ни казва, че националните идентичности са променливи, повече конструирани, отколкото възникнали спонтанно и че следователно една европейска идентичност може, дори би трябвало да бъде, създадена. Той не се занимава с доста трудната, при това от вулгарно и практическо естество, материя, занимаваща се с въпроса кой точно би трябвало да я създава. Той посочва, че преди време Франция и Испания са били просто географски названия и че националността просто е последвала обединението, а не обратно. Къде са днес Бургундия и бургундците?

Макар че той е истински отвратен от фашизма, виждайки в него апогея на масовия човек, в неговото решение на екзистенциалния проблем, който е описал така задълбочено, има нещо прото-фашистко. Той прави от силата мярка на всички неща; всъщност той я издига до смисъл на живота. Когато казва, че животът е борба, той има пред вид не просто това, че по пътя към сериозните постижения винаги има трудности и че без такива трудности животът би бил безсмислен, а по-скоро, че смисъла на живота е в доминирането над света и че всичко останало, поне в Европа, е упадък. Аз не намирам това особено приятно.

Но в същото време – и по-забележително, Ортега посочва и самата опасност, която аз виждам в това решение. Той казва че днес, точно защото толкова много е възможно, то става възможно и най-лошото: регрес, варварство, упадък. Свободата и възможностите с неизбежност включват свободата и възможностите да се върши зло – нещо, което консерваторите осъзнават, но прогресивните обикновено изличават от съзнанието си. Разбира се, консерваторите обикновено страдат от противоположния недостатък – да подценяват възможностите за правене на добро. Но екзистенциалните ограничения на човешкия живот, описани така прецизно от Фройд и Ортега, подсказват, че е далеч по-лесно да се върши зло, отколкото добро и че следователно недостатъците на прогресивните и консерваторите, бидейки в интелектуален смисъл огледални отражения едни на други, не са и морални огледални отражения.

Източник

АНТЪНИ ДЕЙНИЪЛС

Антъни Дейниълс (род. 1949) е английски лекар и публицист, който често използва псевдонима Теодор Дарлимпл. Той пише по въпроси на културата, изкуството, политиката, възпитанието и медицината, използвайки опита си като лекар и психиатър.

Коментари (5)

- 09-04-2008|Unregistered|Златко  – За Ортега и Европа

Признавам, че не разбирам аргументите на Дейниълс срещу Ортега и неговата идея за единна европейска нация (впрочем, не е ли най-силният аргумент в полза на една идея фактът, че по-късните поколения я преоткриват без непременно да се съобразяват с авторското право :-)). В края на краищата той я отхвърля единствено, защото у испанеца тя има един ницшеански привкус, който ми се струва напълно несъществен. Добре, нека европейската идентичност бъде напълно свободна от мечти за световно господство и доминация – както тя бива предлагана в момента, между другото. И в какво тогава се състоят нейните недостатъци? Дейниълс не се опитва да отговори на един такъв въпрос, той дори не го задава – в резултат на което инак толкова интересното есе накрая се сгромолясва до едно типично интелектуалско мърморене, до критика без идея и ядро. Кой беше казал, че не е необходимо да се изхвърля и къпаното бебе заедно с мръсната вода от ваната?

- 16-04-2008|Unregistered|Март  – Към "Ортега и Европа"

В цялото си есе Дейниълс говори не за Европа и доколко е уместно тя да доминира света, а за "масовия човек", за "еснафа", за средното аритметично на човешкия интелект, обръснато от трансцендентни стемежи и превърнато в универсална мярка. В този план той е изключително аргументиран и последователен.

- 17-04-2008|Unregistered|Златко  – Ортега и Дейниълс

Хм, аз възприемам есето по-скоро като опит за критика (или поне оценка) на два класически текста от европейския двадесети век, отколкото като опит за самостоятелно философиране. И доколкото вторият от тях, този на Ортега, се занимава стриктно само с Европа, при това в един аспект, който е много актуален от днешна гледна точка, аз не мога да се съглася, че Дейниълс говори в някакъв универсален ключ. Доколкото съм способен да чета между редовете, тук си имаме работа с типично британския страх пред една „унифицирана“ Европа и – може би – желанието за запазване на тяхната специална позиция като атлантически мост. Нищо лошо в това – има място за всички в Европа – просто аз съм сравнително убеден привърженик на идеята (или мечтата) за някакъв по-сплотен вид европейска идентичност (без отхвърляне или смазване на националните особености) и в такъв смисъл не мога да приема това, което намирам за ненужна боязън пред едно и без това несъществуващо уеднаквяване.

- 17-04-2008|Unregistered|Златко

Впрочем, може би е интересно в тази връзка да се отбележи, че дори в Щатите националното „уеднаквяване“ не съществува, при всички уговорки за общ език, пазар, валута, законодателство и пр. Надявам се, че ония, които са пътували из страната ще се съгласят, че приликата между Бостън и Ел Пасо е долу-горе същата като между Стокхолм и Неапол. За мен това е само допълнително указание в полза на твърдението, че няма нужда от боязън.

- 23-05-2011|Гост

"модерният човек се нуждае от една трансцендентна политическа цел, едно усещане, че е ангажиран в проект, който е по-голям от неговия собствен живот"

Не искам повече да съм Венета

Автор: Станислав Стратиев

„Мила ми Венето. Знай, че после отечеството си съм обичал най-много тебе...“

Христо Ботев

Веднъж вече писах по въпроса.

Естествено, никой не ми обърна внимание.

Затова сега пиша пак.

Третия път просто няма да гласувам. За никого.

Аз съм най-обикновен български гражданин.

От тези, дето са милиони. Така нареченият народ.

Работя, уча, размножавам се, умирам.

Заявявам, че не искам повече да съм Венета.

Мене все ме обичат най-много, но все после нещо.

После Отечеството.

После Партията.

После Дружбата.

После победата на пролетариата в целия свят.

После колективизацията.

После линията Перник-Волуяк.

После Кремиковци.

После изграждането на комунизма.

После разграждането на комунизма.

После демокрацията.

После бюджета.

После реформата.

После Международния валутен фонд.

После пазарната икономика.

После стачките.

После изборите.

През това време животът ми изтече.

И този на моите деца.

Освен, че не живяхме, излезе, че никой не ни е обичал истински.

А за „най-много“, дето пише Ботев, да не говорим.

Ако някой твърди, че ме обича, нека ме обича преди всичко останало.

Или поне едновременно.

Иначе и аз няма да го обичам.

Преставам повече да съм Венета.

СТАНИСЛАВ СТРАТИЕВ

Станислав Стратиев (1941–2000) е български писател и драматург, може би най-яркото явление в съвременната българска комедия и сатира.

Коментари (3)

- 18-04-2008|Unregistered|jurasik55  – Stanislav

Една година след кончината на Стратиев се запознах с една чудесна поетеса от Айтос, казва се Мариана Николова – изкарахме си чудесно 3 дни, в които говорихме само за Станислав Стратиев – Мариана написа така: Обичах те бавно.

Обичах те нежно.

Обичах те страстно,

моя любов...

Обичах те с думи.

Обичах те с поглед.

Обичах те с устни.

Това е любов!

Обичах те моя.

Обичах прекрасно...

За да превърна,

магията наша

от обич в любов...

аз пък и отвърнах така

На Ст. Стратиев...

Двор в Айтос, пълен със изсъхнали цветя.

И почернели турски керемиди.

Лози, заспали вече над стрехите,

надничащи в прозореца.

Пукнатини, пълзящи по стените,

изпълнени с латекс,

достигащи циментовите стъпала на входа.

Окъсано чердже,

където крият ключа,

единствено за влюбени…

Едва държащи се огради на околни къщи,

с прогнили сред човешка суета автомобили.

Консервени кутии със цветя…

И онзи пеещ звук на падащ дъжд,

Когато няма нищо друго по света,

създаден пак единствено в любовни нощи…

И старото легло със табли,

с цвят на вишна.

Но любихме се още.

А любихме се още…

А улиците вън – огромни, черни, зеещи пустини.

Мелодия, поставена в изтъркан вече стар касетофон…

Която после пак се връща…

В просъницата, сред съня ни

Но любиме се още…

Любиме се още…

А сватбите на наште спомени?

Събрани в хора и приятели, забързани усмивки.

прибрани в скута на един живот.

Но пак ще пада дъжд, над този двор, над тази къща,

И пак останали,

единствени и близки,

притихнали, заспали,

ще се обичаме ли още?…

Та това е Станислав Стратиев! Обаче превъплътен чрез словото си в нас... От двама ни привет до всички литератори

- 18-04-2008|Unregistered|Guest User

Честно казано, не виждам какво общо имат тия неща с текста на Стратиев (или със самия него). Освен желанието да се пише естествено (което в случая май се припокрива с желанието да се публикува).

Любимецът на Букър

Автор: Ендрю Ентъни

Сред много други неща, последната книга на Салман Рушди, Чародейката от Флоренция, е и химн на съзидателната и разрушителна мощ на женската красота. Героинята е млада жена с толкова силно физическо очарование, че мъжете се влюбват в нея от пръв поглед, моментално и безумно, без да се интересуват от последващите опасности. Откъде ли му е дошла такава идея?

Като „абсурдно красива, комично красива“ описа той веднъж Падма Лакшми – жената, която стана негова четвърта съпруга. Всъщност, настоява Рушди, той е имал идеята за книгата преди да е срещнал индийско-американската актриса, модел и автор на готварски книги. Но това късче информация едва ли ще попречи на множеството читатели да открият сянката на Лакшми зад стройния и пленителен „банкет за сетивата“, както той нарича Кара Коз, една жена „предназначена за палати и крале“.

За да бъдем честни към Лакшми, тя изглеждаше повече вкъщи по премиери, отколкото в дворци, но пък нали знаменитостта е днешното кралско достойнство. От разстояние, или по-точно казано, през призмата на светската хроника, тя изглеждаше като ядове още от самото начало – като някой, който никога не би могъл да доведе нещата до щастлив край, поне в шаблонния разказвателен смисъл.

Според Рушди иронията се състои в това, че тя не само не го е вдъхновила за книгата, но дори (почти) е станала причина за нейната несвоевременна кончина. „Казано директно“, казва Рушди, „трябваше да пиша въпреки нея. Защото онова, което ми се случи миналата година, когато пишех тази книга, беше едно колосално бедствие.“ С това той има пред вид края на брака си. През януари 2007 Лакшми подаде молба за развод.

„Това беше като атомна бомба пусната във всекидневната ви, когато се опитвате да работите“, казва той. „За известно време в началото на миналата година наистина се страхувах, че съм изгубил книгата. Бях в такова състояние на смут, че не можех да работя. Винаги съм се гордеел с дисциплината си като писател. Върша го като професия. Ставам сутрин и отивам на работната си маса. И се уплаших, защото си помислих, че ако изгубя това, ще изгубя всичко. Честно казано, мисля, че това е най-големия акт на воля, който някога се е изисквал от мен, включително и след фетвата – просто да събера мислите си отново.“

Ние се срещаме в офиса на неговия агент в издателство Блумсбъри, Ендрю Уйали – сред книги на Рот, Егърс, Еймис и, разбира се, Рушди. Трябва да се каже, че той изглежда – мисли и всичко – забележително събран. Облечен е в джинси и обикновена жълта риза, но инак всичко по него изглежда в добро състояние. Харесва книгата си – едно забележително смешение от фикция и история между два континента, макар че критиците му сигурно биха казали, че това не е нищо ново. Заслужено или не, Рушди има дългогодишна репутация на човек, който харесва себе си. В човека от другата страна на масата няма обаче и следа от самодоволство или надменност. Известният мандарин-автор си е отишъл. Онова, което се излъчва от него, е облекчение.

Той казва, че в продължение на известно време след като Лакшми го е напуснала, е работел по осем или девет часа дневно и е написал „около три страници“. Но в края на тази блокада той отново е намерил историята. „И оттам нататък книгата наистина спаси живота ми. Тя просто се пишеше сама. Бум. Отивах на работното си място всеки ден и там намирах повече удоволствие, отколкото навън. Отново стана много приятно да се пише и аз мисля, че част от това чувство за удоволствие е вътре в текста.“

Действително, едно от удоволствията на книгата е чувството за наслаждение, с което тази проза майстори изкусителни митове върху солидните основи на историята. „Голяма част от това е истина“, казва той за историческите детайли. „Всякакви неща, за които хората ще кажат, че са магически реализъм, всъщност не са.“

Рушди очевидно е направил домашните си работи, ако може да се съди по шестте страници библиография, прибавени към края на книгата.

„О, това не е библиографията, предназначена за перчене“, казва той с усмивка, която намеква, но само намеква, за самоирония. „Има една друга, която е около четири пъти по-дълга, но човек чете най-различни книги и не всички от тях са му полезни. Така че оставих само онези от тях, които наистина помогнаха с нещо.“

Историята разказва за млад европейски пътешественик, който пристига в двора на мугалския император от 16-ти век Акбар и залъгва домакина си с истории за Кара Коз, една легендарна красавица, която омайва мощни мъже. Един от тези мъже, Шахът на Персия, е толкова преизпълнен от самолюбие и суета, че „не се съобразяваше с автономията на нейната велика красота, която никой мъж не би могъл да притежава, която притежаваше самата себе си, и която се носи накъдето пожелае, като вятъра“.

И отново, не е необходимо човек да бъде литературен детектив, за да открие острия аромат на опита в този пасаж. Но забележителното за него, пък и за цялата книга, е впечатляващата липса на горчивина или озлобление. Вместо това тя просто е възхвала на мъжката amour fou.

Другата главна тема на книгата е една от старите теми на Рушди, а именно онази за взаимната подозрителност, недоверие и неразбирателство, която съществува от дълго време между Изтока и Запада. Разбира се, това е въпрос, който рядко някога е бил по-основателен. В началото той не желае да разширява паралелите. „Просто оставям читателя сам да реши какво да мисли за това. Моето гледище е, че не исках да поставям в небето големи неонови надписи, показващи, че всъщност тук се говори за 21-ви век.“

Но докато Рушди борави с материята със забележителна изтънченост, то няма как човек да се измъкне от настоящото значение на теми като чуждестранност, принадлежност и групова преданост. В един определен смисъл той е старомодният хуманист, привлечен от лишените от украси най-общи черти на човека. „Едно от нещата, които започнах да чувствам с по-голяма сила отпреди – и това не е някаква особено сложна истина – е идеята за неизменността на човешката природа. И че начинът, по който се държат човешките същества е точно начина, по който се държим ние, независимо от това в какво време живеем, каква е технологията ни и какви точно са конкретните политически отношения на момента.“

С други думи, нашите прилики, а не нашите разлики са ония, които ни определят по решаващ начин. Но в същото време той е песимист по отношение на бъдещите отношения между Изтока и Запада. „Да, тревожа се от това. Ако имате деца, вие се безпокоите за света, който им оставяте. Надявам се, че греша, но най-оптимистичният аргумент, който мога да предложа по феномена на ислямския тероризъм е, че местата, където той е мразен най-много, са и местата, където той е най-силен.“

В началото на кариерата си той разглеждаше глобалните въпроси от една класическа пост-империалистическа перспектива, която отдаваше отговорността за геополитическите напрежения и културна дискриминация твърдо на богатия Запад.

Когато завърши Кеймбридж през 1968, политическите му възгледи не бяха изключение за неговото поколение и класа. В работите му се откриваше косвена, а често и открита, критика на западната хегемония. В Сатанинските Строфи той пише за Кока-Колонизацията на планетата и за Ню Йорк като за „трансатлантическия нов Рим с неговия нацифициран архитектурен гигантизъм, който използва потисничеството на размерите, за да накара човешките си обитатели да се чувстват като червеи“.

Рушди все още има своите критики към Америка, където той живее през по-голямата част от времето сред архитектурния гигантизъм на Ню Йорк, но сега те са смекчени от едно по-точно преценяване на свободите и предимствата на западната демокрация. Той си остава убеден мултикултуралист. „Не бих могъл да съществувам, ако не беше това междукултурно движение. Така че аз очевидно съм предубеден. Наистина мисля, все още мисля, че има много неща в тази смесица, които заслужават възхвала. Ако живеете в град като Ню Йорк, то едва ли е възможно да си го представите като монокултурен. Така че в определен смисъл това наистина е едно обогатяване на нашия живот.“

Но сега вече той има резерви по отношение на посоката, по която е поело това културно разнообразие. „Това, за което се тревожа и не харесвам“, казва той, „е начина, по който идеологията на мултикултурализма е западнала до културен релативизъм. Мисля, че това е нещо много опасно. Когато архиепископът на Кентърбъри казва, за Бога, че не може да имате един и същ закон за всички … това е глупост.“

Рушди твърди, с известни основания, че той никога не е бил привърженик на културния релативизъм. И все пак събитието, което го направи явен противник, беше фетвата срещу живота му, произнесена от Аятолах Хомейни на деня на Валънтайн, 1989. Това беше един от определящите моменти в културните войни, които станаха драматично по-политически през последните години. Двеста години след Просвещението, един автор се намираше под смъртна присъда за това, че е писал белетристика. Внезапно всички ония убеждения, като свободата на израза, които изглеждаха толкова базисни за литературния и либерален живот, че никой не си правеше труда да ги споменава, бяха поставени на окончателен тест на живот и смърт.

И някои автори, сред тях Джърмейн Гриър, Джон Бъргър и Джон льо Каре, застанаха на релативистката страна на спора. Тяхното мнение беше, че след като не е демонстрирал достатъчно културна чувствителност, Рушди сам си е виновен за неприятностите. Междувременно Рушди се оказа в странната ситуация да трябва да разчита на поддръжката на премиер-министърката, Маргарет Тачър, както и на агенции на истеблишмънта – разузнавателните и полицейски служби – които често преди това беше критикувал. Повлияло ли е това чувствата му относно истеблишмънта?

„Да“, казва той. „Донякъде. Срещнах се с Маргарет Тачър само на два пъти. Онова, което си мислех за нея след тези срещи е колко изключително интелигентна е тя. Човек наистина трябва да внимава много добре, инак те ви прави на кайма.“

Той разви не само възхищение, но и привързаност към много от хората, с които се запозна в службите по сигурност и разузнаване. „Срещал съм се с мнозина офицери от специалните служби, както на ежедневно, така и на по-високо ниво – и с едно-две изключения ги харесвах всички. Невероятно, но все още имам много приятели сред британските специални служби.“

Единствените му думи на неприязън са запазени за външното министерство, което той намира ненадеждно. „Винаги съм бил в състояние да приемам всичко, докато хората се държат по директен начин. Но не мога да приема заобикалки. Това не е по вкуса ми.“

Той казва, че достъпа до този потаен свят, както и до президенти, министър-председатели и външни министри, го кара – кара част от него – да иска да напише шпионски трилър. Ако напише нещо такова, предупреждавам го аз, то книгата със сигурност ще бъде рецензирана от Джон льо Каре (някои от наблюдателите смятат, че несимпатичната позиция на льо Каре къмСатанинските строфи е била предизвикана от лошата рецензия, която Рушди беше дал на една от книгите му).

„Мисля, че това е наред сега“, смее се Рушди. „Истината е, че мразя литературни разправии. Животът е толкова кратък. Възхищавам се от толкова много негови творби ... Не искам да се боря с него. Имахме несъгласие. Добре, аз не изпитвам неприятни чувства.“

Той обяснява склонността си към прошка с изминалото време, и особено с това, че присъдата е била отменена. Измина десетилетие, откак иранското правителство отдръпна поддръжката си за фетвата, по същество разрешавайки на Рушди да се завърне обратно към цивилен живот. Той, казва, че всичко това в момента изглежда като нещо, което му се е случило в миналото.

Миналата година имаше кратко пробуждане на омразата, когато Рушди бе удостоен с рицарско звание. Някои опортюнисти в Пакистан и клоуни като Лорд Ахмед се опитаха да пробудят буря от протести, но от това не се получи нищо.

И все пак това създаде една златна винетка сред Въпросите на нашето време, когато Шърли Уилямс каза, че рицарството не било много умна крачка, защото Рушди „е оскърбил дълбоко мюсюлманите“ и е „бил защищаван от британската полиция в продължение на много години, за сметка на данъкоплатците“. Баронесата-либерална-демократка беше разкъсана тогава от приятеля на Рушди, Кристофър Хитченс.

Други пък бяха удивени, че Рушди е приел една награда, която изглежда неотделима от британското класово и дори колониално минало. Той казва, че просто е бил зарадван да „бъде почетен по същия начин като Уилям Голдинг, В. С. Наипол, Кингсли Еймис и В. С. Притчет. Нямам нищо против да бъда в този клуб.“

Но хората гледат на вас като на човек, идещ отляво …

„Да“, прекъсва ме той. „Да ви кажа честно, не ми дреме от това.“

От 2001 насам, мнозина други автори се присъединиха към него на политическата арена, като някои от тях заеха по-забележими и понякога по-противоречиви позиции от неговата.

„Добре, нека е така“, казва Рушди. „Това е голяма тема, за която мислят всички. Не съм съгласен с всички гледища на Кристофър Хитченс, но това не ни пречи да бъдем приятели. Не съм съгласен и с всичко, което каза Мартин (Еймис), но той има пълно право да каже нещо такова, без да бъде разкъсван по начина, по който стана това.“

В. С. Наипол може би ще намери този коментар малко прекалено богат. В една статия, атакуваща кланетата на мюсюлмани в Индия, Рушди каза, че с подкрепата си за индийския национализъм, Наипол „прави от себе си спътник на фашизма и обезчестява Нобеловата награда“.

Мнението не Рушди обаче е, че той и неговите приятели си остават от прогресивната страна на спора. „Инстинктите ми са напълно либерални, но мисля, че ние живеем в много объркан свят и трябва да разберем, че той се е променил. И в който Мартин, Айън (Макюън) и аз биват наричани консерватори. Но ние не сме консерватори.“

Това е единственият момент на раздразнение, който той си позволява. Голяма част от интервюто преминава в политически дискусии, всичко от дебата за засилването на британските анти-терористически закони („Аз съм някъде по средата“) до авторитарните акции на правителството на Буш, но Рушди настоява, че иска да сменим темата. Той не обича да бъде притискан до позиции, които не поддържа – едно наследство от фетвата, както счита сам.

„Винаги съм бил писател, който се е интересувал от политика – и след това получих свръхдоза от нея – човек трябва да внимава с това, което си желае. И една от последиците е, че искам да се отдръпна от обществените дискусии. Просто искам да си седя вкъщи и да пиша истории и да ги пращам навън всеки няколко години. Именно затова съм в тази игра, а не за да бъда някакъв голям обществен говорител по политически въпроси.“

Следващата книга, която иска да напише, ще бъде детска, един вид продължение на Харун и морето на историите. „Когато написах Харун“, обяснява той, „тогавашният ми единствен син беше на 10 години. Сега имаме друг 10-годишен, който непрекъснато пита ‚А къде е моята книга?‘“

Той размисля за момент и, демонстрирайки новооткритото си хладнокръвие, добавя с усмивка: „Това ми се струва справедлив въпрос.“

Източник

ЕНДРЮ ЕНТЪНИ

Ендрю Ентъни е английски журналист, сътрудник на Observer и Guardian.

Един срещу всички

Автор: Михаел Браун

Когато става дума за предстоящите парламентарни избори, италианският комик Бепе Грило е непримирим: „Не отивайте на избори, това е единственото решение, което ви остава. Който избира, става съучастник, даже и ако не го знае“, пише той в много популярния си блог www.beppegrillo.it. С борбата между Силвио Берлускони и неговия противник Валтер Велтрони Грило не иска да има нищо общо. При него двамата и без това вече се срастват в един „Велтрускони“.

Почти 60-годишният Грило вече отдавна е известен комик. Толкова хаплива беше критиката му, че държавната телевизия RAI вече от 15 години не го допуска в програмите си – за предавателя на Берлускони пък изобщо да не говорим. Но популярността му не пострада от това ни най-малко; той просто започна да обикаля театрите на страната и без усилия запълваше зали с хиляди места. Той говори с удоволствие на екологически теми или за големите и малки измами на италианските фирми. Дълго преди концерна за хранителни стоки Пармалат да обяви фалит за 14 милиарда евро, Грило беше първият, който задаваше въпроси относно състоянието на фирмата.

През септември миналата година той започна да подгрява политическите страсти. Стотици хиляди италианци последваха на 8 септември неговия призив за Vaffanculo Day (Ден на „целунете ми гъза“), за да демонстрират срещу политическата класа и да подпишат трите народни петиции. Една от тях изисква хора с присъди да не могат да участват в парламента, а друга – промяна в съществуващото избирателно право. Макар че пресата и телевизията го игнорираха и единственото място, което мобилизираше хората, беше неговият блог, само в Болоня, където участваше самият Грило, се появиха 50 000 души. В цялата страна бяха събрани 340 000 подписа за законодателния проект.

Грило се харесва на феновете си, защото се разправя безпощадно с политиците от всички партии. „Нашите служители“, нарича той саркастично народните представители, напомняйки веднага, че с 25 000 евро те биват възнаграждавани доста порядъчно. „Партиите се карат за банкрута на Alitalia, за катастрофата с отровни отпадъци в Кампаня, за радиоактивната моцарела от биволско мляко, за упадъка на правосъдието, за държавния дълг. Пропадналата политическа класа иска да вземе мерки, за доброто на страната. Това е все едно Джак Изкормвача да се пусне на хирургическата маса.“

В италианската политическа машинария има поне един човек, комуто подобен тон е безразличен: Силвио Берлускони. Самият той започна политическия си път с популистки ругатни срещу „политикастите“, които цял живот не са работили. Освен това той знае, че неговите избиратели едва ли ще последват Грило.

За сметка на това обаче отляво непрекъснато се отправят критики срещу Грило: че той си служи с популистки език, който в края на краищата само разпалва раздразнението срещу политиката. Еугенио Скалфари, основателят на ляво-либералния всекидневник La Repubblica, предполага дори, че сред последователите на Грило има тайно влечение към един силен човек. Веднъж вече „анархо-индивидуалистките“ тежнения на италианците са завършили с диктатура.

Досега обаче такива упреци не успяват да удържат комика. С неговия V-Day в Италия възникна едно истинско Грило-движение. В центъра му се намира блогът на майстора, който, макар и да се занимава единствено с италиански теми, принадлежи към най-посещаваните блогове по света. Към движението принадлежат и десетки местни „Meet-up“-групи.

Предстоящите парламентарни избори дойдоха прекалено рано за „грилите“, така че те няма да участват в тях. Още от миналата есен се планираше участието на Грило-граждански листи, които да участват в комуналните и регионални избори. Така например при комуналните избори в Рим, както и на регионалните избори в Сицилия, които се провеждат на 13 април, ще бъде представена една „Листа на приятелите на Грило“. И в двата случая листите се оглавяват от млади жени. Млада, образована, с нередовни професии – това е главната клиентела на грилите. Политици от всички партии с удоволствие ги ругаят като озлобени срещу политиката популисти. Срещу това те възразяват, че се борят за „директна демокрация“, при която най-после народните представители да бъдат истински „служители“ на народа.

Източник

МИХАЕЛ БРАУН

Журналистът Михаел Браун живее и работи като кореспондент на берлинския вестник taz в Италия.

Коментари (2)

- 11-04-2008|Unregistered|Guest User

Бих искал и тук да се провикнем: "Не гласувайте! Това ви прави съучастници!"

- 16-04-2008|Unregistered|Март

Напротив, гласувайте, но в стаичката си накъсайте бюлетината. Така мястото срещу подписа ви няма да остане празно. И никой няма да може да го използва за собствени цели.

От другата страна на огледалото

Автор: Владимир Арсениевич

Откак на 17 февруари 2008 Косово направи дългоочакваната крачка и обяви независимостта си, Сърбия навлезе в последната фаза на своето и без това проблематично отношение към реалността. Упоритата и вероятно неразрушима култура на отрицанието, култивирана от години насам от съответните политици и медии и възприета с плашещо голяма готовност и болезнен ентусиазъм от гражданите, достигна своя апогей. При това е трудно да си обясни човек как е възможно някой да се заблуждава до такава степен. Всеки, който някога се е питал как е възможно цял един народ да бъде въведен в заблуждение и да тъне в него в продължение на години, вече отдавна има възможност да проследи всички фази на този бавен и мъчителен процес чрез примера на Сърбия.

Предлагам един лесен за разбиране пример: Косово се откъсна от Сърбия и е малко вероятно, че то отново ще принадлежи към нея. Това е факт, независимо дали той се харесва някому или не. Деветдесет процента от населението в Косово са от албански произход и макар да знаем, че по някои въпроси, свързани с бъдещето им, те не са съвсем единни, съществува един голям консенсус: никой от тях не желае, независимо под каква форма, да живее в Сърбия. Невъзможно е да се игнорира толкова ясно изразеното желание на едно мнозинство. Обявят ли се чрез референдум също толкова много жители на Квебек за независимост от Канада, почти сигурен съм, че тя няма да може да бъде предотвратена. Самата Канада при всички случаи ще намери начин да се отнесе с разбиране към една такава воля.

Странни времена

В Сърбия това за съжаление не е така. В отчаяни опити да се възпрепятства независимостта на Косово – и това в един момент, в който и без това вече е късно за някакви „поправки“ – се посяга към брутални средства и патетични аргументи, най-често и шумно споменавания от които е, че като „люлка“ на сръбската история и култура Косово притежава едно високо емоционално, дори мистично значение. И колкото по-малко разбираем за външни хора е този аргумент, с толкова по-мрачна упоритост се настоява върху него. Странни са времената, в които живеем. Цялата им абсурдност се описва от едно изречение, което принадлежи на известен сръбски политик. В него се обявява сръбския „план“: За Сърбия сега не е време да мисли рационално.

Тук съпротивата срещу здравия човешки разум, представена като чист патриотизъм, се обявява за елементарна задача на всеки един сърбин. За съжаление в последно време фактите не се радват на особено добра репутация в Сърбия. Но ако някой клони към реализъм, лесно може да стане така, че той да бъде обявен за предател.

Вместо да вършат нещо умно и полезно, днес сръбските политици (независимо от коя партия) са в състояние почти само да бърборят износени патриотични и националистки фрази. Разбиране те срещат единствено в Русия, която – както винаги – се интересува от Сърбия само като от пионка в собствената инсценировка на световна политика. Нашите политици не могат да вършат нищо по-добро от това да се сърдят трагикомично на международната политическа сцена, да се правят на герои в Брюксел и Ню Йорк, да изтеглят посланици от страни, поддържащи независимостта на Косово и с това да застрашават новосъздадени дипломатически, икономически и културни връзки. С помощта на популистките медии те успяват да внушат на депресираното и травматизирано сръбско общество агресивния гняв на губещия.

Сърбия, такова е убеждението, не трябва да отстъпва. С гордост Сърбия взе решението да отрече реалността. Тя просто не я приема! Не само сега, но и никога повече. По дяволите с реалността! „Косово е Сърбия!“ И край!!

„Спокойни и изпълнени с достойнство“ демонстрации срещу независимостта на Косово трябваше да бъдат проведени на 21 февруари в Белград под мототоКосово е Сърбия. През деня, в един колективен спектакъл на държава и църква, се оплакваше и заплашваше, много от нашите политици и обществени личности ръкомахаха пред микрофона, а накрая всички се впуснаха в масова молитва. Щом се стъмни, по улиците на Белград се разрази сляпо беснеене, чиито актьори бяха младите. До вчера те бяха деца, днес се превърнаха в хулигани. Те, които модерното сръбско общество беше възпитало напълно според своите „ценности“, изпочупиха всичко, до което можеха да стигнат. Безбради младежи подпалваха посолства. Ресторанти-Макдоналдс бяха разрушени от ония, които ги посещават най-често. Магазините за спортни стоки също не бяха пощадени. Който беше останал вкъщи, имаше тъжната възможност да проследи по чужди телевизионни канали своето собствено бъдеще в акция.

Впрочем, изстъпленията не бяха съвсем неочаквани. Такива неща се случват винаги когато са налице тежки увреждания във възприятията и мисленето – и това е пропаст, която става все по-дълбока и широка в Сърбия от времето на Милошевич насам. Съкрушителен обаче е фактът, че от онази мрачна епоха междувременно е изминало почти цяло десетилетие. Сърбия можеше и трябваше да използва всички тези години по-добре. Никога не е имало по-великолепен шанс за създаване на една нова Сърбия, отколкото след падането на Милошевич. Пропуснат беше шансът да се освободим от неговото наследство, да се ориентираме в новите обстоятелства, да приемем новите реалности и да намерим нов, рационален подход към проблеми като Косово. Но такова нещо не беше изпробвано никога. Вместо това политиците се впуснаха в националистическо хленчене за сръбската саможертва и изгубеното „сърце на Сърбия“. Kosovo je Srbija!, повтаряше се все същото опяване.

Сами и неразбрани

То намери ехото си сред милиони хипнотизирани, почти обезумели от дългите години на изолация сръбски жители. И Дон Кихот отново се изправи, за да се бори с вятърните мелници. Лозунгът се вижда по плакати, по фланелки, той звучи по демонстрации, не малко го носят и в сърцата си. Досега не съм срещал никого, който вместо това да се придържа към реалността: Косово не е Сърбия! Пък и кой ли би се осмелил да извика нещо такова? Той би рискувал да бъде линчуван.

Косово беше някога част от Сърбия, но вече не е и никога повече няма да бъде. Сърбия обаче беше, е и вероятно още дълго време ще си остане страна, намираща се от другата страна на огледалото. Няма съмнение, че днешна Сърбия е самотна, объркана и неразбрана. Трудно се издържа да се живее в объркани отношения с почти целия останал свят. Да бъдеш толкова сам не е наред. Но когато си скаран с всички съседи, може би е време да се запиташ дали причините за това не са в самия теб.

Но повечето сърби виждат нещата не по този начин. Самонаблюдението никога не е било сръбска сила. Сърбите са оскърбени и възмутени, те се чувстват измамени и предадени от Европейския Съюз, от най-близките си съседи; те считат, че са обект на най-дръзко насилие. Те не мислят, че, по дяволите, сами са виновни, не разбират ни най-малко защо трябва да изкупват такава горчива вина. Те смятат, че Косово им е било отнето, че то им принадлежи и че никой не може да им оспорва това право.

Но днешно Косово не е Сърбия, независимо дали това ни устройва или не. Косово е нова, самостоятелна република на земите на някогашна Югославия. И тази република беше призната от множество страни по света. Същото би трябвало да направим и ние тук в Сърбия. И това не за да се подчиним на решението на всемогъщия, слабо интересуващ се от историческите рани на Сърбия Европейски Съюз, а за да зачетем волята на мнозинството от албанското население на Косово. Ние имаме всяко право да се чувстваме нещастни поради това решение, но би било по-разумно да свикнем с новите дадености – колкото по-скоро, толкова по-добре.

Тук сръбските политици играят най-важната роля и носят най-голямата отговорност. Тяхна е задачата, по наше поръчение, да погледнат реалностите в очите и да намерят най-доброто решение. Би било чудесно, ако Сърбия най-после започнеше да води конструктивна политика. Реална политика, която преценява реални възможности и взема обмислени решения, която насъбира не проблеми, а търси решения. Накратко, една политика, която да подобри качеството на живота ни.

Тогава най-после Сърбия би минала от другата страна на огледалото.

Ако само ни се удадеше да се освободим от нашия широко възприет, атавистичен начин на възприятие и да започнем да мислим модерно. Бихме могли да се опитаме да възприемем днешните събития като историческа необходимост, колкото и болезнено да е това. Може би бихме могли да разберем и че нашата „люлка“ не е изгубена само защото се намира в чужда страна.

Време е за Сърбия най-после да порасне.

Източник

ВЛАДИМИР АРСЕНИЕВИЧ

Писателят Владимир Арсениевич, роден през 1965 в Тула, Хърватска, живее в Белград. Той се счита за един от най-забележителните представители на младата, опозиционна и прогресивна сръбска литературна сцена. Неговият първи роман, Cloaca Maxima (1994), получи наградата NIN, най-голямата литературна награда в Сърбия, беше избран за роман на годината и преведен на повече от 20 езика.

Коментари (1)

- 14-04-2008|Unregistered|Бурма  – От другата страна на огледалото

Чудесен текст. Хладнокръвие, самообладание, трезв ум. Иска ми се и българските националисти да погледнат през такива очи на всичките ни травми, наречени "национални катастрофи". И този начин на мислене да стане част от манталитета на "масовия човек" у нас.

Събуди ме, когато август свърши

Автор: Деян Енев

Какво са спомените? Мястото или хората? Или нещо друго, подобно на етер, което плува във времето и пространството и не е нито звук, нито картина? Белокаменната черква ли? Или това, че стъпалата към мазата вкъщи бяха от същите каменни блокове, от каквито беше и черквата. Такива камъни не можеш да намериш сега. Бяха по два метра дълги и педя и половина високи. Дванайсет стъпала. Ставаха и за стъпала на дворец. Колко пъти сме търчали с Мима нагоре-надолу по тях.

Пътчето към къщи е същото, както едно време, преди четирсет години. Когато цялата година беше август. Свиваш вляво от шосето, спускаш се през поляната със стария геран в горния й край, на тази поляна, ние, децата, играехме на челик – и минаваш мостчето. И още докато минаваш по мостчето, то какво мостче, само една гърбица, ще видиш вече градината ни – царевицата, картофите, големите като колесници бели тикви, зад тях лозето на дядо, цял декар лозе, ореха, стопанските постройки; после по същия тесен път, който се измъква от поляната и завива наляво между телеграфния стълб от едната страна и дувара с черниците отпред – от другата – спираш право пред нас.

Уличката ни беше къса, само с двете къщи – на дядо ми, даскала и на Христо. Майката на Христо, баба Труфка и дядо бяха далечни братовчеди. А аз и брат ми с дъщерята на Христо бяхме връстници. Мима – дъщерята на Христо.

С брат ми, близнака, до първи клас живяхме на село. Зеленооката Мима ни беше сестричката, другарят в игрите, най-близкото същество.  Цикадата, поповата лъжичка, калинката. С обелените колене, с изгризаните нокти Мима. Приятелката на копривата, на котетата и на всички тайни места.

Много я жалехме, защото баща й и майка й Стефка вече не живееха добре. Христо беше шофьор и караше син Зил. Беше невисок мъж, но здрав, много широкоплещест, кажи-речи колкото каросерията на самосвала, с коса като букови стружки, с изрязани като на лик върху стара монета черти.

След много години от вуйчо ми научих как се хвалел Христо с успехите си пред жените. Аз, викал, като го надървя, и мога да счупя орех. Да прасна отгоре с тоягата си ореха и той да се счупи. Ей затова ме търсят женичките. И наистина го търсеха. Шофьор на Зил – през шейсет и четвърта-пета това беше голямата работа. Христо изчезваше понякога със седмици. Стефка ревеше. Лицето на Мима се издължи.

Спомням си за една от неговите, на Христо жените, една Божана. Беше с дълга пола, която лепнеше по краката й в дъжда, когато Христо я заведе у тях и изгони Стефка. Тогава няколко дена Стефка живя у нас. Дойдоха с Мима. Нас, трите деца, ни туриха да спим във вътрешната стая на спалнята. Угасиха лампата. Под вратата се подаваше процеп светлина. Оттатък, в другата стая големите говореха. Чуваше се как Стефка отвреме-навреме реве.

На тъмно Мима беше по-различна, отколкото на светло, през деня. Хем я имаше, хем я нямаше.

– Мимо, спиш ли? – попитах я. Тя не отговори, но по плиткото й дишане беше ясно, че не спи.

– Не я закачай – каза брат ми от другата й страна. – Не виждаш ли, че спи.

– Питай я, да видиш, че не спи.

– Мимо, спиш ли?

Мима мълчеше.

– Видя ли, че спи.

– Не спи.

– А защо не ти отговаря, като не спи.

– Защото плаче.

– Как ще плаче. Човек като плаче, се чува.

– Тя плаче наум – казах. – Мимо, нали не спиш?

Мима не отговаряше.

Оттатък, в голямата стая изтърваха нещо стъклено и то се счупи. Мима се претърколи към мен и ме прегърна. И ме нарече с името на брат ми. Брат ми стана и светна лампата. Мима криеше лицето си в рамото ми. После изведнъж седна в леглото. Очите й изглеждаха тъй, сякаш е плакала, но по тях нямаше никакви солени коралчета, никакви солени морски звезди.

– Чууумата да го тръшне – проточи тя бавно и дебело – като баба Керелезка. Баба Керелезка живееше до мелницата. Тя така кълнеше. Кълнеше поповите прасета, колорадския бръмбар, кучетата. За поповите прасета не знам дали умираха, защото те живееха под земята, но ако прокълнеше някое куче, кучето задължително умираше. Баба Керелезка имаше брада и когато трябваше да минем край мелницата, тичахме, сякаш ни гонеха биволи.

– Недей така... да кълнеш – каза брат ми. – Баща ти е. Може верно да се тръшне.

– Не ми е.

– Как не ти е? – попитах. – Нали ще си имаш братче.

– Не ща никой.

– Баща ти е – казах и аз.

– Добре, да не го тръшва. Само малко да се бутне с камиона. Само малко.

След няколко дена онази Божана изчезна, а Христо и Стефка пак се събраха. Ние с брат ми тайно искахме пак да се скарат и да се разделят, че Мима да дойде да спи у нас. Понеже бяхме близнаци, си четяхме мислите и понякога си хвърляхме дълги изпитателни погледи. Но никога не си казахме мислите на глас. После се роди Тихомир, братчето на Мима. А после, колкото и да искахме да тръгнем в първи клас на село, мама и татко ни взеха да учим в София.

Мима – дъщерята на Христо. Виждахме се през ваканциите, но виждането протичаше все по-сковано. Тихомир беше станал дебело клатушкащо се бебе. Христо и той беше натежал. Слушахме, когато баба и дядо си говореха как хванал Стефка с директора на сиропиталището, един със златни очила и кожена чанта, и я смазал от бой. Как започнал да пие. След година-две Стефка и Мима заминаха за Русе. А Тихомир остана при баба си и при баща си.

Не знам дали съм бил влюбен в Мима. Не съм се опитвал да чета и мислите на брат ми в тази посока. Беше рисковано, защото и той можеше да прочете моите. Знам, че тогава, когато живеехме на село и когато цялата година беше август, всеки ден се събуждах с мисълта, че днес ще видя Мима. И от това денят ставаше интересен като хвърчило, като пъдпъдъче яйце, като камичка със седефена дръжка. Бяхме тайфа от десетина хлапета. Аз, брат ми, Бенко, Мима, Петърчо – синът на яйчаря, който събираше картинки от кибрити, Кайчо, който обичаше да си показва пишката и имаше лице на старец, Илийката, който беше по-голям от нас и който измисляше интересни и опасни игри – да дразним биволите, да си лепим светулки по челата, да си направим колиба от сено, да пушим фасове, да скачаме в ямата с гасена вар, да запалим огън в най-страшното на дерето, там, където миришеше на леш. След много години, при едно завръщане научих, че Илийката бил слабоумен и затова не ходел на училище по онова време, а си играел с нас. Най обичахме да играем на челик. Челикът е нещо като федербал, само че с пръчки. Ако не внимаваш, късата пръчка, която лети като стрела и пада ненадейно от небето, може да ти извади окото.

След седми клас се завърнах през лятната ваканция на село сам. Брат ми остана в София. Баба и дядо вече бяха остарели. Дядо не гледаше пчели, нямахме овце, нямахме кози, само кокошки. Обикалях смаления двор, всички стари интересни места, но ми беше скучно. Прерових килера и чекмеджето на дядо. Вътре намерих някакви големи книжа с шарки, на които пишеше облигации и едно пистолетче с малки лъскави патрончета в мукавена кутия. И едно четвъртито ръбесто шише със стъклена запушалка, пълно с жълта течност. До шишето имаше поставени една в друга четири малки кехлибарени чашки. Помирисах течността, беше ракия, сипах си в една чашка и я изпих с рязко движение, като метнах главата си назад. Така бях виждал да правят каубоите по филмите. Изведнъж станах смел. Сложих пистолетчето с патрончетата в джоба си. Излязох на двора. Запътих се към горната част на градината. Там дворът ни граничеше с този на Илийката. Мястото беше глухо, растяха трънаци и повет и можех на спокойствие да изпробвам пистолетчето. Когато наближих сеновала на Илийката, отвътре чух странни звуци – сякаш някой се катереше по сипей и не му стигаше дъх. Клекнах и се заслушах. Звуците продължиха доста. По едно време от сеновала излезе Илийката, накичен със златни сламки. Долната му устна беше увиснала и лъщеше от слюнка. Лапна цигара като голям мъж, огледа се и рече:

– Илизай ма. Никой не гледа.

Отвътре изскочи едно момиче, което си закопчаваше в движение копчетата на роклята. Беше Мима. Беше пораснала. За миг видях голите й бедра чак догоре. Не ме видяха и всеки се прибра в къщата си. Прибрах се и аз.

– Мима е тука – каза баба на вечерята. – Обади й се утре, да се видите. Колко не сте се виждали? Май ще стане вече четири-пет години.

– Ще се обадя – казах.

Наканих се чак на третия ден, но Мима си беше заминала за Русе. На Илийката не се обадих. Патрончетата изстрелях отдалеч в покрива на техния сеновал. Август свърши и се прибрах в София.

После баба се раболя от рак. Оперираха я. После падна и си счупи тазобедрената става. Взехме я да живее при нас в София. Когато бях в казармата, получи удар. Живя още няколко години, като едва се придвижваше, влачейки крака си. Аз се ожених, влязох в университета и започнах работа. Понякога, когато се прибирах привечер в къщи, я виждах на прозореца – да седи и да си пее; някаква песен, на която съм забравил и думите, и мелодията, само някакво чувство от песента е останало; и затова все се заслушвам сега в песните на уличните певци из подлезите на София, дано да открия коя беше песента на баба. През лятото тя умря.

След две години и дядо получи удар. Живя още две, без да може да приказва. Сякаш езикът му беше закован с пирон. Наложи се майка ми и вуйчо ми да продадат къщата в далечното село. Купиха я семейство помаци.

Преди няколко години бях командировка в онзи край. Свършихме по-рано с работата и казах на шофьора да минем през село. Спряхме пред хоремага да си купя цигари и бири. Чак на третата гърлото ми се отпусна. Вътре беше полупразно, само двама-трима мъже с дочени дрехи и бели чорапи дремеха над чашите с мента. От тавана висеше намазана с отрова лента, облепена от мухи. Лентата мърдаше като жива и бръмчеше. Жената зад тезгяха беше дебела и с големи кръгли обеци. Гримът й се беше разтекъл на вадички край очите.

Пътчето към къщи бе същото, както едно време, преди четирсет години. Свихме вляво от шосето, спуснахме се през поляната със стария геран в горния й край, където играехме на челик. Минахме по мостчето. После по същия тесен път след поляната завихме наляво между телеграфния стълб от едната страна и дувара от другата. И спряхме пред нас. От черниците стърчаха само чукани.

Семейството помаци ме посрещнаха сърдечно, когато им казах, че съм внук на даскала. Казах им, че даскалът е умрял. Баба – също. Бяха отсекли крушата, ябълката и вековния орех.  Белокаменните стъпала ги нямаше, имаше други – нови, циментови. Попитах за Христо. Мъжът извика силно от двора „Ристу-у-у, ей, Ристу-у-у ”. Когато излязох вън на улицата и тръгнах към къщата на Христо, той вече ме чакаше пред вратата. Държеше шише ракия и две чашки. Аз го почерпих с цигара. Седнахме на високия праг на портата му – голяма порта, правена да може да мине и камион. Казах му, че вуйчо е в Канада. Блъска там, оправя се, но има паркинсон и целият се е сгърчил. Попитах за Тихомир. Станал шофьор. Побачкал малко. Катастрофирал. Сетне Христо посочи с рамо избелелия некролог на вратата зад гърба ни и пак си наля.

Погледнах часовника. Трябваше да тръгваме. Изправих се.

– Чакай ва, да занесеш нещо на Софията.  Тъй, с празни ръце не бива...

Христо влезе в къщата и се върна с найлонова торбичка, пълна с орехи.

– Сичко изсякоха. Само моят стои. Дръж, да носиш на Софията.

А Мима, сетих се изведнъж. Тя какво?

Какво са спомените? Игра на челик? Песен, на която си забравил и мелодията, и думите? Или нещо, което с помощта на няколко кутии цигари и на няколко кафеварки можеш да превърнеш в белокаменни стъпала към един свят, който вече го няма. И по които, за да се изкачи читателят, авторът трябва да слезе.

Преди да продължим по шосето, пак се отбихме в хоремага да си взема бири за пътя. Докато вземах рестото, ръцете ни с жената зад тезгяха се допряха.

– Как си, Мима? – попитах.

– Че как? Жега. То не се стои. Веднъж да мине тоя август.

Взех във всяка ръка по три бири, излязох, седнах в колата. Шофьорът потегли. Табелката с името на селото остана зад гърба ни. До София имаше много път. Дано бирата да ми стигнеше.

ДЕЯН ЕНЕВ

Деян Енев е български писател и журналист. Той е автор на сборниците с разкази "Четиво за нощен влак" (1987), "Конско евангелие" (1992), "Ловец на хора" (1994), "Клането на петела" (1997), "Ези-тура" (2000) и "Господи, помилуй" (2004).

Коментари (2)

- 01-10-2011|Женя Иванова /bizcocho/

Значи си станал писател! Не се лъжа, нали – Диан и Никола Еневи?

С поздрав, към теб и отдавна отминалите години в Триполи!:)

Женя/с регистриран в НБ псевдоним bizcocho/:)

- 23-11-2011|Гост

Brilyantno napisano.......istinsko!

Жилото на бедността

Автор: Дрейк Бенет

Представете си, че ви е ужилила пчела; след това си представете още шест. Сега вие сте в състояние да си представите какво означава да бъдеш беден, според Чарлз Карелис, философ и бивш президент на университета Колгейт.

В общността на хората, занимаващи се с анализиране на бедността, един от най-острите дебати се върти около въпроса защо някои бедни хора действат по начини, които със сигурност единствено продължават тяхната нищета. В сравнение със средната класа или с богатите, за бедните е изключително вероятно да напуснат училище, да имат деца на много ранна възраст, да злоупотребяват с наркотици, да извършват престъпления, да не спестяват дори когато имат пари, да не работят.

За един икономист такова поведение е ирационално. Може би за един богат човек има някакъв смисъл да напусне работа или да не се интересува от образование, или да свикне със (скъпи) наркотици. Но един беден човек с малко пари изглежда притежава най-силната мотивация да се придържа към пуританската работна етика, тъй като всеки спечелен долар е много по-ценен за него, отколкото за някой, намиращ се по-високо в скалата на доходите. Социалните консерватори обикновено твърдят, че на бедните хора липсват интелигентността или силата на волята да направят правилния избор. Социалните либерали пък им отговарят, изтъквайки неща като расовите предразсъдъци или осакатяващите условия на гетото като причини за неспособността на бедните да контролират съдбата си. Неоконсерваторите от своя страна твърдят, че причините трябва да се търсят в самите програми срещу бедността, тъй като по същество те подкупват хората да си остават бедни.

Карелис, професор в университета Джордж Уошингтън, предлага една проста, но по-радикална теза: традиционната икономика просто не може да бъде прилагана към проблема за бедните. Когато сме бедни, твърди той, нашият икономически поглед е оформен от лишения и ние разглеждаме света не като набор от блага, които могат да бъдат ползвани, а като серия от проблеми, които трябва да бъдат смекчени. Именно тук идва ужилването на пчелата: човек, ужилен от една пчела е силно мотивиран да направи нещо срещу това. Но ако ужилванията са много, мотивацията за лекуване на което и да било от тях поотделно не е особено висока, защото останалите все още ще продължават да болят. Колкото повече са нежелателните или болезнени неща в живота на един човек (а значи и колкото по-беден е той), толкова по-малка е вероятността той да направи нещо срещу някое от тях. Бедността е не толкова въпрос на притежаване на малко блага, колкото на сблъсък с множество проблеми.

Бедността и богатството, по тази логика, не са просто противоположности от типа на топло и студено или късо и дълго. Вместо това те са принципно различни преживявания, всяко от които въздейства върху човешката психика по собствен начин. На определена точка между двете крайности хората престават да мислят за блага, а мислят единствено за проблеми – и това изместване на гледната точка има огромни последици. Може би, казва Карелис, икономистите са пропуснали да видят тази принципна разлика, защото обикновено те принадлежат към по-заможните класи.

Ако Карелис е прав, инициативите срещу бедността, поддържани по цялото продължение на идеологическия спектър, вероятно няма да проработят – от изискванията за работа до ограничаването на помощите, семейната и анти-наркотична социална работа, до обновяването на градските образователни програми и замяната на гетата с комерсиално жизнени околности, населени от хора със смесени нива на доходи. Според Карелис това означава също, че на някакво ниво икономистите ще трябва да преразгледат самото разбиране за оскъдица – една от най-основните идеи в икономиката.

„ABC-то на икономиката е виновно за това“, казва Карелис. „Именно то е създало този безсилен, фалшив дебат относно причините за бедността.“

Противопоставяйки се на десетилетия от изследвания на бедността, Карелис се опира на някои икономически данни и резултати от социологически проучвания. Но преди всичко той развива аргументите си като философ, основавайки се на аналогия и индукция. Този подход води до това, че той си остава сравнително непознат, дори сред изследователите на бедността. Книгата, в която той излага тезите си: Устойчивостта на бедността: защо икономиката на заможните не може да помогне на бедните, не получи широка популярност когато беше публикувана миналата година.

Но няколко души все пак са го забелязали и те твърдят, че Карелис има нещо важно за казване.

„В книгата няма много доказателства, затова пък множество дръзки твърдения, но това, че той ги прави, е чудесно“, казва Тайлър Коуен, професор по икономика в университета Джордж Мейсън. Това е „една наистина велика книга – и тя беше напълно пренебрегната.“

Понятието, с което икономистите наричат идеята, предлагана от Карелис, се нарича „закон за намаляващата маргинална полезност“. Накратко, това означава, че колкото повече имаме от едно нещо, толкова по-малко значение има за нас всяка допълнителна единица от същото нещо. Това е едно от нещата, които – заедно с други – стоят в основата на американското данъчно облагане. Ние приемаме, че да се вземат 40 000 долара данъци от Уорън Бафет ще бъде за него далеч по-малко обременително, тъй като той има толкова много от тях.

В много случаи, казва Карелис, намаляващата маргинална полезност действително има значение: Седмата фунийка сладолед без съмнение ще ни достави много по-малко удоволствие от първата. Но логиката се преобръща когато си имаме работа с недостиг, а не с изобилие. За да разберем защо, твърди той, трябва само да помислим за начина, по който се държим в някои добре познати ситуации.

Ако например колата ни е чукната на няколко места и ни ударят още веднъж, то много по-малко вероятно е да се погрижим за новата щърбина, отколкото ако колата е била напълно здрава преди това. Ако мивката е пълна с чинии, мисълта да измием няколко от тях е много по-неприятна, отколкото ако те са били малко в самото начало. Името, с което Карелис нарича благата, които намаляват или успокояват този вид обременявания, е „облекчители“.

Карелис твърди, че състоянието на бедност се определя от факта, че си имаме работа с множество проблеми: човек няма достатъчно пари, за да плати наема или застраховката на колата или сметките по кредитната карта, детската градина на децата, понякога няма пари дори за храна. Дори ако той или тя работи здраво, за да плати половината от разходите, някои от тях – може би доста внушителни – все пак ще останат, което създава огромни задръжки по пътя към търсене на по-нататъшна работа.

„Ядрото на проблема не е в липсата на дисциплина или възможности“, казва Карелис. „Твърдението ми е, че причината за бедността е самата бедност.“

Заключението, следващо от това за политиците според Карелис е, че те няма защо да се безпокоят чак толкова много за слабостта на работната етика сред бедните. В последните десетилетия експертите и политиците по продължение на целия политически спектър се тревожат от това, че колкото повече помощи правителството дава на бедните, толкова по-малко вероятно е те да работят, за да си помогнат сами. Дейвид Елууд, икономист и декан на школата за управление „Джон Ф. Кенеди“ към университета Харвард, нарича това „главоблъсканицата на помощта“. Именно тази загриженост накара администрацията на Клинтън да проведе своите реформи, свързани с ограничаване на социалните помощи.

Но според Карелис този аргумент води точно назад. Намаляването на икономическите трудности за бедните всъщност повишава, а не намалява, вероятността те да работят, точно както поправянето на повечето щърбини по една кола прави собственика й по-склонен да оправи последните няколко със собствени усилия. Да се дават на бедните просто пари, без допълнителни изисквания, както това става в момента – например като им се дават марки за храна, за да не могат те да харчат парите за алкохол или дрога, образователни ваучъри, за да се насърчава посещаването на училище, времеви ограничения върху помощите, за да се насърчават получателите да си търсят работа – би било също толкова ефективно и съпроводено със значително по-малко бюрокрация. (Една от федералните мерки, които Карелис харесва особено много, е кредитът върху данъка общ доход, който субсидира работата и по този начин подсилва „облекчителния“ ефект, за който той говори).

Малцина икономисти познават работата на Крелис и когато тя им бъде представена те обикновено се отнасят скептично към обяснителната й сила. Ако Каелис е прав, то би трябвало да наблюдаваме още повече пораженческо поведение от страна на бедните, казва Кевин Ланг, председател на факултета по икономика в Бостънския университет и автор на Бедност и дискриминация. Плюс това, твърди той, налице са само малко свидетелства в полза на твърдението, че подпомагането на бедните хора повишава тяхната работна етика – и някои свидетелства в полза на обратното твърдение. През ранните седемдесет години беше проведено мащабно изследване, във връзка с което на бедните хора в четири града бяха дадени безвъзмездни помощи, в зависимост от това колко малко пари печелят те. Заключението: помощта намалява търсенето на работа.

Карелис отговаря, че данните от този експеримент всъщност са доста неясни и че сред икономистите се води спор по въпроса как да се интерпретират тези данни. Но в края на краищата, вярва той, силата на неговите аргументи се състои не в това доколко те съвпадат с работите на икономистите, проведени в тази насока до наши дни – много от които той така или иначе не приема – а в това доколко разбираемо те изглеждат за всички нас, без значение дали бедни или богати.

„Аргументът за ужилването или за нащърбената кола“, казва той. „Досега не съм срещал човек, който да каже, че това не е вярно.“

Източник

ДРЕЙК БЕНЕТ

Дрейк Бенет е сътрудник към отдела „Идеи“ на вестник Boston Globe

Коментари (1)

- 27-04-2008|Unregistered|Guest User  – бедноста

така е защото да промениш един индивид след седмата му година е много трудно като да промениш едем годишно дърво само с ласки и хранителни вещества но това не значи че седем годишно изстрадало дърво ниама да дава никога плодове или ще дава само ненужни плодове всичко е толкова относително колкото теориата на относителността

Мартин Шийн: актьорът с манталитет на държавник

Автор: Дейвид Томсън

За Мартин Шийн една малка грубост е нещо като отличителна значка. „Знаете ли“, казва той, „най-интересното нещо е колко точно Западното крило[33] се припокри с администрацията на Джордж Буш. От време на време целият екип отиваше във Вашингтон, за да снима някои екстериори сред истински сняг. Е, по онова време началник-щаба на Буш беше Анди Кард и когато ние бяхме в града той изпращаше покани до всеки участник в шоуто, така че те можеха да посетят Белия дом и да се срещнат със съответстващия им реален политик. Всички освен мен! Онзи човек не искаше да ми отдели време, защото знаеше, че през живота си съм бил радикал!“

Президентът Джеб Бартлет (150 епизода от Западното крило, по 42 минути на серия) и аз обядвахме в Лос Анджелес в деня на изборите в Ню Хампшър. Шийн вече беше участвал малко в кампанията на Бил Ричардсън, губернатора на Ню Мексико. Ричардсън се отказа от кандидатурата си само един ден след учудващата победа на Хилари в Ню Хампшър, но Мартин Шийн знае, че политиката е игра, която се играе бавно. „Ние вече имахме достатъчно изненади през този сезон, с Обама, който се появи отникъде и с боязливостта на Хилари, но в дългосрочен план аз имам усещането, че може би Обама и Ричардсън са печелившия билет. Това ми харесва, аз мисля, че Обама е добър и честен човек.“

Това ме води до втората главна тема, която ми се иска да обсъждаме: оценката, която Шийн дава на президента-титуляр в Белия дом. Нов абзац: младежкото лице на Шийн в едър план – на 67 той все още притежава пламенността на младеж.

„Той е арогантен. Той е невеж. Той е грубиян. И не е политик. Той е от типа човек, който би се сбил с някого, защото е по-силен. Това е, което направи с Ирак. Той подведе военните – за техен срам – да продължат един политически план. И ние изгубихме уважение и власт по света, отвъд партизанщината.

„Виждате ли, Западното крило беше ясно разбираемо, защото Бартлет се основаваше на Кенеди, Картър и Клинтън. Неговата администрация беше демократическа. Но в шоуто участваха и много републиканци, и те вярваха в него, защото уважението им към Белия дом беше неутрално. Те вярваха в компромиса. В началото на сериите имахме този огромен кадър, проследяващ 13 страници, където камерата се отдалечава от Джон Спенсър, Бог да го прости (който играеше Лео Макгари, най-добрият приятел на Бартлет и негов началник-щаб). И той продължава да се движи, но на всяка крачка го преследват нови и нови проблеми. Той чува, че президентът е имал катастрофа с велосипеда си. После слуша новините от целия свят. Всичко в контекста на един кадър, цялата тази маса от задачи и неща, които изискват действия. А след това камерата бавно се отдръпва и вие разбирате, че той се намира в Овалния офис. Чувствате пространството. След това се появява госпожа Ландригъм със задачите от деня. Тя пита дали той е чул за президента. „Разбира се, дръвникът му с дръвник!“, казва той. А тя става много сериозна и отговаря „Ние не търпим подобен език в този офис!“ И вие чувствате нейното уважение. Западното крило винаги се стремеше да бъде серия, показваща един екип, който има привилегията да ръководи страната.

Питам го дали администрацията на Буш е помогнала с нещо за шоуто? „Ни най-малко. Това, което обичаха да правят, беше да ни пращат забележки. ,Приятели‘, ще ни кажат например, ,вие сте сбъркали един детайл в представянето на тайната служба. Моля ви, не ни представяйте като идиоти.‘ Само критика. Така че представете си моя шок когато го виждам на военен кораб – ,Мисията завършена!‘ Защото това е нещо, което тайната служба никога не би разрешила. Той ги е подминал. Той просто е искал да го направи!“

Шийн сам е режисирал филми и той обича нещата, които могат да се направят с камерата. Но преди всичко той познава мизансцена на представянето на власт и авторитет. Той изглежда като президент и е четири години по-млад от Джон Маккейн – един от малцината републиканци, към които изпитва респект. Разбирате ли, когато той влезе в хотела, персоналът леко се отдръпна, но го наблюдаваше отблизо – все едно, че те бяха хора от неговата охрана. И този Мартин Шийн е участвал в повече от 200 филма и телевизионни продукции. Той работи като човек, който някога е бил много бедно момче и признава, че „Ако ми плащаха повече сигурно щях да работя по-малко, кой знае.“

Шийн е роден в една много бедна част от Дейтън, Охайо, през 1940 – син на испански емигрант и ирландка. Родното му име е Рамон Естевес. Той е едно от десет деца и е роден с физическо увреждане. Животът му е бил тежък. „Не съм звезда“, казва той. „И сам не зная защо!“ Лицето му се украсява с усмивка, сиво-сините му очи светят.

Диагнозата на „неуспеха“ не се среща често в интервюта с актьори. Така че обърнете малко повече внимание на тази негова реплика. „Започнах да работя в ерата на Джеймс Дийн. Той беше феноменът на деня, изчезнал през 1955. Аз отидох да играя в Ню Йорк, през 1959 – и тогава съществуваше вярата, че ако имаш талант ще успееш да пробиеш. Това беше се случило на толкова много момчета – (Монтгомъри) Клиф, Марлон (Брандо), Пол Нюман. И на мен! Оценяваха ви по заслуги. Каква лъжа! Пълна дивотия. С течение на времето започнаха да ми казват ,Гледай сега, така се правят нещата, човек трябва да помага на късмета си. Трябва да ласкаеш правилните хора. Да им казваш, че са страхотни. Понякога да ядеш лайна.‘ Но аз не можех да го правя. А след това получих ролята в Badlands[34] и си мислех, че това е нещо много добро. Така казваха и други. Мислех си, сега, сега най-после ще се случи. Но то не се случи.“

Badlands беше малък независим филм, първият, направен от Терънс Малик. В него се разказваше за двойка млади хора – Мартин и Сиси Спасек – които убиват няколко души, а след това заминават за Дакота. Когато най-после ги хващат, лудите по звезди ченгета казват на момчето, че то прилича на Джеймс Дийн и то започва да се перчи и да се държи по начин, който е едновременно смешен и трагичен. Мартин Шийн беше се появил: красив, бърз, секси, гладен, опасен и абсолютно привлекателен. Моля отдръпнете се. Това беше неговият На кея.

Разбира се, той работеше през цялото време, но когато се появиApocalypse Now, Шийн беше заместник на Харви Кайтел. Филмът беше известна серия от катастрофи, начело с Марлон Брандо, който пристигна разплут до неузнаваемост и почти неспособен да работи. Така че сред останките на авторския филм и почти пълното изнемогване на режисьора, Франсис Копола, беше лесно да се изгуби от очи удивителното актьорско постижение на Шийн, който играеше младият офицер, изпратен нагоре по реката да прекрати командването на избягалия полковник.

Апокалипсисът беше кошмар за всички. Шийн беше толкова ангажиран, че получи сърдечен удар. И той разказва история, която потвърждава думите му, че не е звезда. „Спомням си първия ден, в който Марлон работеше. Аз бях пленен, целия овързан, а Марлон трябваше да влезе в сцената и да хвърли в скута ми отрязаната глава на Фреди Форест. Това беше дъждовна сцена и през цялото време бяхме пръскани от машини за дъжд. И там са тези хора от племето Ифугао, облечени само в препаски. Бяха целите мокри и трепереха, сякаш имаха треска.

„Така че заснехме един кадър и те викат ,Режи‘, а аз гледам към туземците и казвам ,Вижте, нямаме ли тук някакви одеяла? Хората ще се разболеят.‘ А ония ми отговарят, ,А, не се безпокой, Марти, те са свикнали. Ще се оправят някак си.‘

„Значи, влиза Марлон, идва, приближава до мен и пуска главата. ,Режи. Чудесно. Много добре, но ще го направим още веднъж.‘ Марлон разбира се не е чул моята по-раншна забележка, сега поглежда туземците и казва, ,Извинете, но тия момчета страдат тук, а това не е хубаво. Нямаме ли за тях някакви одеяла или сухи дрехи?‘

„При което, ,Но разбира се, господин Брандо. Я донесете бързо одеяла. Направете така, че тия момчета да се чувстват по-добре.‘ Точно по този начин, тъй че аз си помислих: ,Хм, не я разбирам тая работа.‘ И в резултат самият аз започнах да създавам неприятности.“

Шийн може да проследи непокорството си много дълго назад във времето, и тук двете линии се сливат в една – природата на неговите политически убеждения и непостоянството на кариерата му. „Когато бях момче, бях носач на тояги за голф. Започнах на девет години. Братята ми казаха, че било време да започвам. Започнах в този много специален клуб в Дейтън. Това имаше дълбоко въздействие върху мен. Хората, които играеха там, бяха в по-голямата си част самомнителни, сърдити, алкохолизирани, разглезени. Ужасни хора. Наричаха ме само „Момче“ – никога по име. Не се разрешаваше да има чернокожи момчета-носачи. Единствените чернокожи лъскаха обувки или сервираха храна в ресторанта на клуба. И братята ми казват: ,Бъди любезен към тях. Гледай да получиш бакшиш.‘ Но онова, което такива неща правят с теб е да те развалят. Всъщност онези хора очакваха от мен да лъжа. Вземаш в джоба си една-две допълнителни топки и ако след някой удар топката напусне полето ти се правиш, че я търсиш, а след това викаш: ,Тук, господине!‘ Никога не можах да се накарам да лъжа за тях.

„А като актьор не умея да се продавам. Никога не бях сигурен залог, чак доЗападното крило и дори тогава отначало се очакваше да участвам само в една от пет серии. Но когато хората видяха пилотната серия, те казаха ‚Искаме да видим Овалния офис‘. А това означаваше мен.“ Така че президентът получи повишение и много скоро Шийн получи най-голямата работа в цялата си кариера. Той е много скромен когато става дума за собствените му идеи относно президентството. Освен в този случай: „Работата! Трябваше да съм в студиото в 5:30 сутринта, така че излизах от къщи в 5. Понякога свършвах едва в десет часа вечерта. Не си струваше да се прибирам вкъщи, така че оставах в един малък хотел близо до студиото. А после, след като вече бяхме станали хит, си договорих почивка – четиридневни работни седмици. Дългият уикенд ме спасяваше. Може би президентът трябва да размисли върху това.“

Странно нещо: малцина актьори са били толкова заети, и само много малко от тях са правили толкова много проекти, в които заплащането им е било почти символично, само за идеята. Мартин Шийн е правил множество телевизионни филми за проблемите, които го занимават – атомни инсталации, мъчения – и правата на децата, които могат да бъдат абортирани. В някои известни мини-серии той е играл Джак Кенеди, Боби и адвоката на Никсън, Джон Дийн. Но произходът му го води до неговия горещ католицизъм – и още една Шийн-история, която ни представя същността на човека.

„Имам един адвокат, в Уилкс-Бар, Пенсилвания, държавен защитник, който все още изплаща студентските си заеми. Това е страхотен човек. И един ден той ми се обажда и ми казва – това беше по времето на войната в Персийския залив – че трябвало да летим до Рим, за да се срещнем с Майка Тереза. Защото била готова да се срещне с папата. Така че летим за Рим и отиваме на мястото, където трябва да се срещнем. Прилича на кокошарник. Но тя идва – Майка Тереза. Страшно дребна е! Метър и четирийсет!“

Сега историята става ирландска. „Тя казва ‚Как сте, момчета? Какво мога да направя за вас?‘ И ние й казваме, когато се види с папата дали не може да говори с него за войната, за да се яви Ватикана в Международния Съд. Това може да я спре. А тя казва: ‚Наистина ли? А ще се подчинят ли държавите?‘ Безценна е.“

„Значи, тя казва, че ще се опита. Но след това иска да ни благослови, нас и нашите деца. Давам й тогава този пакет с малки медали и тя благославя мен и жена ми, Джанет, а след това четирите ми деца – Карлос, Емилио, Рене и Рамон. После пита: ‚Още някой?‘ А точно преди да отлетя бях говорил с Марлон и по това време синът му (Крисчън, който почина малко след този разговор) беше на съд заради убийството на приятеля на сестра си. Спомняте ли си? И Марлон беше съкрушен. Така че аз казвам: ,Майко, има още един актьор, мой приятел, който има много неприятности.‘ ,Аха, кой е той?‘, пита тя. И аз й казвам, че това е Марлон Брандо. А тя никога не е чувала за него!“

„По-късно разказах историята на Марлон и той беше трогнат до сълзи. Това означаваше толкова много за него.“

В тази история има много от Мартин Шийн – не само неговата вяра или упованието му в молитвата, но и важността на семейството. Шийн е имал само една съпруга и четири деца и той е известен с начина, по който се грижи за тези деца. Карлос е актьорът Чарли Шийн; Емилио е актьорът и режисьор Емилио Естевез. От време на време в течение на разговора ние споменаваме филма Боби, за последния ден в живота на Боби Кенеди – който Емилио направи през миналата година, с Мартин в една от малките роли.

Шийн изглежда американец колкото самия президент, така че може и да не забележите колко много той е ирландец и испанец. А после, това с увреждането. Мислех, че зная нещичко за него – и съм гледал много от неговите филми. Но докато го срещнах аз не знаех, че лявата му ръка е с шест сантиметра по-къса от дясната. „Това беше раждане с форцепс, в Дейтън – и докторът се оплеска напълно. Рамото ми беше смазано и мускулът никога не израсна. Почти не мога да правя странични движения.“

Аз съм удивен и споменавам филмите му – от Badlands до The Departed, където той изглежда напълно активен. Той отново засиява – за него днес това е източник на гордост.

„Това не винаги беше така“, казва той. „Когато за пръв път дойдох в Ню Йорк отидох при един доктор и той каза, че имал някакво експериментално лечение. Той твърдеше, че може да ме оправи. Трябвало да ми направи операция. Така че отидох в офиса му и зачаках, а там идваха пациенти и всички те бяха наистина тежко осакатени. Едва можеха да се движат. Телата им бяха осакатени. Така че напуснах офиса и реших да се оправям сам доколкото мога.“

В течение на годините той е бил арестуван на повече от 50 политически демонстрации – една от които му спечелила три години условно. Той е изпитвал гнева на бедността и се е справил с проблеми на алкохолизъм и дрога, като някои от тях са засегнали и синовете му. Но той е благороден и незлобив и вие скоро започвате да цените мекия му, разумен глас когато разказва за всички документални филми, при които е помагал. Испанецът в Мартин Шийн може да умре на барикадите, но ирландецът в него не може да престане да се смее. „При Апокалипсиса“, разказва той „във Филипините имахме дълги нощи, по време на които Франсис, Марлон и аз преработвахме сценария. Една нощ това продължи до сутринта. Седяхме в тъмното със свещи, пишехме и преправяхме. А на сутринта Марлон беше взел своите страници и беше си направил от тях хартиени шапки. Сценарият беше му се качил на главата!“

Може да се каже, че Шийн има вярата си на своя страна, или може да се спори, че това е свиреп, направил от себе си демон на работа и решителност човек, който няма да излъже никога, освен ако лъжата е част от някоя роля. Като онова странно цвете, което президентът Бартлет слага на ревера си: това е трик, който Мартин Шийн е използвал в течение на години.

Източник

ДЕЙВИД ТОМСЪН

Дейвид Томсън (род. 1941 във Великобритания) е известен американски филмов критик, автор на многократно награждавания New Biographical Dictionary of Film.

Отмъщението на една сервитьорка

Автор: Феби Дамрош

След години, прекарани в обслужване на капризите на богатите и известните в най-добрия ресторант в Ню Йорк, Феб Дамрош преобръща масите – пишейки една книга, в която разказва всичко.

Ресторантите на истинско световно ниво са забележително малко. И, както скоро започнах да разбирам след като започнах да работя в един от тях – отличения с три Мишелен-звезди[35] Per Se в Ню Йорк – забележително малко жени работят в такива заведения, поне на най-високите нива.

Аз бях единствената жена-капитан, или водещ сервитьор, в Per Se – и само една от общо двете във всички ресторанти с три звезди в Ню Йорк. Както скоро открих, възвишените пространства на изящната кулинария могат да бъдат едно доста особено място. Много от нещата, на които станах свидетел – многократно бях уверявана, че картината е същата в най-добрите места в Лондон – бяха достойни за филмов сценарий.

Характери, по-големи от живота; невъзможни случаи. Историите, които носех в къщи след някоя от нощите, проведени в обслужване на някои от най-скъпите маси в Ню Йорк, не ще и дума, бяха посрещани с веселие, ужас, недоверие. Именно това ме накара да напиша книга за някои от моите преживявания.

Per Se принадлежи на Томас Келер, считан от мнозина за един от най-добрите професионални готвачи в наше време. Съответно, резервациите се правят точно 60 дни предварително и биват изкупени в течение на минути след като телефонните линии биват включени. Веднъж дошли, гостите очакват някоя от най-добрите вечери през живота си. Средният гост прекарва около три часа в Per Se, през което време той или тя си позволява доста повече от обикновеното от всичко: раци, калории, коктейли (и, както в много други ресторанти от висшата класа, гостите често прекаляват до степен, при която им прилошава).

Подготовката за тази работа, която започна преди ресторантът да бъде открит, беше щателна и продължи почти три месеца. Ставаше дума за всичко – философии, униформи, подробни ритуали и неизказани морални изисквания. И правила. Много от тях бяха обикновени – като например „не“ на пушенето или дъвченето на дъвка, но някои от тях привлякоха вниманието ми. „По време на работа не могат да се използват одеколони, ароматни лосиони, афтършейв, парфюми или парфюмирани сапуни“. Разбира се, това се изискваше, за да се осигури, че нищо няма да попречи на гостите да се наслаждават на храната и напитките си.

По същата причина по стените на помещенията нямаше никакви картини или други произведения на изкуството, нито пък се изпълняваше каквато и да било музика. Трябваше да заучаваме лист по лист най-различни факти: скулпторите и датите на създаване на статуите, които се виждаха през прозорците, гледащи към Сентрал Парк. Всеки от ръчно направените мебели, вносни ленени покривки или кахлени плочки имаше собствена история. Когато най-после ни връчиха примерното меню, състоящо се от три страници, аз бях готова да коленича на пода от италиански бронз и да моля за милост.

Дискутирахме подробно всяко движение, извършвано в залата, от разстоянието между краката ни, в момента, в който сервираме всяка чиния (15 сантиметра) до нивото, на което да държим чиниите (малко над кръста, с лакти поставени под прав ъгъл). Гостуващи лектори ни преподаваха особеностите на подбрани птици и диви гъби, разликите между ирански и руски хайвер, както и идеалните начини за приготвяне на черен, зелен и бял чай. Държахме изпити, при които въпросите варираха от разликата между черни и летни трюфели и дали костите на телешкото трябва да бъдат кафяви, до правилната дефиниция на глазирането.

Per Se беше отворен с голяма шумотевица през есента на 2004. Първата ни среща с публиката беше по време на гала вечерята за откриването (единствено черни вратовръзки). Политици, новинари, дизайнери, актьори, оперни певци, рапъри, автори и бизнес-могули се шляеха из ресторанта. Партито съвпадна с лукса на нюйоркската седмица на модата (единствено рокли без презрамки).

Подноси с високи чаши за шампанско бяха заобиколени от тълпи от жени с ослепителни бижута и мъже с ослепително бели зъби. Подносите със сладкиши обаче караха същите тълпи да се отдръпват. По-късно през седмицата един известен комедиант резервира ресторанта за частно парти, на което покани 100 от най-близките си приятели. Когато в предварителното обсъждане узнахме, че поради сериозна алергия домакинът настоява менюто да не съдържа трюфели, един от колегите се наведе към мен и ми пошепна „Каква част от населението знае изобщо, че има алергия към трюфели?“

В края на седмицата вече беше ми писнало да разнасям табли и да повтарям „Рулца от сьомга с крем фреш от червен лук моля?“ (Хайлайтът на седмицата беше поднасянето на сьомга на един изключително известен автор с подобно име[36]. За да не сбъркам нещо, първо си дадох няколко минути да се упражнявам. Не трябваше да се чува „л“-то). Възбудата от откриването не ми позволи да забележа колко изтощена се чувствах. Едва чувствах подобната на примка вратовръзка около врата си или фактът, че бях потънала в пот под специалния си костюм, нито пък че не бях ходила до тоалетната в продължение на около шест часа.

Но скоро безкрайните срещи със знаменитости започнаха да ме уморяват. В тази порода се забелязват забележителни прилики. Като цяло, открих скоро, знаменитостите имат големи черепи – буквално големи глави (ако се разглеждат статистиките, обзалагам се, че знаменитостите ще се окажат с по-големи глави от останалото човечество). Освен това знаменитостите обикновено са сред последните хора, които се появяват за някое парти.

Знаменитостите обичат да бъдат алергични към различни неща, включително което и да е от следните: орехи, лешници, фъстъци, риба с люспи, риба без люспи, всякаква риба, миди, зърнени храни, млечни продукти, захар, шоколад, яйчни жълтъци, патешки яйца, лук, чесън, ананас, манго, чушлета, копър – и списъкът продължава. Или това, или те са до такава степен отегчени от изискана храна, че трябва да я подправят с още нещо – като например онзи телевизионен говорител, който си пожела меню, съставено единствено от гъби. Знаменитостите не са толкова привлекателни отблизо, колкото на екрана – но обикновено те имат най-добрата коса, кожа или обувки от всички присъстващи.

Знаменитостите обичат да говорят за други знаменитости, но само наричайки ги с малки имена. За кой Боби става дума? Де Ниро? Дювал? Редфорд? Били Боб? Накрая, ако в едно и също помещение има много знаменитости, правилото гласи, че те трябва да станат от местата си и да говорят едни с други. Ако те са актьори, то тогава стават и двамата и се поздравяват в средата на залата.

Но не само клиентите-знаменитости си имат своите капризи. Спомням си например един особено напрегнат обяд: един среброкос джентълмен седи на една от централните маси, пиейки джин-тоник с лимон. По изгледа му съдя, че очаква много руса дама облечена в костюм, чиято пола е с леко неприлична дължина.

Тя пристига, точно както си я представях, облечена в костюм с цвят на сьомга, с чанта и обувки в подходящ тон, очите й са дразнещо гримирани, така че изглеждат перманентно удивени, а косата й изглежда прегорено руса. Тя изисква трети стол за кучето си. Не става дума за миниатюрен пудел или пекинез, нито за препарирано животно: това е плюшена играчка във формата на куче. Първоначалното предизвикателство е да се запази самообладание, последвано от учтивост. Но в края на краищата това е всичко, което можем да направим, за да спрем потока от почерпки за кучето, изпращани от гостите от всички страни – те искат да се държат така, все едно не се е случило нищо особено, въпреки нашите предупредителни погледи. Още една жива картина.

Господинът на маса 32 се кани да прави предложение и е уредил нещата така, че в края на обяда на масата, където седи двойката, бива поднесено едно яйце-Фаберже. Предложенията за женитба са неща, които късат нервите на всички хора, въвлечени в тях. Докато ужасените любовници обмислят вечността, която ще преживеят в болести, бедност или по-лоши неща, също толкова уплашените сервитьори се чудят как да провалят този толкова специален момент в живота им. След менюто от сирена ние почистваме масата, оставяйки само свещта и две чаши шампанско.

Метрът (maître d') се появява с дървена кутия върху сребърна табла (обикновено я използваме за трюфелите) и се покланя пред дамата с голяма церемониалност. Тя ахва, поставяйки ръка без пръстени върху сърцето си и гледа към избраника си с навлажнени очи, преди да посегне към яйцето. Метрът затваря кутията за трюфели и се отдръпва настрана, оставайки достатъчно близо, за да бъде свидетел на момента.

Ние едва успяваме да останем спокойни когато тя отваря яйцето и не открива вътре никакъв пръстен. Тя започва да плаче. Годеникът й се опитва да обясни стойността на яйцето – ние не чуваме какво точно казва той – и тя се преструва, че е впечатлена, но аз знам, че е съкрушена. Той с удоволствие яде десерта си, докато тя едва докосва нейния с лъжицата. Когато той най-после измъква пръстена от джоба си, радостта й изглежда по-скоро като износено облекчение.

Като жена на поста главен сервитьор – голяма рядкост в този толкова езотеричен свят – ми отне доста време докато разбера в какво се състои силата ми и че да бъдеш жена може да има предимства. Макар и да носех черен костюм и копринена вратовръзка, аз се научих да използвам пола си като излъчвам топлота и карам гостите да се чувстват у дома си.

Научих се, че една доминираща съпруга изисква по-различен подход от водещата фигура в една чисто женска компания. Отнасях се по един начин към господина, опитващ се да впечатли компаньонката си и по друг – към финансовия брокър с неговата банда от пиещи приятели. Превръщах се в съюзник, авторитет, обект или довереник в течение на 30 секунди, но във всеки случай получавах толкова контрол над масите си, колкото и моите колеги-мъже.

Поздравявах феминисткото си Аз за пробива през стъкления покрив на изисканата кулинария. Бях уважавана от колегите-мъже и позволявах малки посегателства от страна на жените, които работеха непосредствено под мое ръководство. И, което беше най-важно, печелех същите пари като мъжете. Впрочем, наистина ли? Правилото в Per Se беше, че всеки път когато някой гост даде бакшиш, парите се разпределят по равно между всички – но какъв е „нормалният“ бакшиш, който се дава на една жена?

Тъй като бях единствената жена, не можех да направя сравнение с други като мен, така че попитах единствената ни Метр-жена. При последната й работа мъжете понякога получавали до 700 долара на вечер, докато тя получавала най-много до 200. Нейната теория беше, че когато един мъж дава пари на друг мъж, те потвърждават йерархията си. Докато мъжете дават пари поради неудобството от динамиката между господар и прислужник, те не изпитват никакво неудобство, когато биват обслужвани от жени.

За жената се предполага, че тя се наслаждава от прислужването, че т              я по природа се грижи за другите и никога не може да застраши йерархията. Тя ще има късмет, ако получи едно „благодаря“ или добра дума, казана пред шефа – а понякога дори и ощипване по задника, заради доброто обслужване.

Никога не бях мислила, че ще напиша книга за обслужване на маси. Като мнозина други и аз приех тази работа като начин за преживяване. За мое удивление аз наистина обикнах работата: да наблюдавам навиците и поведението на гостите, както и да изучавам субкултурата на ресторантьорството. Дали познанията относно подбора на шампанско или различните видове сол ще ми бъдат от полза в бъдещето, остава все още да се види.

Но някои други уроци се оказаха неоценими: разбирането за мощта и сложността на изтънчеността, както и тихото наблюдаване на други хора, окръжения и темпо. И накрая – способността да се открие една интересна история точно под собствения добре трениран нос.

ФЕБИ ДАМРОШ

Феб Дамрош е американска писателка, която, по собствените й думи, „живее и се храни в Харлем, Ню Йорк“. Нейната първа книга, Service included, представя един експертен и много развлекателен поглед върху оркестрираните преживявания, които предлага един от най-добрите ресторанти в Манхатън.

Коментари (9)

- 07-04-2008|Unregistered|Guest User  – prevoda

Struva mi se, che ima greshka v prevoda ot EN na BG. "Black tie only" e termin ot protokola i ne se prevezhda cherna vratovryzka, a frak.

- 07-04-2008|Unregistered|Златко  – превода

Благодаря, накарахте ме да се поровя в интернет. Верният превод в края на краищата се оказва „смокинг“, но при всички случаи вашият вариант е по-близо до оригинала от моя.

http://en.wikipedia.org/wiki/Black_tie

- 01-05-2008|Unregistered|Guest User

А името на авторката е Фиби.

- 01-05-2008|Unregistered|Златко

Благодаря, но започвам да се уморявам от поправки. Не живея в Щатите и някои детайли (да се надяваме, не чак толкова значителни) ми убягват по неизбежност. Надявам се, че милата Фиби (или както й харесва) ще ми прости липсата на коректорски ентусиазъм ...

- 22-11-2011|Рая (Пари и лични финанси)  – Супер

Страхотно! Много ми хареса. Доколкото разбрах обаче книгата не е готова още? Иначе веднага бих си я купила.

- 22-11-2011|Златко

А, защо? Ето я тука:

Service Included: Four-Star Secrets of an Eavesdropping Waiter

- 22-11-2011|Рая (Пари и лични финанси)

Ааа, вярно бе. Нещо друго съм гледала – в един сайт четох за авторката :) Благодаря!

- 12-12-2011|Рая  – книгата

Само да кажа – поръчах си книгата от Амазон и вече съм към края. Малко по-различна е от това, което си представях: по-малко се говори за скъпия ресторант и какво е да си от персонала там.

Но трябва да кажа, че е доста интересна и забавна и честно казано бих я препоръчала за четене :)

- 12-12-2011|Златко Ангелов

Прелестно!

Резултатът от искрящото чувство за хумор на една бъдеща звезда в кулинарията и побъркващата сериозност, с която богатите и звездите вземат себе си, е страхотен. И предизвиква едновременно смях и сериозни размисли. Винаги съм се шашкал, когато животът--в случая интернета--ми поднася едновременно полукомичната история на хора, които не си знаят нито парите, нито славата, нито снобизма (прословутите днес 1% в Америка) и трагичните истории на бедните, онеправданите, прокудените и дори просто скучните човешки групи (останалите 99%). И при едните, и при другите нишожността и величието си съжителстват по невероятно гротесков начин--само пропорциите са различни.

Но едно е общо: всички претендират, че са нещастни. Всички до един предпочитат да са нещастни. По-предизвикателно е. По-състрадаемо. Винаги изглежда по-задълбочено. Просто щастието не е нещо, с което обичаме да се отъждествяваме. Ако някой ни каже "щастлив съм" го гледаме с дълбоко подозрение и дори протестираме--как може!

Не е ли човечеството твърде мазохистично, в края на краищата?

Но този текст ме кара за пореден път да се възхищавам на диапазона на моя адаш, който--казвам това с чувство на хумор и приятелска ирония--ако беше попаднал в този ресторант, сигурно щеше да тегли една майна на всички онези алергични сноби облечени във фракове ... пардон, смокинги ... и щеше да им издруса една реч за световното страдание.

Моливи

Автор: Здравка Евтимова

Василка бе обмислила всичко. Всеки път, когато беше пиян, той се захлупваше по очи върху възглавницата – сгромолясваше се като сноп. Тя мечтаеше … тогава я сковаваха най-страшните страхове. Мечтите й донасяха синини, гъсти и черни, навсякъде по тялото. Когато и болката станеше непрогледна, Василка размазваше кръвта от разпуканите си устни по ръба на мивката и гледаше алените петна …

С риск Мето да я пребие, бе откраднала от джоба му пари и беше купила моливи. Беше ги пречупила на две и след това ги беше подострила от двете страни. Значи имаше четири молива. Това й бе коствало векове предпазливост – боеше се и от Мето, и от сина си – обикновено остреше моливите, напъхала ръце във фурната на печката – така не я виждаше никой. За да достигнат необходимата дължина ги остреше и нощем, но разхищаваше ток, а това означаваше още синини. Вече беше готова.

Мето се събуди много изнервен – снощи не беше пил и му беше чудно защо устата му горчи. Жената до него спеше, неговата собствена жена. Тя беше грозна повече от смъртта и лицето й, макар и все още не старо, изглеждаше подпухнало – кайма, натъпкана в найлоновия плик на омразата. Тая жена го влачеше надолу, към безпаричието. Изведнъж му се прищя да стовари юмрука си върху главата й, просто за да чуе как черепните кости пукат под кокалчетата на пръстите му. Не знаеше защо се беше свила като кравай на леглото до него, беше й казвал, че не иска да я вижда, тази отвратителна грозница, а тя напук отново се беше напъхала под одеялото. И щеше да си плати за това. Само мисълта как ще закрещи го накара да се размърда, сграбчи косата й, сви я в юмрук и рязко я дръпна. Жената изкрещя, все още не се беше събудила, но цялото й тяло изведнъж се разтрепери. Мето видя ръцете й – с разбити нокти, с груба кожа. Краката й – той виждаше само стъпалата – също се тресяха. Треперенето й го вбеси.

Василка беше предвидила всичко това. Не викаше, имаше четири молива, подострени от двете страни. Болката обаче стана нетърпима и тя изкрещя. Беше тих, отсечен вик. Той протегна ръка, сграбчи косата й.

– Не! – изрева тя. – Не!

В пръстите му остана сноп от косата й. Черни и дебели косми, които го вбесяваха. Той стисна главата й в две ръце и я наведе към слабините си. Не беше нужно да говори. Тя знаеше какво трябва да прави и го правеше, но цялото й тяло трепереше, ръцете – с мръсни петна по тях, с разбити нокти, мръсните й пети. Мето стисна двата си юмрука на топка и ги стовари върху главата й. Може би не съвсем изведнъж плътта й омекна, главата й клюмна, ръцете й се свлякоха.

Но тя беше подготвила четирите моливи много старателно – четири месеца ги беше острила, мечтаейки. Ако не се страхуваше, че Мето или синът й ще я хванат, би ги огладила със сълзите си, но те и двамата не можеха да понасят хлипане. Не я беше убил – това бе сигурно. Друг път също я бе удрял, понякога от носа й течеше кръв, но сега дори кръв нямаше. Тази жена беше неговият гроб. Мето я избута от леглото. Горчивият вкус в устата му стана непоносим, очите различаваха единствено нейните дрехи – парцаливи поли и блузи, купени от магазините за втора употреба. Искаше да ги изхвърли през външната врата на апартамента по стълбите, но това щеше да му коства доста усилия.

Василка бе умна, беше планирала всичко. По-точно беше мечтала всичко и пресъхналият й от болка мозък беше видял всичко в подробности. Тя умееше да търпи. Беше подготвила възглавницата му – много внимателно, много ловко я беше разпрала по един от шевовете, а след това още по-внимателно, молейки се на Света Дева Мария за помощ, бе подредила – вертикално един до друг, в две редици през два сантиметра всичките четири молива, остри от двете страни.Около всеки молив бе върнала обратно мръсната перушина. Дълго бе докосвала възглавницата на Мето, отправяйки специална молитва за всеки отделен молив. Беше готова.

Мето я беше предупредил да не ляга на неговото легло. Беше й казал, че не може да търпи миризмата й, кожата на лицето й. Беше й казал, че я иска само да му готви и държи дрехите му изрядно чисти. Синът й й беше казал същото. Откакто металният контейнер в завода смаза десния й крак, бе станало ад. Не можеше да печели пари, само ядеше. Ядеше от неговите пари. Все пак изхвърли дрехите й навън, но гневът на Мето не утихваше, затова сграбчи някакъв предмет, който му попадна под ръка – беше празна тенджера, озовала се незнайно как в коридора – и я запрати след нея. Дрънченето се пренесе в целия апартамент, но това не изтри горчивия вкус в устата му. Той се огледа спокойно – съседите отдавна бяха престанали да се показват по вратите, всички го познаваха. Може би някои надничаха от шпионките, но това си беше техен бизнес. Методи се върна назад към спалнята и видя сина си – мътна сянка пред вратата на детската стая. Момчето беше високо и едро като него, с дълга коса. То нищо не направи, остана като изсъхнала буца пръст, до вратата. И него беше събудил. Дангалакът държеше бутилка бира и Мето го видя как отпи. Синът му пиеше спокойно от бирата, която беше купил с неговите пари. Това вбеси Мето допълнително. Но момчето беше високо почти колкото него. Мето надникна в спалнята и видя, че оная все още лежи на пода, забила нос в стария, изтъркан килим. Прищя му се да я удари, но щеше да се изцапа с кръвта й, а кръвта й миришеше на нея, на мизерния живот, който не можеше да понася.

Василка знаеше, че след като я пребие, той се просваше по очи върху възглавницата си. Просто друго не можеше да стане. Дълго се беше молила за това. Той мина покрай нея и я изрита. Кракът му потъна в гърдите й. Пред очите й заплуваха кораби и звезди, може би божията майка идеше да я изведе оттук, може би черният шал на смъртта щеше да обвие раменете й завинаги. Но, не, трябваше да издържи още малко. Талкова дълго бе подреждала перушината около моливите. Корабите пред очите й идваха все по-близо до нея, гърдите й боляха, може би пак имаше счупено ребро. Всичко около нея беше тихо и неподвижно. Жалко за часовете, през които бе острила моливите във фурната на печката. Жалко. Всичко беше напразно, всичко…

Изведнъж див, кървав рев разкъса стените на спалнята.

ЗДРАВКА ЕВТИМОВА

Здравка Евтимова (род. 1959) е българска писателка.Завършила е Великотърновския университет през 1985 г., специалност английска филология.Автор е на четири сборника с разкази и четири романа, публикувани в България. Нейни разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Австралия и Германия, където през 1999 г. тя печели наградата за къс разказ в конкурса за разкази на фондация Lege Artis.

Коментари (1)

- 22-08-2008|Unregistered|Guest User

Божичко, тази жена къде ги е виждала тези уроди, как е подбирала своите персонажи, изживявала ли е всичко това на дъното?

Как да говорим за неща, които не познаваме

Автор: Кийт Хан-Харис

Преходът от епохата на всестранно образования човек към епохата на експерта едновременно ограничи и разшири потенциалното поле на човешкото познание. Въпросът, който Кийт Хан-Харис задава е: Може ли интелигентният диалог да оцелее в мъглата на колективното невежество?

Книгата на Пиер Байар Как да говорим за книги, които не сме чели (2008) получи положителни рецензии от множество критици. Заглавието може би навява мисли за някакъв циничен „как да“-наръчник, но всъщност есето на Байар е задълбочено разсъждение върху четенето, познанието и паметта. Това е книга, която поражда интересни въпроси за хора, интересуващи се от политика и гражданственост в един просмукан с познание свят.

Позицията на автора като професор по литература в парижкия VIIIуниверситет естествено го предразполага към задаване на въпроси, свързани с културната грамотност. Как е възможно да бъде културно грамотни когато а) човек не може да чете всичко; б) човек забравя повечето от това, което е прочел и в) нашите познания за всяка книга са само частични? Байар твърди, че ние никога не трябва да се срамуваме от пропуските в собственото литературно познание, защото то така или иначе може да бъде само непълно. Разговорите за книги не са нещо по-малоценно от четенето на книги, сами по себе си те са част от грамотността. Байар насърчава читателите си да разглеждат книгите – прочетени и непрочетени – като начална точка за започване на разговор, за собствено творчество, за изследване на живота изобщо.

Как да говорим за книги, които не сме чели се ограничава до белетристиката, но книгата поставя трудни въпроси пред читателите на всякакъв вид книги. В наши дни има вече толкова много литературни произведения, че никой, дори и най-начетеният професор по литература, не може да се надява да прочете само малка част от тях. Това се отнася дори в още по-голяма степен до обема на научното познание в естествените и обществени науки. Защо се е появило това несъответствие между обем и обхват, и кой е най-плодотворният начин да се живее с – и говори за – него

От земното кълбо до енорията

Темата на една друга книга хвърля интересна светлина върху тези въпроси. Андрю Робинсън, в книгата си Последният човек, който знаеше всичко, разглежда кариерата на всестранно образования човек Томас Янг (1773–1829). Сред многото му постижения, Янг е открил вълновото движение на светлината, направил е сериозен принос в областта на медицината и е стигнал доста далеч в разшифроването на египетските йероглифи. Макар че такива хора все още съществуват в наше време (ученият Ноел Малкълм и писателят, актьор и журналист Стивън Фрай са само два примера за това), ранният 19-ти век беше последното време, в което беше възможно за една личност да направи значителни пробиви в различни тематични области. С развитието на университетите от 17-ти век насам, областите на специализация също станаха все по-сложни. В края на 19-ти век вече беше станало изключително трудно да бъдеш експерт едновременно в областите на естествените и обществени науки – и също толкова трудно да се постигне експертно познание извън собственото тясно поле на специализация. Беше дошло времето на експертите.

Епохата на експерта е също така и епоха на правителството, тъй като държавата разпростира обсега си до повече аспекти на живота. Докато разбирането на сложността на социалния и природен свят ставаше задача, изискваща все по-тясна експертиза, мениджмънта на тази сложност изискваше една все по-широка стратегическа перспектива. В резултат се появи едно разпределение на труда, при което експертите доставяха специализирано познание, а избраните чиновници действаха според него.

Но какво става когато експертите са на различно мнение? Или когато им е трудно да обяснят сложни области на познанието? Политиката се състои отчасти в способността да се избере на кой експерт да се вярва и кой отговор към експертното познание е най-подходящия. Нека например вземем едни толкова различни въпроси като глобалното затопляне, състоянието на икономиката и войната в Ирак: във всяка от тези области експертите тълкуват огромни масиви от данни по напълно несъвместими начини. Гражданите, в чиито ръце политическия суверенитет се намира технически, трябва да вземат решения относно това на кого да се доверят при управлението на тази бъркотия. Как да решат избирателите чий отговор към експертното познание е най-добрият?

В един свят, преситен от познание и конфликтни мнения, способността да се отсъжда относно неща, за които не знаем нищо, е напълно незаменима. Но изходната точка на тази способност би трябвало да бъде признанието (пред себе си и пред другите) на обхвата и естеството на нашето собствено невежество. Липсата на експертиза не трябва да изключва никого от участие във важни дебати, щом само човек е честен относно пропуските в собственото знание. Печално известното разбиране на Доналд Ръмсфелд относно „познатите непознати“ може да помогне тук. Ние не можем да знаем всичко, но ние можем – ако сме достатъчно скромни – да преценим повече или по-малко точно границите на собственото си невежество.

Картата на познанието

Склонността на хората да правят допускания относно неща, за които не знаят нищо, се основава на арогантност, както и на (или дори още повече на) просто невежество. Добър пример за това е книгата на учения Ричард ДокинсИлюзията за Бога, която използва неговата експертиза в областта на еволюционната биология, за да спекулира върху еволюционната ценност на религията в миналото и да й припише пълна липса на ценност в наши дни.

Проблемът с този подход е, че Докинс е невеж в области на познанието – като например социологията на религията и критическата теология – които подхождат към религията по много по-различни начини. Това невежество не му отнема правото да пише книга по въпросите на религията, неизвинимо е само неговото пълно невежество относно факта, че тези области на познанието дори съществуват. Невежеството го води до широкообхватни изказвания относно религията, които се основават прекомерно на неговата тясна област на експертиза, подсилвани от собствените му предразсъдъци. Но проблемът тук се състои не в това, че Докинс говори извън собствената си сфера на експертиза – защото по същество това дори е необходимо, ако не желаем познанието и дебатите да бъдат затворени в херметично запечатани отделения – но в липсата на скромност и прозорливост, които са необходими, за да се разпознаят неизбежните граници на познанието.

Това е повече от поведенчески пропуск: то отразява един по-широк пропуск в споделеното ни разбиране за самото познание. Познанието е сложна и взискателна система, в която понятието за terra incognita е също толкова (а може би и по-) важно, отколкото е познатата територия. Ако искаме да се придвижваме в (или да допринесем за опознаването на) тази система, необходима ни е една картографска способност – способността да си създадем „карта“ която, изследвайки контурите, същевременно ни дава и едно по-ясно усещане относно това как се оформя познанието и как се водят спорове. Познанието за методологията, за механиката на разговора и реториката, е мощно средство, което всеки може да използва в области, в които не е експерт. Всъщност, най-мощната част от познанието е споделимото познание – самото познание за това как да се използва картата на познанието.

Скромен радикализъм

Това може да звучи парадоксално, но именно чрез честност и скромност относно нещата, които не знаем, ние можем да говорим с по-голям авторитет. Ако игнорираме онова, което не знаем (както прави Ричард Докинс) или потиснем онова, което не желаем да научим (както правят отрицателите на холкоста), аргументите, които би трябвало да звучат авторитетно, се сриват под тежестта на собствената си частичност. Но ако приемем частичността на собствената перспектива, ние можем да допринесем за натрупването на знание по един по-честен начин, конструирайки аргументи, които могат да бъдат подложени на проверка. Познанието, което се представя по един скромен начин, е по-стабилна основа за правенето на политика от правителствени доклади, претендиращи за неоспорима истинност.

Източник

КИЙТ ХАН-ХАРИС

Кийт Хан-Харис е млад британски социолог, изследователски сътрудник на колежа Голдсмит към Лондонския университет.

Коментари (5)

- 22-11-2011|Кентафър  – Всичко е достъпно, защото ... няма всичко ;)

Прегледайте "Универсалният закон" на Георги Станков. ... нещата току-виж станали по-достъпни и разбираеми :)

- 23-11-2011|Емил Георгиев  – Малка поправка

"Илюзията за Бога" – авторът най-вероятно има предвид "Делюзията Бог". Предвид темата грешката е симптоматична.

- 23-11-2011|Емил Георгиев  – re: Малка поправка

Емил Георгиев писа:

"Илюзията за Бога" – авторът най-вероятно има предвид "Делюзията Бог". Предвид темата грешката е симптоматична.

Но тя, разбира се, е на преводача.

- 23-11-2011|Златко

Напълно вярно. Но по онова време май книгата още не беше преведена, а аз не знаех, че на български език имало думата „делюзиа“. Впрочем, май и сега не го зная... (Но преводът „делюзия“ е далеч по-точен, спор няма).

- 23-11-2011|Майя Маркова  – re:

Златко писа:

По онова време май книгата още не беше преведена, а аз не знаех, че на български език имало думата „делюзиа“. Впрочем, май и сега не го зная... (Но преводът „делюзия“ е далеч по-точен, спор няма).

Аз лично бих гласувала за "Заблудата Бог".

За патриотизма на интелектуалците, Косово и други неща

Автор: Златко Енев

Наскоро прочетох отвореното писмо на стоте български интелектуалци, обвиняващи правителството в късогледство, липса на патриотизъм и прочие неща. И, както обикновено, когато чета за една или друга патриотична изява откъм родината, се почувствах още по-самотен. Странно нещо, животът в чужбина такъв, какъвто го преживявам – след известно време човек започва да осъзнава с ужасна сила, че е чужденец. Имам пред вид чужденец навсякъде – не само в новоизбраната страна, но и в тази, където е роден – Отечеството, Родината, Татковината … Цветан Тодоров беше писал някъде, че само онзи бил съвършен, който навсякъде се чувствал чужденец – но като се изключи мимолетното удовлетворение, идещо от това, че още някой си, при това известен и уважаван някой си, се чувствал също като теб, утешението е слабо. Никой не иска да се чувства самотен, никой не иска да се чувства чужд. Това май си остава екзистенциален факт, въпреки всички залъгалки на интелектуализма.

Но да се върнем към отвореното писмо на нашите интелектуалци. Въздържам се от изкушението да поставя думата в кавички – не само защото нямам намерение да оспорвам правото им да се наричат така, но и защото наистина не вярвам, че се намирам в позиция да поучавам когото и да било от тях. Да, това са интелектуалци – интелектуалците, които България има в момента. Или поне ония от тях, които се осмеляват да надигнат глас. Шапка в ръка – и аз се опитвам да правя същото. Нека видим сега дали и доколко бихме могли да споделим с тях нещо повече от гняв и взаимно озлобление. Нека говорим за Косово. Или за Балканите. Или за Европа. Нека се надяваме, че с времето тия три неща ще започнат да си приличат. Нека се надяваме …

Сърбите биват предадени, казват нашите интелектуалци. Днес те са наред, утре ние. Взеха им земя. Земя, която си е тяхна. Утре ще вземат нашата. Ще ни вземат Разград, ще ни вземат Сливен, ще ни вземат Кърджали. Призовават ни да не забравяме „стратегическите национални интереси на Отечеството“, позовават се на множеството култури, на които сме наследници – изреждайки шест такива, между които и османската. Сега, аз трябва да призная, че сред такова изобилие от културни наследства за мен става трудно да идентифицирам стратегическите ни национални интереси по начин по-различен от собственическия – т. е. за мен нещата са ясни само когато се говори за това кому принадлежат земите, влизащи в границите на днешна България. Не и когато се говори за културите, които са ги определяли по едно или друго време. Културите отминават, земите остават. Ерго – според мен тук става дума не за култура, а за собственост.

Това само като един вид уточняване на позициите. Не че ще се опитвам да поставям под въпрос историческата обоснованост на тази гледна точка. Историята – това е науката за миналото, доколкото съм в състояние да я разбера. А аз искам да говоря за бъдещето.

И така, Косово е сръбско, братя. Да, но там живеят много малко сърби. Няма значение, което си е било, то си остава. Вижте колко далновидни са румънци и гърци – те знаят, че ако днес признаят правото на косоварска автономия, утре техните собствени малцинства ще поискат същото – унгарци, македонци, всякакви не-европейци … А какво правят нашите политици? Признават Косово. Признават значи и правото на българските турци някой ден да поискат същото. Егати патриотите! В чувала!

Страхът от загуба, не ще и дума, е силна и еднозначна мотивация. Загуба на чест, загуба на самочувствие, загуба на собственост – всички тия неща пробуждат силен страх и не се нуждаят от кой знае какви обяснения, поради което винаги са функционирали, и вероятно ще продължават да функционират, като най-лесен начин за обосноваване на едно или друго решение, особено политическо. Но нека тогава се опитаме да погледнем страха в очите и да си представим точно ситуацията, от която би трябвало да се страхуваме, поне според нашите интелектуалци. Нека си представим една България, съставена от независми автономни области – български, турски, може би и цигански, знам ли. Една част от обединена Европа, разделена на други, по-малки части. Просто защото се е случило така, че населенията им са се хомогенизирали около едно или друго етническо малцинство. Демография. Реалност. Сегашна реалност, не историческа.

Е, питам се аз тогава – и какво от това? Какво от това, ако хората, живеещи в тях, споделят едни и същи, най-общи ценности? Не някакви отвлечени неща, а прости, земни – като например това, че търговията е нещо по-добро от войната, споделената култура – нещо по-добро от националното надцакване (особено онова, „историческото“), а наличието на млади хора, независимо от какъв етнос – нещо по-добро от един застаряващ, някак пресъхващ откъм хора регион (или континент)? Цяла Европа се тресе от един друг, малко по-разбираем страх – страхът, че високият стандарт на живот малко по малко се изплъзва изпод краката на хората, че инфлацията се развива по-бързо от производителността на труда, че липсват млади хора, които да плащат пенсиите на старите, най-просто казано. Но когато млади хора се раждат сред други, „неевропейски“ етноси или народи, те внезапно се превръщат от източник на надежда в източник на заплаха. Защо? Поради историята, отговарят ни. Защото сме такива, а не онакива. Българи, а не турци. Сърби, а не албанци. Християни, а не мюсюлмани.

Почакайте, но нещата се променят! Всичко се променя, не само ние. Мюсюлманите в Европа се увеличават с всеки изминат ден, границите се размиват, хората се смесват, всичко започва някак да губи старите, ясно разграничени и разбираеми контури. И ние не сме изключение. Ние също сме част от всеобщото смешение. Защо тогава го приемаме само доколкото засяга някакви абстрактни, засягащи други хора и земи „ценности“ или „реалности“, но го отхвърляме веднага щом само то докосне нашите, добре познати краища? Какво толкова ще се промени, ако Косово или Разградски окръг са автономни, стига само хората в тях и извън тях да работят за едно и също, по-голямо от самите тях нещо? Ако наричат себе си „европейци“, а не сърби, българи, албанци или турци? Какво ще стане, ако вместо да се страхуваме от турските или цигански деца, започнем да виждаме в тях онова, което всъщност те са – единствената реална надежда за това, че някой ден все още ще има млади хора, които да работят за нас, желаещите поносим живот старци и старици? Защо, защо, защо?

Отговорите, това го знаем всички, се крият в историята. И в онова разбиране за нея, според което тя прави нас, а не обратното. Както и в невярата, че това състояние на нещата ще се промени някога. Или поне скоро. Както и в усещането, че е по-добре да се държим за старото, добре познатото, отколкото да се опитваме да се блъскаме с новото, непознатото. Нека с него се занимават младите, ония, които идат след нас.

Да. Но кои млади?

Кои млади, наистина – „нашите“ или „техните“? Или може би всички заедно, ако те имат малко повече късмет от нас.

Не знам, но се надявам. Наистина се надявам. И междувременно се опитвам да говоря – с вас, с тях, с всички. Това дава малко надежда срещу самотата и отчуждението.

Останете млади!

Златко Енев

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (4)

- 27-03-2008|Unregistered|Guest User  – За патриотизма...

Мъчно ми става, когато един млад човек мисли по този начин.Направо е тъжно. И доста страшно...

- 27-03-2008|Unregistered|Март  – За патриотизма?

Авторът казва, каквото трябва, но май няма кой да го слуша.

Ако днес не ни искат паспорт, за да отидем до Франция, ако можем да отскочим до Истанбул, за да си купим подправки, или да отидем на работа в Испания, защо трябва да настояваме за точно определени граници с цената на всичко? В Косово умряха хора. Колко още трябва да умрат, за да се сбъдне нечия национална митология? След всичко, което се случи, там вече на практика не живеят сърби. Къде бяха нашите патриоти, когато се правеха лагери за албанци? А когато се разкриваха масови гробове? Нещата в Косово бяха добри и можеха да си останат добри, ако не беше екзотичната балканска представа за патриотизъм от 19 век.

- 01-04-2008|Unregistered|Инок  – Re: За патриотизма...

Guest User писа:

Мъчно ми става, когато един млад човек мисли по този начин.Направо е тъжно. И доста страшно...

На мен пък, ми става и тъжно, и мъчно, когато някой не мисли по "този" начин. Страшно не ми е – автора на статията е определен като "млад човек" – самата забележка може да се ситуира някъде в обратния възрастов полюс... А от него просто не ме е страх.

По стечение на обстоятелствата съм и чужденец (вече 20 години), и интелектуалец... колкото и напудрено и импотентно да ми звучи въпросната категория. Не споделям евро-оптимизма, но намирам евро-реализма за посока без алтернатива. Защото ако това, което губим са етническите и религиозни предразсъдъци, бляновете по някакво имперско минало и каците с кисело зеле по мазетата... всичко това, до което днес се свежда "патриотизма" – аз съм за. Ако пътят в Европа ни дава възможност за приобщаване към някаква (каквато и да е) ценностна система, ако ни предлага идентификация с нещо по-различно от урболешки индивидуализъм – аз съм за.

Косово не е само сръбски проблем. Не е и само балкански. Косово е проблем на Европа. Проблем, който и беше натресен отвън, и който тя нямаше политическа воля (или ресурс) да не допусне. И вероятно ще тежи дълго – и на съвестта, и на биографията и. Но след като той, проблема, е факт, според мен трябва да се работи за решаването му. Вместо се трупат патриотарски дивиденти за негова сметка.

- 01-04-2008|Unregistered|Златко Енев  – За патриотизма ...

Колкото и да се радвам на поддръжката, която получавам тук, все пак си давам сравнително ясна сметка, че тя най-вероятно говори единствено за това колко малко хора четат „Прегледа“. Дори не се опитвам да си представя какви ли биха били реакциите, ако подобен текст би се появил на сайт като mediapool например...

Но всъщност не това е, което ми се ще да спомена тук. Исках само да уточня, че говорейки за потенциалната възможност от автономни стремежи вътре в България и призовавайки те да бъдат разглеждани хладнокръвно, без ненужна демонизация, аз съвсем не съм човек, който лекомислено ще тръгне да насърчава подобни неща. Решението, в края на краищата, вероятно е в това да се създаде обществен ред, при който всички малцинства да се чувстват достатъчно комфортно, за да нямат нужда от търсене на повече автономност, отколкото и без това им дава едно функциониращо, законово и (да се надяваме) благоденстващо общество. Това е трудно, но не и невъзможно.

Макодоналд

Автор: Палми Ранчев

Спомня ли си за баща ми, той винаги седи в кухнята до прозореца, както през онзи следобед. И пие червено вино.

– Ще ходиш ли в кафето? – попита го мама. – По това време обикновено си тръгнал.

– Ще ходя – отговори с безразличие той и неочаквано добави: – Може и вие да дойдете.

„Вие“ означаваше аз и мама. Татко работеше в едно кафене на Графа. Позабърсваше масите, пренасяше каси с безалкохолно и бира. Друго не съм го виждал да прави. Беше там обикновено следобед и късно вечер. През останалото време седеше в кухнята до прозореца. Пиеше червено вино и недоволстваше от живота. Беше дипломиран инженер, а се налагаше да се мотае в някакво кафене.

– Какво чакаш, обличай се! – обади се татко.

– Значи най-накрая реши да ни изведеш – въздъхна заядливо мама. – Не сме излизали заедно не знам откога.

– Да ни изведеш – присмя се той и отново надигна чашата. – Отиваме в Макдоналд.

Това беше най-хубавото, което можеше да ми се случи по онова време. Спечелеше ли повече пари, татко ни водеше в Макдоналд. Винаги го поправях, че е със „с“ накрая. Но той си знаеше своето – Макдоналд. Сега не се обадих, толкова бях радостна. Основната атракция беше играчката в картонената кутия на детското меню. Мама обикновено пиеше само кола, а той зяпаше настрани или четеше безплатния вестник.

– Само да взема един душ и съм готова – каза мама и го погледна въпросително. – Или тръгваме веднага.

– И аз ще взема душ – обадих се след нея.

– Нека и детето вземе душ – съгласи се татко и веднага добави: – Пък после ще плащаме сметките. И за вода, и за ток. Добре поне, че парното спряхме.

– Да се къпя или да не се къпя? – попита мама.

– Аз например няма да се къпя. За себе си ти решавай.

Обикновено татко изпиваше бутилка и половина. После купуваше още две бутилки и отново изпиваше бутилка и половина. Сега си наливаше от три изпити до половината бутилки. Беше ги строил до балконската врата, да са му подръка, а и защото хладилника отдавна не работеше.

– Искам със зелената рокля – обявих аз.

– Ти луда ли си? – попита възмутена мама, която вече беше по комбинезон. – С лятна рокля през ноември.

– Добре де, с каквото искаш ще се облека.

Вече се страхувах, че на татко бързо ще му писне от вечните разправии, преди излизане. Друго беше когато бяхме само двете. Тогава можехме да се разправяме колкото си поискаме. Понякога дори беше приятно. Мама винаги искаше да облека каквото не исках. Обратното също беше вярно: аз винаги исках да облека каквото тя не искаше. Сега бях готова да облека и нещо съвсем отвратително, например вълнената рокля с големите копчета на яката, само да отидем в Макдоналдс.

– С маршутката ли ще пътуваме? – попита татко, когато застанахме пред асансьора.

– С маршутката, разбира се – побързах да се обадя.

– Нека не се правим на такива каквито не сме – рече мама.

– Какво искаш да кажеш? – попита татко.

– Ще похарчим още три лева.

Татко само вдигна рамена, пък и асансьорът вече беше дошъл. Имахме Жигули със спукани гуми. Стоеше пред блока. Това го казвам като допълнение към спора с какво ще пътуваме. Двамата въобще не обърнаха внимание на жигулата. Само аз я погледнах. Има хора, които си карат жигулите.

– Ти напи ли се? – попита мама след няколко крачки.

– Да ти отговоря ли? – изрече със смях татко. – Или само питаш.

– Ще взема да се върна – каза тя. – Вие с дъщеря ти ходете, където искате.

Често ги предупреждавах: не се карайте като малки деца. Тогава те се засмиваха и преставаха да се карат. Не ми обръщаха внимание, ако вече бяха започнали да крещят. Продължаваха докато накрая млъкнеха и двамата. Понякога за цяла седмица. Тогава, докато вървяхме към автобусната спирка, внимавах как ще се развият събитията, за да се намеся навреме.

Рейс номер единайсет дойде почти веднага. Но на спирката бяха се събрали толкова много хора, че едва успяхме да се качим. Вътре също беше претъпкано. Едва дишах. Татко съвсем на място процеди:

– Мамка му!

Хвана се за висящата кожена дръжка и отпусна глава към едното си рамо. На седалката срещу него беше се разположила пищна дебелана. Гледаше го с подозрение. Другите двама пътници от двойната седалка също го оглеждаха. Татко, за мое удоволствие, направо увисна на ръката си, и не им обръщаше внимание. Мама намери свободно място и ме извика. Лицето й беше запазило намусеното си изражение. Сякаш не ме викаше, а продължаваше да се разправя с татко. Отидох при нея. Беше ми тъжно, че татко стои с отпусната глава. Сам е. И всички наоколо го оглеждат. Точно тогава той направи едва забележимо движение с рамената. Повече с онова рамо, което беше увиснало. И звучно повърна. Никога преди не беше го правил. Пиеше всеки ден червено вино. Но повърна само тогава.

Не бяхме ходили в Макдоналдс от половин година. Сега така преценявам. Тогава просто ми се струваше, че е минало непоносимо дълго време. Отдавна не знаех какви са играчките. Друго беше, когато татко имаше стабилна работа. Беше инженер. А не обикновен прислужник-управител в кафене на свой приятел от детинството. Там, както веднъж сподели, основно се продаваше дрога.

Татко повърна и върху тримата. Дебеланата нададе вой. Но той отново повърна, този път само върху нея, и тя млъкна с разперени ръце.

После татко си обърса устата с ръкава на якето. Изглеждаше някак задъхан. Бях готова да се разплача. Но рейсът спираше и татко махна с ръка. Тръгна към изхода, без да се обръща. Слязохме след него. И ние без да се обръщаме. Бях сигурна, че целият рейс ни гледа. Не беше чак толкова страшно. Скоро просто си вървяхме по тротоара. Чудех се, дали както вървим ще стигнем до Макдоналдс. Или сме объркали посоката. Тогава татко започна да се смее.

– Ама на какво ги направих – каза той и добави: – На какво само ги направих.

Мама обидено мълчеше. Изглежда смяташе, че той повърна специално заради нея, за да я злепостави.

– Как само ме погледнаха пуйките.

– Кои пуйки? – попитах аз.

Не ми отговори. Продължи да се смее, доста по-тихо. Скоро и аз се успокоих. Посоката беше правилна. Пътят вече ми беше познат. Мама изглежда вече не смяташе, че татко повърна специално заради нея, и го хвана под ръка.

– Виното в едната бутилка беше кисело.

– Не е само от виното.

– От какво друго? – попита тя.

– От всичко! – отговори татко и добави: – От абсолютно всичко.

Вече се виждаше голямото М-ъ на Макдоналдс. И както ми се стори, не само аз, тримата едновременно ускорихме крачки. М-ъто бавно се въртеше. Точно така: въртеше се. Никога по-рано не съм го забелязвала. Затворих очи, после пак ги отворих: продължаваше да се върти. И ако някой ме беше запитал защо се усмихвам, щях да му отговоря, че само за това.

ПАЛМИ РАНЧЕВ

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: "Шапката на скитника", "Манхатън, почти събитие", "Парцаливо знаме", "Хотелска стая", "Среднощен човек: биографии" и "Любовник на самотни улици и запустели къщи". Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Целувката

Автор: Златко Енев

Аз съм най-щастливият мъж на света.

Знам, че говоря глупости, но пък и не ми пука, поне докато моята Ева е до мен. Имам най-страхотната жена, заслужил съм я с мъка и пот, тъй че не ми казвайте да чукам на дърво. Когато човек е преминал през истории като моята, той вече знае, че има неща, които никой не може да му вземе. Ей тъй, знае го.

Всичко започна в У-Бана. Бях нещо кисел, всичко ми миришеше на пикня, една сюрия млади турчета седяха през три седалки и надуваха бурузаните на електронните си плейърчета, малко преди това бях стъпил в нещо лепкаво и направо ми идеше да изхвърля обувките си през прозореца … Просто да си отхапеш, както казваше един приятел. Perfect day, един от поредните.

Та, седя си аз значи така и както си седя, машината изведнъж започва да намалява скорост, после лампите започват да премигват, нещо прави пук, пат – и както всички се оглеждаме с удължени лица, изведнъж токът спира. Пълна тъмнина, като в кучи … такова де. Сега, не знам дали разбирате какво означава това. В Германия токът никога не спира. Никога. Точка. Край. Живея в Берлин кажи-речи от двайсет години насам и не си спомням токът да е спирал нито веднъж. Направо се топя от кеф когато гледам по новините как на американците им чезне тока в цели градове, такива работи. Някак по-добре се чувствам – нищо, че изглеждам като оня, дето от всичко на света си пожелал единствено на комшията магарето да умре …

Сега, по едно време жените разбира се започнаха да пискат, макар и сдържано, по немски. Чакаме всички да се появи някакво съобщение, да се чуе успокоителен твърд глас, който да ни обясни, че всичко е само временно, че ей сега ще се задрусаме по-нататък или поне, че спасителната команда вече е на път из тунела … Но не би, няма никой. Седим си в тъмното така, ослушваме се плахо, гледаме да не се настъпваме – и чакаме.

И както си чакам така, по едно време чувствам, че някой сяда до мен, лъхва ме един дъх на много, ама много фин парфюм, после мацката изведнъж започва някак да се приближава, чувствам го с цялото си тяло и настръхвам, макар инак да си седя мирно и си налягам парцалите. Не съм авантюрист човек, знам си, че съм дребен, плешив и шкембелия, плюс това, откак ме заряза немската половинка съм свикнал да се оправям както мога, не се оплаквам. Гледам си децата, настъпвам си душата всеки ден, да не писка много, защото не е само тя, дето две не види, да си знае мястото, един вид … Нормална работа, нищо особено.

Но оная напира. Вече го усещам съвсем осезателно, бедрото й се търка о моето, едно такова стегнато, еластично, мирише на младо, на хубаво … Взех да се обърквам не на шега, дърпам се в ъгъла, но мястото тясно, не мога да се провра през прозореца, накрая се сврях колкото мога по-настрана и си мълча, чакам да видя какво ще стане. Е, пребърках си набързо джобовете, за да се уверя, че нямам нищо ценно на лесно място, не съм вчерашен, но инак, какво да си кривя душата, взех да ставам на камък, и аз съм човек. А тя все повече о мене, по едно време я усещам, че протяга ръка – една такава фина ръка, това и в тъмното се чувства, нежна, с дълги пръсти – и ме прегръща. Бре, изпотих се напълно.

„Извинявайте“, викам, „госпожице, ама вие май нещо сте объркали, аз не съм тоя, за когото ме вземате, не може ли малко по-така, всеки на мястото си?“ А тя вече се залепила до мене, диша ми в ухото, та чак врата ми настръхва, и вика: „Нищо не съм сбъркала, сладък, наблюдавам те откак съм се качила във влака, търся те откак съм се появила на тоя свят, няма ли най-после да ме целунеш, глупчо?“ Зор и жега, с една дума. „Не“, инатя се аз, „така работа не става, не те знам нито коя си, нито как изглеждаш, откъде идваш, какво носиш със себе си. Как тъй ще те целувам, отде да знам после колко пари ще ми искаш?“ Тя се посви малко, усетих, че се засегна, даже малко неудобно ми стана, но като ми скача така да си носи последствията, не съм я аз канил, нали така? „Никакви пари няма да ти искам“, вика, „само една целувка, една-единствена – и после си отивам, честен кръст“. Или нещо такова, не си спомням вече – те, немците, разбира се не викат „честен кръст“, това е ясно. Е, надви ме тук дяволът, признавам, взех да омеквам по малко, обръщам се така лекичко към нея, вдъхвам парфюма й – и вече горя, като прясно изпечено хлебче съм. „Какво съм се заинатил“, викам си, „не ми стига, че стърча тук като дърво без корен насред немската пустиня, душата ми да я драснеш – ще пламне, ами сега и да тормозя момичето. Като толкова й се иска, нека е рахат, ще се прежаля веднъж. Тъй де, всички сме хора.“

И както си мисля така по едно време усещам, че започвам и аз да я грабя, вече не се питам дали устата ми не мирише, ами разтварям така по-широчко вендузите и – мечка страх, мен не страх. С главата надолу, значи.

Ей, не знам дали ще ми повярвате, но свят ми се зави. Каква беше тая целувка, какво беше това чудо, не зная, но се осъзнах чак когато лампите изведнъж изпукаха и просветнаха. И, премигвам аз значи като мишле в нощви, опитвам се да се осъзная и да дойда малко на себе си – но къде ти? Насреща ми седи не просто жена, ами …

Уф, чакайте, започвам да се вълнувам по малко, ще оплескам работата. Гледам аз значи, но нещо не мога да повярвам на очите си. Седи срещу мен едно такова младо същество, трябва да е поне петнайсет години зад мен, инак с една глава отгоре ми, но аз съм свикнал с такива неща, не им обръщам внимание. Та седи си тя значи – и заслепява всичко наоколо с хубостта си. Мляко с какао – мулати ли им викат на такива хора, креоли ли, не знам, но само като я погледнеш и сърцето ти подскача, такива жени ги има или само по филми, или в скъпи коли, дето и да ги гледаш не ти се иска, какво да ги гледаш, от завист още никой не е прокопсал … Малко е едричка и някак прекалено яко скроена, не е от ония фини осички, дето жилцата им скрити, чакат само да боднат – но инак жена до корените на косите, просто смърт. Седи значи, усмихва ми се едно такова доволно – а в очите й, ако щете ми вярвайте, най-обикновено човешко щастие, като моето и твоето, като на всички, ако и да сме забравили вече напълно кога е бил последният миг, в който сме го изпитвали. Не можах да издържа и аз, взех да се просълзявам. А тя бърка в ръкава си, вади такава една носна кърпичка – не хартиена, ами истинска, копринена, такова чудо вече от години не съм виждал – и вика: „Хайде, сладък, сбогом. Запази я за спомен.“ Аз само дето не подскочих. „Чакай, викам, поне името си няма ли да ми кажеш?“ А тя се обръща, усмихва се едно такова тъжно – и напира към изхода. Междувременно влакчето стигнало до следващата спирка – но кой ти има очи за такива работи.

Тук вече аз изгубих и ума и дума, започнах да се бутам като луд, скочих в последния момент навън, без малко да я изгубя от очи. А тя хич не се и обръща, трака напред с токчетата и върви без да гледа ни наляво, ни надясно – и без това знае, че всички само нея гледат, сигурно отдавна вече е свикнала. „Халт, халт“, крещя аз, хората започват да се озъртат, тя ме чува, спира се – и като ме изглежда едно такова зло, остро – направо сърцето ми в гащите падна. „Какво“, вика, „искаш, не ти ли стига толкова?“ И очите й пълни със сълзи, ако щете ми вярвайте. „Чакай бе, човек“, викам, „може ли такова нещо, първо ми вземаш ума, а след това изчезваш без следа, аз какво съм тук, кукла или човек? Може ли такива работи да правиш с мен?“ А тя мълчи и продължава да ме гледа едно такова враждебно, просто ме убива с поглед. „Върви си“, вика, „това беше всичко. Край на прожекцията.“

А, не, така не става. Аз не съм зло копеле, но инак съм си балканджия човек, лесно ми причернява пред очите, като на повечето … Хванах я значи по-изкъсо за лакътя и викам „Хайде тогава, като искаш цирк, на ти цирк, викай сега полицията! Аз оттук не мърдам докато не ми дадеш нещо – телефон ли ще е, адрес ли ще е, твоя си работа. Не може така, първо да ме правиш луд, а след това да изчезваш. Ако не си искала такова нещо, да не си ми скачала така. Шлус. Пункт. Енде.“

Тя ме гледа така, гледа, после бръкна в чантата си и извади визитна картичка, една такава грапава, на кремава хартия, изглежда скъпа. „Добре“, вика, „само че не ми звъни прекалено често, аз работя много“. На мен, разбира се, сърцето ми веднага се сви, не мога да повярвам аз в толкова късмет, сигурно ще е някоя курва, викам си, ако и да изглежда от скъпите, аман, няма късмет в тоя живот и това е! А тя, сякаш прочела мислите ми, вика „Не е това, което си мислиш, аз работя в един от вестниците, журналистка съм, а ти сигурно знаеш как е в тоя бранш. Хайде, чао, че закъснявам. И не звъни прекалено често, нали се разбрахме?“

Обърна се и изчезна като мираж, като фата моргана. А аз съм стиснал картичката здраво, даже не усещам, че се държа за нея като удавник, сега я поглеждам – на нея само един номер, мобилен – и нищо повече. „Аха“, викам си, „вестник, на леля ми налъмите! Хей, моме, ако такива като тебе работеха по вестниците, те щяха ли толкова пари да губят бе, пиле? Разправяй ги на шапката ми, хайде, господ с тебе.“ И вече се оглеждам за кошче, само дето не захвърлих картичката още там, но нещо ме стегна отвътре – бутнах я значи в джоба и се заоглеждах за следващия влак, нали трябва да се живее, няма как …

И се започна тя една …

Звъня аз значи, гледам уж да не е много често, но нещо не мога да се удържа, понякога прекалявам. А тя кога вдигне, кога – не, сигурно е сложила номера ми в черния списък и се обажда само от дъжд на вятър, по едно време вече започнах съвсем да увяхвам, като препикано мушкато станах, дето викат в нашия край. Тя за среща и дума не дава да се каже, много била заета, много работа имала, като нямала работа имала мигрена – просто да те подлуди. Седи нашичкият и си гризе ноктите – по едно време вече усетих, че започвам здраво да се влюбвам, ще затъна за едното чудо, добре, че са децата, да ме държат над водата.

Е, накрая не издържах и си признах. Вдигна тя веднъж телефона, а аз подсмърчам от моята страна, викам „Какво съм ти направил, че ме тормозиш толкова? Ако наистина си ме търсила цял живот, защо сега ме правиш на парцал, толкова ли нямаш милост? Какво да правя сега, като ми подпали къщата, от покрива ли да се хвърлям, какво? Не мога без тебе, умирам, прави ме каквото щеш!“ А тя току започна да подсмърча от другата страна и ми вика: „Не мога, миличък, не мога! За твое добро го правя, повярвай ми, инак и аз те искам много, но няма как да стане, хайде, примири се и не ме търси повече. Не ми се обаждай, съжалявам много, че така те обърках, просто се поддадох тогава на момента, не знаех какво правя в тъмното.“

Аз само дето до тавана не скочих. „Стой“, крещя, „Не ми затваряй, не ме убивай, моля те, каквото и да е, кажи ми, все ще намерим някакъв начин, ако двама души се искат, нищо не може да ги спре, това не са само приказки, повярвай ми. Каквото и да е, каквото и да е, само не ме оставяй така!“ А тя помълча, помълча, после току прошепна: „Какво ще кажеш тогава да започнем с имената. Ти как се казваш, миличък?“ „Георги, Георги съм“, викам, „но хората ми викат Гошо, ти ако искаш ми викай Георг, няма значение. Страшно се радвам, направо не можеш да си представиш …“ „Ами тогава слушай сега моето име, Гошо“, прекъсва ме тя, „Аз пък се казвам Адам.“

Е, тук разбира се на мен дъха ми се пресече, защото от всичко възможно само за това не бях помислял. „Как така ‚Адам‘“, питам на пресекулки, „това нали е мъжко име?“ „Да“, отговаря тя, „мъжко е.“ „Ама ти нали си жена?“ „Да, жена съм, но съм родена в мъжко тяло. Сега доволен ли си?“ И вече реве оттатък, ама не на шега, усещам я, че още малко и душата си ще изплюе, знам аз какво е да ревеш на смърт, и на мен ми се е случвало. „Стой“, викам, „стой. Дай ми само една секунда да се съвзема, да не мислиш, че не ми пука, ако ти страдаш, мъж или жена? Само мъничко, да седна тук и да пия една вода, след това веднага съм на линия.“ А тя подсмърча и вика така, през сълзи: „Ако само посмееш, ако само посмееш …“ „Какво да посмея, душице, да не мислиш, че аз мога да се държа на краката си? Чакай малко, нали ти казвам. Хей сега се връщам.“

Отидох до хладилника, налаях си руска порция ракия, обърнах я наведнъж, после още една … Взе по малко да ми просветва пред очите, връщам се на телефона и само си мисля „Тоя път ако ми затвори, това беше, край …“ Но още когато вдигнах слушалката и вече я чувам от другата страна, подсмърча си тихичко и чака … да я питаш какво чака, аз магьосник ли съм тук, какво съм. „Слушай, викам, не знам какво ще правим оттук нататък, казвай ти какво мислиш, ти поне опит имаш, знаеш дали може да се направи нещо.“ А тя продължава да подсмърча, ама вече с друг тон, някак изведнъж сякаш всичко се промени – и вика „Ама ти наистина ли?“ „Какво наистина ли?“ „Наистина ли все още искаш да си имаш работа с мен?“ „Абе не знам“, викам, „да ти кажа честно вече нищо не знам, ни какво искам, ни какво не искам. Преди си мислех само, че не искам да съм сам, сега вече и това не знам.“ А тя по едно време вика, едно такова несигурно, тихо: „Абе то има един начин, но …“ „Какъв начин бе, човече“, викам си, „не виждаш ли, че до ушите си се насадил, че и аз с тебе, да ме пита някой защо още не ти затварям телефона“ Но нещо не ми дава сърце да я, да го отрежа като краставица, знам какво е жив човек да те направи на парчета, не съм и аз от вчера. „И какъв е начинът?“, питам. „Операция“, вика ми, той ли е, тя ли е, вече съвсем започвам да се обърквам, а и ракията ми се качва в главата, та започват да ми играят свирки отвътре. Изобщо – пълен цирк. „Аха“, викам, „операция. И защо тогава съм ти притрябвал аз?“ „Защото те искам бе, човече“, отговаря ми тя. „Просто те искам, толкова ли не можеш да го разбереш?“ „Чакай бе, джанъм, това пък вече съвсем не го разбирам. Толкова ли не можеше да си направиш операцията и без мен, а след това да ми се обадиш пак, да ми спестиш тая чаша? Как сега да те приема, как да те обичам като не знам какво си всъщност, мъж ли, жена ли? А? Защо трябваше да ми казваш всичко това?“ „Защото те обичам“, вика ми оная, та чак ушите ми писват. „Просто защото те обичам, диване такова. Как да те обичам когато те лъжа, а?“

Бре, жега. Усетих аз, че започват пак да ми се подмокрят очите, от годините ще е това, едно време по-корав бях, ама от много самотия нещо започвам да омеквам, отслабва ми ангелът. И като си я представих само такава чаровна, такава прелестна, каквато бях я запомнил, изведнъж нещо ми прегоря отвътре, бушон ли беше, какво беше не знам, но по едно време се чувам, че й казвам: „Добре, и аз те обичам, да става каквото ще. Казвай сега какво точно трябва да правим.“

Тъй. Останалото, както се казва, е част от медицинските архиви. Една година по-късно се оженихме, моята Ева беше най-прелестната булка, която съм виждал някога и – да не чува дявола – се оказа и най-добрата майка за моите двечки, нищо че си имат истинска. Та си живеем оттогава насам, стана вече пет години, като две гургуличета, гукаме си нежно и си се любим сякаш сме по на двайсет, даже и тумбакът вече не ми пречи. Иди речи, че на тоя свят имало нещо ясно. Който мисли нещо такова, той още много има да види, това е всичко, което мога да кажа.

Хайде, със здраве! Ева ме чака.

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (5)

- 03-09-2008|Unregistered|Ира  – ...

Привет Златко,

сега откривам Либерален Преглед чрез блога на razmisli...харесва ми тук. Поздрави за идеята и уютното пространство, което си сътворил. Ще чета с удоволствие :-)

Разказът е първото нещо, което прочитам от теб. И да, случилото се е е обикновено чудо...но нали знаеш – ние имаме силата да случваме мечтите си, така че сигурно ти си виновникът да живееш в тази приказка.

Желая ти тази споделена обич да е жива винаги.

Много усмивки!

- 03-09-2008|Unregistered|Златко

Мила ми Ира, тази обич за съжаление е измислена, но все пак ти благодаря за пожеланията.

- 03-09-2008|Unregistered|Ира  – rе:

Пожеланието е от сърце...дано не си се присмял, че съм повярвала едно към едно, но ми звучи като истина...изстрадана, измолена и сбъдната мечта.

А щом можеш да си представиш нещо така образно и си го пожелаеш може би резултатът е самоосъществяващо се пророчество...:)

Прочетох и интервюто за Аз Буки и виждам един силен и добър човек, достоен за всичко хубаво в живота си.

- 17-11-2011|юлия солачка

благодаря ви приятелю Златко,

Извинявам се за твърде личното обръщение

Не мога да се сдържа да не изразя голямото удоволствие при прочита на твоята Целувка;

Даже без да искам позволение ще го поставя разказа на моята стена/ дано не се сърдиш/, защото ще е нечестно ако не споделя удоволствието от четенето му с повечето мои приятели...и така- вземам го ,БЛАГОДАРЯ!

- 17-11-2011|Ива

Благодаря! Четох с удоволствие!

Пътуване към рая

Автор: Ариел Хауптмайер

Може би при емиграцията възниква впечатлението,

че тя е свързана със загуба и себеотрицание.

Но емиграцията е и нещо героично:

човек взема съдбата си в собствени ръце.

Еял Сиван, израелски кинорежисьор

Тя трябва да бъде винаги готова, каза й Брайт, скоро ще потеглят. Щом утихне вятъра. Когато той подкупи войниците, когато има нови надувни лодки. Утре, другата седмица, най-късно по-следващата.

И тогава Пат опакова нещата си. Списък с телефонни номера, чиста блуза, бельо, един панталон и една банкнота от 20 евро, всичко в найлонова торбичка, залепена с тиксо, за да не се мокри. Пакетчето лежи сега на леглото й, до Библията и мобилния й телефон, в един стар пансион в стария град на Танжер. Често, когато наблюдава вързопчето, стомахът й се свива от радост. Патриция Омориги от Нигерия иска да отиде в Германия; през юни тя потегли за Испания.

Разбира се, че се страхува от водата. Тя не може да плува. Познава мнозина, които са се удавили. Но тя може да плати само за този маршрут, пътя през протока Гибралтар. И тя иска най-после да стигне до Европа, да отиде при брат си в Щутгарт. Пат е на път вече от две години насам. „Животът ми е в ръцете на Бога“, казва тя.

Сутрин тя коленичи пред леглото си и се моли, заедно с Чарлз, нейния приятел. Тя идва от уважавано семейство, дядо й е бил съдия, но сега е заобиколена от престъпници, убийци, изнудвачи, търговци на момичета. Пат зависи от тези типове, но ги презира. Тя се моли.

Одисеята на Патриция Омориги, 27 годишна, започна през януари 2001. На два пъти я предаваха, веднъж едва не умря от жажда, беше арестувана, счупи си крака. This road is bloody, казва тя, този път е кървав.

Тя познава нигерийци, които са били измъчвани от други нигерийци, защото не са могли да платят дълговете си. Една от приятелките й била отвлечена преди половин година, родителите трябвало да заплатят 7000 евро откуп.

Пат казва: „Преди бях по-спокойна. По-свободна. Преди никога не трябваше да се тревожа за това къде ще спя или какво ще ям. Преди Чарлз и аз никога не се карахме. Сега се караме често. Животът в Мароко не е живот.“

Пат има къса коса, в която преплита изкуствени коси, понякога дълги, черни, къдрави, друг път къси, прави, с бронзов цвят. В Лагос е притежавала фризьорски салон, но той приличал повече на дървена барака, сред дълга редица от други дървени бараки. Тя е петото от девет деца на учител и търговка на зеленчуци, ходила е само две години на училище, след това баща й починал, с майка й се случила катастрофа, момичето трябвало да помага в домакинството. Когато тя се усмихва, се вижда един липсващ зъб. Тя е висока и доста закръглена. „Когато стигна до Европа, искам да отслабна“, казва тя.

Понякога Пат мисли, че е сбъркала. Че не би трябвало да бъде тук. Тогава тя тъгува за Лагос, за своето магазинче, за семейството си – тук, сред хаотичното безвремие на своето ежедневие.

Но не минава много време и тя отново се чувства привлечена от мечтата по Европа. Тя има един идеал: иска да бъде добра дъщеря. Иска някой ден да може да се грижи за майка си. Напуснала като непозната, няма да може да си прости никога, ако се върне с празни ръце. Тя знае колко много хора преди нея са успели, всички в къщи знаят за тях. „Ако ме депортират, при всички случаи ще опитам отново“, казва тя.

Трябва да бъде винаги готова, казал Брайт. Тя му платила 1000 евро, които преди известно време й изпратил чичо й от Ню Йорк. Брайт е един отпатроните на Танжер. Нигерийците казват също: connection-man. Един от господата, които се грижат за нелегалните маршрути. Той търгува с жени, може би и с наркотици, но най-вече с нощни превози в надувни лодки през морето.

Брайт й помогнал веднъж, когато нямала пари – затова тя решила да избере него. В Танжер има повече от десет нигерийски патрони. Най-важният се казва Педро, за Сато се говори, че не е губил още нито една лодка, Утчи, напротив, е изгубил много, последния път през февруари – заедно с 40 възрастни и 4 деца на борда. Преди да се удавят, пасажерите изпращали призиви за помощ с мобилните си телефони, звънели в Танжер и плачели, че по тях се стреля. Слуховете процъфтяват, но никой не знае какво точно се е случило в онази нощ.

Ако някой от патроните изгуби лодка, това е голяма загуба, преди всичко финансова. Само една от бъдещите проститутки на борда струва 5000 евро. Но шансовете за момичетата да стигнат до Европа намаляват все повече и повече. Морето бива наблюдавано все по-строго, все по-често Испания изпраща емигрантите веднага обратно. Маршрутът през Танжер полека-лека става нерентабилен.

От петнайсет години насам лодките потеглят оттам през нощта. През ноември 1988 потъна първата, потънаха 23 пасажери. Оттогава насам са се удавили около 4000 души, такива са поне официалните цифри. Десетки хиляди са били изпратени обратно от Испания, преди всичко мароканци, много стотици хиляди са успели и днес живеят в Европа.

В началото с превоза се занимаваше мароканската мафия, която прекарваше хората в прогнили дървени лодки. С времето по-голямата част от бизнеса беше поета от нигерийци, транспортът се прехвърли на огромни черни надувни лодки, за по 40, 50 пасажери. Емигранти от Гана, Сенегал или Камерун се виждаха все по-рядко в Танжер. Те избираха други маршрути. През Тарфая до Канарските острови, от Тунис за Лампедуза.

Затова пък идваха все повече нигерийци. Виктор, един авто-механик, чиято работилница вървяла зле; Винсент, който следвал пет години, но след това не можал да намери работа и сега търси „зелени поляни“; Стивън, който продал колата на баща си, за да плати пътуването; Стенли, един дезертирал войник; Ефоза, един дърворезбар; Лилиан, която опитва за втори път, макар че вече е лежала половин година в затвора за отхвърлени емигранти в Аахен; Озас, който иска да докаже, че е мъж; Матю, който бил дилър и отново иска да бъде дилър; Годфри, който обирал шофьори и се принудил да бяга след като полицията застреляла повече от половината му банда; Озату, който е избягал от къщи; Дерек, един инженер с учтиви маниери. Всички те идват от Нигерия. Всички са от една и съща област. От щата Едо, в южната част на страната, от Бенин Сити и околността. Пат идва оттам, Чарлз също, както и Брайт, нейниятпатрон.

Все още мнозина вярват, че онова, което кара хората да напускат родината, е бедността. Но за емиграцията има различни причини – и бедността не е най-важната от тях. Решаващи са човешките мрежи, информациите, контактите. Никой човек не тръгва просто така в празното, обикновено хората отиват там, където преди тях са отишли съседи, приятели или братя и сестри. Емигрантите търсят сигурност. И най-често по-заможните са ония, които се решават да тръгнат. Разбира се, в лодките седят множество бедняци, но сред тях са и други – амбициозни хора, хора, търсещи приключения, хитри или безскрупулни, млади занаятчии и безработни хора с висше образование.

„В Бенин Сити няма нито една улица, от която да не идва някой, който вече еupstairs“, казва Пат. Upstairs. Горе. В Европа.

* * *

Вече е април, една събота сутрин. Пат готви, в една малка ниша до таванската тераса, тананикайки. Тя налива олио в една очукана алуминиева тенджера, реже лук и домати, прибавя грах, доматен концентрат, кокали, вътрешности и много чер пипер, след това оставя яденето да ври. По-късно ще го сервира с един вид пюре от царевично брашно. Ястието се казва Банку. Тя го яде всеки ден, точно както и всички останали. Една порция на обяд, една на вечеря. Който е бил по-дълго време в Мароко, мрази това ядене. Песента, която пат тананика, разказва точно за това. Това е химнът на емигрантите.

„On my way to Calamocarro, in the last assembly, we were singing: No more banku, no more salem aleikum, on my way to España – Victoria hehehe, Victoria he, Victoria hehehe, Victoria he.“

По пътя към Каламокаро … Така се казва бежанският лагер в испанския енклав Цеута, който сега е ограден от Европейския Съюз с ограда, струваща 150 милиона евро. Да се прави салам-алейкум означава да се проси пред джамиите, да се протяга ръка към мюсюлманите, за да спечели човек по едно-две евро, достатъчни за вечеря. Никога повече Банку, никога повече просия. По пътя към Испания, пристигане и победа. Да, ако само беше толкова лесно.

Когато Пат се обръща в готварската си ниша, тя може да види Европа. В някои дни брегът изчезва като фата моргана, но днес той изглежда болезнено близо. Сякаш човек би могъл да плюе от другата страна, да доплува до там. Вижда се едно село, един корабен фар.

Пансионът се казва Амар, той се счита за сигурен, защото принадлежи на един висш чиновник. Вече доста време не е имало полицейска проверка. Ето защо понякога патроните се срещата на таванската тераса.В тази сутрин е дошъл Брайт. Той стои на сянка, не говори много, не се ръкува, не отговаря сам на телефонни обаждания, не повишава тон. Всичко това прави вместо него един дребен, възбуден тип с очила в позлатена рамка.

Брайт не може да се върне обратно в Бенин Сити, роднините на удавените веднага ще се втурнат по петите му. Той носи чиста риза и кожено яке, брадата му е внимателно подстригана. Той не изглежда вулгарно, той е горд, той е предпазлив, той никога не би разговарял с някой бял.

Някои от момичетата, които перат бельо на таванската тераса, му принадлежат, той скоро ще ги продаде. Те са млади и хубави, те са много срамежливи, в Европа те ще работят като проститутки. Подписали са договори, които ги задължават да изплатят по 20, понякога по 50 хиляди евро, на по-късните си притежатели в Европа.

Момичетата знаят какво ги очаква. Ако се осмелят да престанат да плащат дълга си, семействата им ще бъдат тероризирани или тяхна кръв, косми и снимки ще бъдат дадени на вуду-магьосник; те се страхуват от това. Може би вече са работили като проститутки, може би са ги продали родителите им. Може би мечтаят за бързо богатство, може би са изпаднали в зависимост от някой патрон, когато парите им са се свършили по пътя на север. Сега ги държат като стока. „Те идват от бедни семейства“, казва Пат. „Това се разбира от начина, по който говорят.“

Пат живее от месеци насам заедно с тях, но не знае историите им. Тя никога не би ги попитала. Разбира се, те си помагат, държат се заедно срещу мароканците, делят хляба и храната с ония, които нямат пари. Но никой не разказва нищо за себе си.

Долу, в облицованите с плочки стаи на пансиона, момичетата взаимно си сплитат косите. Един мъж цял ден чете Библията, един млад пастор играе карти със съквартиранта си, някъде се карат, след това се сменя касетата, от Тупак Шакур на Боб Марли, от Боб Марли на Тупак Шакур. Всички чакат. Обаждане, нови пари, утихване на вятъра.

Пат седи на леглото си. С времето стаята й се е превърнала в неща като малка бакалия. Тя продава бяло вино, бира и цигари, хашиш, рибни пастети и Банку. Пат си отбелязва всяка продажба в една ученическа тетрадка, наскоро изпратила на майка си 50 евро. Най-много печели от два крема,Civil Clear и TCB. Първият правел черната кожа да изглежда по-бяла, а вторият, от къдравите коси – гладки. Който може да си го позволи, купува тези кремове. Който може, се прави малко по-бял.

Вечерно време един от мъжете прави концерти. Той пее пустинни песни, песни за джипове и товарни камиони, в които чернокожите прекосяват Сахара, песни за духове, жега или жажда. Не след дълго няколко от жените вече танцуват между леглата, други тропат по бирени каси или пеят в хор. В тази вечер Пат изглежда щастлива. До нея седи Чарлз. И двамата сияят. Тези дни Пат е забременяла.

* * *

По принцип пътуването й започна в онзи горещ ден, в който тя още рано сутринта се нареди пред немското консулство в Лагос, с поканата на брат си в ръка – и когато молбата й за виза беше отклонена. Скоро брат й намери друг начин да я вземе в Германия: Пат трябваше да лети с фалшива виза от Брега на слоновата кост за Лондон. На 4 януари 2001 тя се качи в автобуса в Нигерия, майка й плачеше на раздяла, но Пат не се тревожеше. Пътуването щеше да бъде кратко и сигурно.

Но когато пристигна в Брега на слоновата кост човекът, на когото беше платила, изчезна. Пат заседна в Абиджан, без пари, без виза. Но тя остана, тя искаше да продължи. Ето как се запозна с Чарлз. Чарлз има фигура на боксьор и голямо сърце. Те станаха двойка.

4000 евро беше изгубила Пат. Оставаше само една възможност – тя и Чарлз трябваше да поемат опасния път по суша. От Мали за Мароко, директно през алжирска Сахара. Два джипа, 40 пасажери, пътуваше се през нощта, през деня се търсеха скривалища, от слънцето и от хеликоптерите. Една сутрин джиповете отпътуваха, но когато се свечери, те не се върнаха обратно. Пътниците останаха там, в средата на нищото, изгубени в Ерг Чек.

Тогава те тръгнаха сами, осем от тях, през нощта, по посока на една далечна светлина. Намериха празни бидони, поилка за животни, срещнаха пътници, които им дадоха хляб. Двайсет нощи вървяха те, краката на Пат кървяха. Чарлз я подкрепяше, така най-после те стигнаха до Регане, едно село в най-южното ъгълче на Алжир.

Пат може да ви разкаже нещо за жаждата. За втвърденото гърло, за подутия език, за отвратителния вкус в устата, за сухата кашлица. Но тя никога не разказва за това. Тя казва само: „Това беше най-лошото, което съм преживявала някога. Мислех, че ще умра.“

„Някой ден ще разказваме на децата си през какво сме минали“, казва Чарлз.

Пътуването продължи. Границата с Мароко пресякоха на крак, до Танжер ги закараха в товарни камиони. Пат можеше да вземе една от надувните лодки, но брат й в Германия имаше проблеми, парите пресъхнаха, тя отново заседна. Твърде горда, за да се върне обратно, на първо време без никакъв шанс да продължи по-нататък.

Половин година беше Пат в Танжер, там я арестуваха. Дълги години Мароко пускаше африканците просто да преминават, но по молби, настоявания и заплахи от ЕС междувременно и правителството в Рабат помага за защитата на крепостта Европа. Но колко безпланово, колко дилетантски! По улици, из гори и пансиони жандармите хващат чернокожите и ги карат обратно до алжирската граница, която е затворена от години насам. На ничията земя между Киджа и Магния тогава африканците биват изхвърлени от автобуса.Run! Run!, крещят мароканците и вдигат оръжията си. Бягайте там, откъдето сте дошли!

Пат бягаше. Жените знаеха какво ги очаква сега, те искаха да го избегнат на всяка цена. Те хвърляха изкуствените си коси, валяха се из праха, избираха най-мръсните и вонящи дрехи и падаха със стонове на земята, когато ги поемаха алжирските войници. Сякаш бяха болни. Защото за войниците се знае, че те изнасилват чернокожите жени, преди да ги върнат обратно в Мароко.

Пат не беше докосната. Маскарадът проработи. Сто долара струваше обратния път до Танжер, през нощта, в затворен камион. Но когато пристигна там, й се случи ново нещастие. Тя си счупи крака. Това се случи, когато една нощ тя бягаше от полицията, опитвайки се да скочи от единия покрив на другия. В болницата получи гипс и две патерици, но счупената кост не зарасна добре. И до днес тя ползва патериците. От една страна, защото това е перфектната маскировка и това я предпазва от нови депортации. От друга страна, защото кракът и до днес я боли.

Така тече времето, така изминават еднаквите дни. Чакане, печелене на пари, чакане. Веднъж Брайт се обади. „Бъди готова“, каза той, „веднага ще те вземат.“

Цяла вечер седя Пат, възбудено стискайки своето вързопче. Но нищо не се случи. На следващата сутрин узна, че хората на Брайт не успели да подкупят бреговата охрана. Наскоро в Казабланка избухнаха две бомби, мароканските власти са по-бдителни от всякога. В Гибралтарския проток обикалят военни кораби. Стартирана е операцията Одисей, с която Европа иска да се защищава от терористи и контрабандисти. Пат отново скрива вързопчето си под леглото. Сега вече тя чувства ясно, че е бременна. Често се чувства уморена, мръзне, макар че юни носи горещи дни. Сутрин тя разбърква едно сурово яйце с лъжица сухо мляко и вода. Това трябва да й даде сили.

* * *

Седмиците минават. Дълго време от Пат не се чува нищо. Но един ден тя се обажда. Телефонът пращи и шуми, едва мога да я разбера. „Аз съм в Испания!“, казва тя. „В Малага, в затвора за емигранти … Капучино … 877“ Останалото е напълно неразбираемо. Какво се е случило?

Два дни по-късно, в Малага, една дузина чернокожи мъже стоят пред стария гарнизон Капучинос, днес преустроен като затвор за емигранти. Всяка вечер от шест до осем има свиждане със затворниците. „Номер 877?“ Полицаят разлиства един списък. „Патриция Час.“ Очевидно тя е дала фалшиво име. Мъжът ме поглежда. „Тя не е тук. В болницата е.“ Поглежда към колегата, който седи до него, онзи кима с глава. Полицаят пише бележка и ми я подава. На нея е написано „Hospital Materno Infantil“. Гинекологическа клиника.

Това е дълга нова постройка, с такси до там са десет минути. „Патриция Час“ лежи на седмия етаж. Часът за посетители е минал, но сестрите от отделението изглежда се радват, че някой посещава непознатата чернокожа. „Говорете с нея“, казва една от жените. „През нощта тя имаше спонтанен аборт. Не знаем какво става. С нас тя не говори.“

Пат лежи в бяла нощница между бели чаршафи. Тя е будна, но вглъбена в себе си, изглежда уморена и ожесточена. Поглежда към мен, радва се. Гласът й е слаб.

„Ако поне бях запазила бебето“, казва тя по-късно. „Толкова много го исках. Щеше да е родено тук, едно испанско бебе. Чарлз го искаше още повече от мен. Ако поне това беше сполучило! А сега всичко беше напразно. Нищо не ми се удава през последните две години.“ Навън се стъмнява, но Пат не включва осветлението.

„Не мога да се върна обратно“, казва тя. „Какво да правя в Нигерия? Отново да седя в малкото магазинче? Да моля майка си за пари? На моите години? От какво ще живея? Не знам даже дали магазинчето още съществува. Ако ме депортират, ще остана в Танжер. Няма да се върна в къщи, не така, без пари, с тези стари дрехи.“

И тогава разказва. Преди три седмици Брайт й позвънил. Този път без фалшива тревога. В затворен камион закарали нея и останалите извън града, след това много часове вървели през гора, до някакъв бряг. Но там нямало никаква лодка. Нито тази, нито на следващата вечер. Цяла седмица чакали на брега, нямали одеяла, много рядко – нещо за ядене. И тогава изведнъж се появили лодката и Брайт, изискан както винаги. Той им повторил многократно: идвате от Гана, ясно ли е? От Гана! Качили се в лодката, четирийсет нигерийци и седем мароканци. Петима били контрабандисти, с торби, пълни с хашиш, плюс двамата млади лодкари. Тръгнали. Морето изглеждало тихо. Било три часа през нощта.

Радостта на Пат била изчезнала. Сега дошъл страхът. Тя мръзнела. Молела се. Заедно с другите пеела, каквито хорали можела да си спомни. Никой не говорел. Колкото повече се приближавали до Испания, толкова повече се усилвало вълнението. Скоро в лодката започнали да прескачат първите вълни. По едно време двамата кормчии казали: не става, трябва да се връщаме обратно. Чернокожите протестирали. Един набрал номера на Брайт. Брайт казал: Продължавайте! Ако се върнете, трябва да платите пътя още веднъж.

Двамата кормчии се подчинили. Продължили нататък. Междувременно било светло. В огромни кръгове заобикаляли товарните кораби, които пътували из протока. Лодката се пълнела с все повече вода. Мъжете я изгребвали с шапките си, жените изцеждали пуловерите си. В един часа следобед, след десет часа път, най-после пристигнали в Испания.

Контрабандистите побягнали първи. Двамата мъже на кормилото пробили лодката с ножове и също избягали, последвани от африканците. Само допреди няколко години единствените, които трябвало да се страхуват от депортация, били мароканците, чернокожите чакали спокойно да се появи полицията. Но откак между Нигерия и Испания е подписано споразумение за екстрадиране, нигерийците също бягат.

Но за Пат брегът бил прекалено стръмен. Бременна, уморена, с крак, който постоянно боли – това не било за нея. Скоро дошла полицията. Първо хванали горе повечето мъже, след това започнали да изтеглят жените нагоре по стръмния бряг. Червеният Кръст раздавал напитки. Попитали Пат коя е тя. Тя казала: Пат Омомо от Гана.

Дотук всичко вървяло по план.

Но този път се случило нещо неочаквано. През изминалите месеци Испания депортирала много нигерийци направо от брега обратно. Винаги само мъжете, на жените се позволявало да останат. Но сега, при този курс, се случило точно обратното. Мъжете били пуснати след няколко часа, след като им раздали писмени молби за най-скорошно напускане на Испания. Жените, напротив, останали в ареста. След това ги закарали в емигрантския затвор в Малага.

„Може би полицията знае, че много жени работят като проститутки“, казва Пат. „Това е много зле. Тия престъпници препречват пътя на честните хора!“ Пет от жените, които пътували заедно с Пат, принадлежали на Брайт.

Не след дълго дошъл един сътрудник на нигерийското посолство и разговарял с Пат. Тя се опитала да промени произношението си, казала, че идва от Гана, че е живяла дълго време в Брега на слоновата кост и е избягала, когато там избухнала гражданска война. Мъжът от посолството кимал. Пат останала в ареста.

„Колко глупаво от страна на Брайт, че не ни каза по-рано, че все едно идваме от Гана“, казва Пат. „Трябваше да се подготвим. Какъв е цветът на такситата или как изглежда националното знаме.“

* * *

В затвора още отначало й потръгнало зле. Яденето я отвращавало, всичко я боляло. Жените-полицаи й дали някакви бели хапчета, същите, които се дават срещу главоболие. Пат ги глътнала. Още същата вечер започнало кървене. Закарали я в болницата, там станал абортът. „Хапчетата са виновни“, казва Пат. „Не трябваше да ги вземам.“

На следващата сутрин в стаята се появява един дребен, дебеличък лекар, придружаван от няколко сестри. „тя е вече наред“, казва докторът. „Може да бъде изписана.“ Една от сестрите се обажда в полицията. След това те си отиват.

Пат побледнява. Тя знае, че това е последният й шанс. Обува чехлите си. До прозореца стои пластмасова торба с дрехите й, но тя не може да ги облече, те са пропити с кръв. Остават й само нощницата и чехлите. На партера, от стъкленото кафе на болницата, се вижда един от асансьорите, те са четири. Пред тях стоят медицински сестри, които посочват пътя на посетителите. Хора влизат, излизат. Минава половин час.Две жени тропат по мрамора, едната държи бележка в ръка, и двете сияят. Лекари прекосяват залата, минава още половин час.

Минава още повече време. Най-после телефонът ми звъни, една жена казва нещо неразбираемо, после говори мъж, диктува някакъв адрес. Това е съвсем наблизо, един телефонен магазин. Вътре седи Пат, на малка табуретка. Тя сияе от радост. Едва може да се държи на крака. Смее се. Гласът й е още по-тих. Слязла на първия етаж на болницата, пратили я обратно, слязла отново и просто продължила, през вратата, през улицата, винаги направо, докато срещнала първия чернокож човек. Той я довел тук, в телефонния магазин.

„Това е най-щастливият ден от живота ми“, казва Пат. Сега тя седи в такси, хората са й намерили светложълт панталон и бяла тениска, тя има адрес, на който може да пренощува. „Толкова съм уморена“, шепне тя, „искам да спя, толкова съм уморена, толкова съм щастлива, толкова уморена.“

* * *

Няколко дни Пат живяла при нигерийци в Малага, но след това типовете започнали да я притесняват, трябвало най-после да започне да печели пари, тя знаела как. Пат си отишла. Три нощи спала в парка, след това си купила автобусен билет за Мадрид, там намерила по-добро убежище, при една нигерийка. Оттогава насам преживява с плетене на коси. Подала е молба за получаване на убежище, получила е отлагане с два месеца, надява се скоро да получи продължение на престоя. Надява се скоро и приятелят й Чарлз да успее да се прехвърли тук, да си намери работа и най-после да отпътува за Щутгарт. Надява се, че всичките й усилия не са били напразно и че Одисеята й най-после ще намери край. Тази година. Или следващата. Но най-късно по-следващата.

Източник

АРИЕЛ ХАУПТМАЙЕР

Ариел Хауптмайер е немски журналист и редактор на списание GEO.

Контактът

Автор: Кристин Димитрова

Съседът беше вдовец, но видът му ни най-малко не беше занемарен. Представата на Мария за вдовец идваше от чичо й, който след смъртта на жена си брадяса, изнесе си кухненската маса на терасата, и девет месеца в годината по залез слънце пиеше по една ракия с лице към комините на хлебозавода. През останалото време общо взето валеше сняг.

Съседът не беше такъв. Носеше светли костюми и на Мария й беше приятно да се разминава с него по стълбището, заради следата от чистота и дискретен одеколон, която се носеше след енергичните му стъпки. Понякога Мария се опитваше да определи възрастта му и стигаше до предположението, че е около 45-годишен, защото тялото му изглеждаше като на 30-годишен, а късата му коса беше бяла като на 60.

Веднъж, на връщане от градинката, хванала кльощавата длан на сина в едната ръка и мрежа с продукти в другата, Мария зърна съседа с ъгъла на окото си да излиза от черен форд. Каза някакви думи за довиждане, хлопна здраво вратата, наведе се и помаха през сваленото стъкло. Зад кормилото седеше дългокоса жена, която махна в отговор и потегли. На Мария й се стори, че отново чува шумоленето на папките от бракоразводното си дело, което уж трябваше да разкрие новите й потенциални възможности, а всъщност стабилизира всичките й възможности като потенциални. Стисна ръката на малкия за подкрепа и той изстена възмутено.

Оттогава тя започна да обръща по-специално внимание на съседа. Душеше миризмата пред вратата му и се опитваше се да отгатне дали сам си готви или ходи на ресторант, какво работи, какво обича да прави. Заслушваше се на площадката. Понякога от апартамента му долитаха новини на различни европейски езици, друг път – симфонична музика. Една вечер с изненада дочу, че отвътре гърми някакъв уестърн. Реши, че или е заспал пред телевизора, или го е забравил включен и е излязъл навън. Вече го познаваше достатъчно добре, за да заключи, че това не беше много типично за него. Всяка сутрин той изхвърляше боклука си в чисти, добре завързани найлонови торби и потегляше на работа с бялото си пежо. От портиерката на блока Мария научи, че бил инженер.

Не беше от крайно разговорливите инженери обаче и след няколко месеца разминаване по стълбището Мария загуби надежда, че общуването им може да стигне по-далеч от „Как сте?“ или „Пак дъжд!“. Само че една вечер, когато Мария се опита да включи нощната си лампа и от контакта излезе синя светкавица, решението дойде от само себе си. На другия ден тя избърса праха, прибра играчките на сина си в кашон под леглото и слезе по чехли на долния етаж.

Позвъни му. Известно време не се чуваше нищо. После отвътре се приближиха стъпки и шпионката почерня от око. Вратата се открехна и съседът й се усмихна. В лявата си ръка държеше вестник. Когато го помоли да й смени контакта, той само каза: „момент“. Затършува в някакъв шкаф зад вратата и с отвертка в ръка последва Мария нагоре по стълбите. Тя му отключи апартамента си да влезе и той пристъпи с предпазливо любопитство. Погледът му обходи саксиите с цветя по прозорците, паянтовата масичка и кашонът с играчки, който синът й междувременно си беше върнал в средата на стаята. Самият той седеше на пода с ухо, долепено до стената.

– Здрасти – наведе се съседът към него. – Как се казваш?

Детето не отговори. Съседът въпросително погледна към майката.

– Кажи на чичото как се казваш.

Детето наведе поглед без да отдалечава ухото си от стената.

– Стефан – отговори Мария вместо сина си и намери за нужно да добави извинително – Той казва, че чува музика в стените.

– Каква музика? – попита съседът. – От радио ли?

– Не – каза Стефан, като вдигна отново очи – от стената.

– Всички стени ли свирят музика? – направи се на заинтригуван съседът.

– Не – каза Стефан. – Твоята не свири.

– А какво прави моята? – вдигна вежди съседът.

– Крещи с женски глас. „Не, моля те, недей, моля те, моля те!“ Все така.

Съседът изгледа малкия втренчено, каза „Деца!“ към Мария и пожела приятен ден, без да смени контакта. Отвертката му остана на масичката и лежа там три дена, докато Мария не се сети, че може да му я върне и чрез портиерката.

КРИСТИН ДИМИТРОВА

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватия и Швеция.

Стъпките

Автор: Златко Енев

Звукът на стъпките, провлечени и бавни, като на човек, който при ходене влачи пети по пода, го подлудяваше. Всеки път когато се появяха отгоре той сменяше стаята – от всекидневната в кухнята, оттам през ужасно скърцащата остъклена врата в малката спалня – и обратно, когато стъпките отново го застигнеха, с онази непогрешима предсказуемост, която с течение на времето той бе започнал да приема като част от наказанието си. Ако беше в Берлин сигурно отдавна би направил скандал – да се заяжда непрекъснато с дойчовците, да натрива надутите им носове при всеки възможен случай беше допреди месец едно от нещата, които му помагаха да оцелее в ледената стерилност на немския аквариум. Но тук, в скривалището, което бе избрал напук на всичко, той имаше ясното чувство, че не може да си позволи нещо подобно. Не и в това провинциално гнездо, където всеки познава всекиго. Само това му липсваше, да разберат, че в апартамента живее чужд човек. При мисълта за такова нещо главата му тозчас се изпълваше с картини на любопитни носове, заврени дълбоко в процепа на полуоткрехнатата врата, в ушите му звъняха придирчиво-доброжелателните въпроси на съседи-следователи, а стомахът му се свиваше на топка и започваше да се блъска като пронизано животно. Не, благодаря. Всичко друго, само не и хора. Не и сега, след … Да, след поражението.

А дните се влачеха един след друг като слепците от картината на Брьогел – бавно, но сигурно нацелени в празното, злостно и безсмислено озъбени в лицето на тъмнината, самите те част от нея, всъщност. Изминала бе само около седмица тук, в родното градче на Любо, но единствено безпристрастното упорство на календара го предпазваше от увереността, че е попаднал в хватката на някакво силиконово безвремие, лишено от измерения, мътно, безформено и безкрайно. Само по себе си това не го учудваше особено – в края на краищата той самият идеше от едно подобно място и тия усещания не го заварваха неподготвен, изненадваше го само интензивността, с която те го преследваха, особено нощно време, в сънищата. Берлин, колкото омразен, толкова и потайно лелеян, му се явяваше в десетки различни образи, от студената геометричност на Потсдамския площад до предизвикателно озъбената руина на Тахелес редом с дългокраките, безбожно скъпи момичета от Ораниенбургската улица. Berlin, du bist so wunderbar, Berlin, кънтеше в ушите му до полуда рефренът на някакъв немски шлагер – тъп, но неизличим, като всеки шлагер. В надеждата да се измъкне някак от празното той се опитваше да работи от сутрин до вечер, заравяше се в работата до забрава, така че отгоре стърчаха само ушите и очите му, като на хипопотам, но от това рядко излизаше нещо смислено. Отделни удачни пасажи, тук-там по някоя страница, която може би по-късно би могъл да използва като подплънка в бъдещия роман – но усещането, че се опитва да надхитри себе си беше прекалено силно, за да може да бъде измамено по такъв елементарен начин. Едно от нещата, които човек получава от пораженията е усетът за реалност. Поражението – това е две плюс две прави четири.

* * *

Господин Замза потри две от мъхнатите си лапи, изкиска се дискретно в трета и, ръкомахайки с останалите по начин, който сигурно намираше много артистичен, започна да рецитира:

А съм влюбен в кошутата, ако само открия

Нейни стъпки и дири в нощта,

Ще се втурна и зъби във нея ще впия,

По-прекрасна от нея не знам на света.

– Престани, Грегор – каза Милена отегчено. – Това вече го правихме вчера, днес съм уморена. Искам да спя, остави ме на мира.

Паякът се понацупи, но все пак престана да се перчи и се сви в ъгъла си, преструвайки се на много зает. Милена се прозя веднъж или два пъти, опита се да заспи отново, но сънливостта я беше напуснала и, подгонена от скуката, тя се видя принудена да стане и да си търси някакво занимание. Обу подпетените чехли, отиде в кухнята и си свари кафе, следвайки точно инструкциите за ползване на газовия котлон, които мама беше поставила на видно място, макар тя отдавна да беше доказала, че умее да си служи безпогрешно с кухненската техника. Отначало кафето беше прекалено горещо и тя го остави да изстине, но тогава пък то стана прекалено студено и безвкусно, така че тя го плисна в умивалника и повтори алгоритъма, като тоя път нави будилника, за да й напомни кога точно да изпие изстиващото кафе. Процедурата проработи безотказно и Милена изпи горчивата течност със заслужената гордост на първооткривател, макар и непризнат. Спокойствието й обаче скоро бе прогонено от неприятното чаткане отдолу, както всеки ден. Кълвачът очевидно бе започнал работа. Тя си представи как някой ден господин Замза се спуска надолу и се впуща в бой с този луд Кълвач, как го побеждава и принуждава най-после да замлъкне, най-после да я остави на мира, но понеже беше умно момиче и не обичаше да прекарва времето си в блянове, побърза да прогони мечтите и затърси някакъв друг, по-разумен начин за прекарване на времето. Отиде в коридора, където се намираше библиотеката, претърси всички рафтове с плахата надежда да открие някой том, случайно подреден погрешно, но късметът й не проработи. Както винаги книгите бяха подредени без грешка – първо по страни, после по жанрове и накрая по имена, така че тя скоро се отказа. Днес очевидно не беше ден за добри вълшебства.

Господин Замза се правеше на обиден и не отговаряше на закачките й. По телевизията вървяха само скучни предавания, по радиото – също, а книгата, която вчера бе намерила в стаята на мама й беше прекалено розова. Не й оставаше значи нищо друго освен всекидневното занимание. Тя се опита да прекара колкото се може по-дълго време в приготвянето на точната смес от вода и сапун, но, разбира се, човек не може да надхитря себе си до безкрайност, накрая сместа все пак беше готова и Милена започна да мие прозорците, по които, както сама знаеше най-добре, нямаше и следа от прах – нали беше ги мила само преди два дни. Работата вървеше неприятно бързо, откак мама беше купила тази нова четка за прозорци миенето се беше превърнало от сериозно занимание в детска игра, но това беше нещо, с което тя вече беше свикнала. В края на краищата никой не може да се противопостави на прогреса. После се зае с тоалетната, прегледа внимателно клозетната чиния в търсене на някое петънце, не откри никакво, но все пак я престърга основно, избърса праха във всички стаи и накрая се зае с най-важното – чистенето на килимите. Прахосмукачката, макар и почти толкова стара колкото самата нея, все още вършеше добра работа, ако и само с неистов рев и вой. Тя тъкмо беше привършила спалнята и се чудеше дали да започва всекидневната, когато я стресна яростно звънене на входната врата. Милена се присви уплашено, в продължение на няколко безкрайни мига се опитва да игнорира застрашителния звук, но онзи отвън не се отказваше и продължаваше да натиска бутона зверски. „Нокътят му сигурно вече е посинял“, помисли си Милена докато се промъкваше на пръсти през тъмния коридор, разбира се без да светва лампата. Тя предпазливо залепи око до шпионката, потайно надявайки се да открие някоя от съседките, но надеждата й не се оправда, напротив – при вида на небръснатото мъжко лице, от което изпод плешиво теме и влакнести вежди я гледаха заплашителни сиви очи, тя се присви като ударена. Сърцето й, противно на здравия разум, се разхлопа идиотски, ударите му сигурно се чуваха чак отвън през вратата. „Само без паника, само без паника“, повтори си тя няколко пъти, опитвайки се да възстанови контрола над сърцебиенето си, но усилието се оказа прекомерно дори за нейната тренирана воля. След около минута тя се отказа и се задоволи с това да диша равномерно, броейки до десет. Техника, изпитана от времето. Онзи отвън дори не знае с кого си има работа. Аматьор, най-вероятно. Те почти всички са аматьори.

– Е, така ли ще се дебнем през вратата? – дочу се отвън гласът му, странно висок, почти момчешки. – Знам, че сте вътре, няма смисъл да се криете. Исках само да ви помоля да изключите сирената за няколко минути, ако е възможно. Аз се опитвам да работя един таван под вас.

– Аз знам кой сте вие – чу Милена за свой ужас собствения си глас, който очевидно се опитваше да й изиграе мръсен номер, не за пръв път, между впрочем. – Вие сте Кълвачът. А аз също се опитвам да работя, ако искате да знаете.

– Какво, какво? – Онзи отвън направо се закашля от объркване, което достави на Милена кратко, но заслужено удовлетворение. – Какви са тия глупости, я ми кажи ти на колко си години?

– И ако не престанете да ме смущавате, ще повикам на помощ господин Грегор Замза – пусна Милена в ход последното си, запазено само за екстрени случаи, оръжие.

Кой знае защо оня отвън се разсмя и след като се киска в продължение на няколко нетърпимо провлечени мига, отвърна:

– Май ще е по-добре да повикаш на помощ господин Нилсон, ако не се лъжа. Ти какво, някое подрастващо генийче ли си? Или мама отрано те захранва с Кафка, та да не губиш напразно годинки?

Реакцията му се оказа не съвсем аматьорска и това я обърка за момент, но тя бързо се концентрира и му отвърна отново, тоя път по-спокойно:

– Предположението ви е напълно погрешно. Аз съм пълнолетна вече от три години насам. А всъщност много по-отдавна, но това не е ваша работа.

Усмивката изведнъж изчезна от лицето му, сякаш някой спусна щорите в и без това затъмнена стая. Той се огледа с безпокойство, изкашля се някак притеснено и каза, вече със значително повече респект в гласа:

– Добре де, аз всъщност не исках да ви притеснявам. Само ви моля от време на време да изключвате прахосмукачката, това е всичко.

„Все пак аматьор“, помисли си Милена с облекчение. „Слава богу. Инак може би щеше да се наложи да му приготвя нещо вкусничко, с гъби.“

Онзи междувременно бе изчезнал от полезрението на шпионката, но сърцето на Милена кой знае защо не искаше да се успокои, продължаваше да тупа бясно и й пречеше да продължи работата си. Тя приложи всички техники, които знаеше, но по някаква причина днес те не помагаха, напротив – по едно време дори се появи Гласът, а това, то се знае, вече беше много, много лош признак. „Ела тукичка, седни ми на коленцето. Чуваш ли какво ти говоря, идиотче такова, седни ми на коленцето казах!“, забучаха в ушите й Думите, които не бяха се появявали вече от месеци насам. Паниката, пиле с червен гребен и огромни, опулени от напрежение очи, отново запърха в гърдите й, разпери криле и се напъна да хвърчи. Тя отчаяно затърси спасение в някакво разумно занимание, задиша бавно, преброи до сто, дори по едно време започна да размисля дали да не се обади на мама, но, за щастие, преди да е извършила нещо много безотговорно, все пак попадна на спасителна идея. С треперещи от напрежение, но все още подчиняващи се на разума ръце тя трескаво започна да претърсва големите чекмеджета под леглото в спалнята си, по едно време почти заръмжа от страх, защото търсеният обект все не искаше да се появи, но накрая, вече обляна в студена пот, тържествуващо издигна над главата си малката платнена кукла, разпарцаливена и мръсна но, да, все още нейната стара, единствена и незаменима кукла. Без да губи време в ненужни емоции тя притича до стаята на мама, измъкна голямата ножица от скривалището, което, както винаги, беше прекалено лесно за откриване, после, за да не поврежда повърхността на масата в кухнята, постави върху нея дебел картон и, след като положи куклата върху него, започна да забива в нея тежкото острие с отмерени и систематични движения, повтаряйки след всеки удар:

– Лошо момиче! Лошо момиче! Лошо момиче!

Облекчението не дойде лесно, застави я да поработи до изпотяване, преди да се появи някъде иззад ъглите на съзнанието й, но дори и след това не искаше да остава на едно място и се въртеше около нея като опашката на малко коте, създавайки й гадното усещане за световъртеж. Едва след като тя старателно обеси куклата на плетения полилей, то се съгласи да застане на едно място и да й позволи мъничко спокойствие. Само докато се прибере мама. Само толкова. Повече едва ли беше необходимо.

* * *

– Абе нали ти казах, че няма проблеми, можеш да останеш колкото искаш. Откак почина майка ми апартаментът и без това стои празен. Ти какво, само за това ли се обаждаш? Хайде, казвай по-бързо, че след малко имаме генерален съвет. – Любо както винаги подушва веднага, че зад безобидното обаждане се крие нещо друго и бърза да сграбчи бика за рогата, по негов си тертип.

Той се опита да говори още малко по общи теми, но, пришпорван от любопитството на приятеля си, накрая все пак изплю камъчето.

– А, съседите ли? Ти какво бе, да не си направил някой скандал? Добре де, добре, вярвам ти. Нещастни хора, не знам какво да ти разправям. Бащата беше известен гъбар, даже май е написал няколко книги по тая тема. После, преди седем-осем години най-неочаквано се отрови с гъби, тъпа история. Майката и дъщерята живеят сами, доколкото знам … Но не съм съвсем сигурен, никога не съм се интересувал. Абе, я кажи сериозно – ти наистина ли си решил да напущаш Германия? Това пък вече не мога да го разбера, честно. Цял свят се натиска да бяга натам, ти пък си се засилил обратно, и то към нашенския рай. Десет години изкара, нали всичко беше наред, сега пък какво ти стана?

Той изскърца със зъби, избъбри някакво плоско извинение и побърза да затвори телефона преди Любо да е продължил с въпросите. После се опита да поработи, но работата нещо не вървеше, отвътре го гризеше гузна съвест, примесена с притеснението, че от утре целият блок сигурно вече ще знае за неговото присъствие тук, на тяхна територия. Повъртя се още малко, побори се известно време с изкушението, но накрая отново се запъти нагоре, с глупаво разхлопано сърце и подскачащи из главата му извинения, едно от друго по-нелепи.

Некрологът на вратата отклони вниманието му, но само за кратко. „Седем години без нашия обичан съпруг и баща“, отдолу закръгленото, леко пълно лице на човек на средна възраст с добродушни, може би някак прекалено добродушни очи … Той се повъртя нерешително пред прага минута или две, борейки се с абсурдното усещане, че върши нещо безкрайно детинско, но сърбежът вече беше се загнездил някъде между ребрата му и не го оставяше на мира. Все пак последната стъпка, както винаги, не му се удаде лесно, той прекара още една напрегната минута в ослушване, дебнещ всеки звук по стълбището, готов да се оттегли и при най-слабия знак за нечие присъствие. Сградата обаче си оставаше тиха, задрямала в следобедната мараня както и всичко останало в малкия градец, мълчаливо понасяща жегата, сива, безмълвна и унила …

Дълго време след натискането на звънеца не се случваше нищо и той вече се канеше да тръгне надолу, изпълнен едновременно от облекчение и разочарование, когато вратата рязко се отвори и отсреща се появи младо момиче, не съвсем жена, но вече не и девойче … Впрочем, за дълги преценки не му остана много време, защото изражението на лицето й, странна смесица от страх и леденостудена заплаха, го накара да изтръпне не на шега.

– Изчезвайте! Изчезвайте веднага, преди да се е случило нещо лошо!

Той объркано започна да пелтечи извинения, после видя голямата ножица, която тя стискаше в юмрук, изведнъж се стресна, но дали от инат или от накърнена гордост се застави да говори още няколко мига, докато накрая тя се обърна навътре и започна да крещи:

– Дръж, Грегор! Разкъсай го, изяж го, Грегор!

Той отскочи назад и се присви, очаквайки нападението на куче или някаква подобна твар, но от тъмното не се показа нищо. Загледа я объркано, потайно надявайки се, че в края на краищата всичко това ще се окаже някаква нелепа измишльотина, но напразно – тя го гледаше с мъртвешка сериозност, сякаш опитвайки се да го изтика с поглед, докато накрая, навярно още повече раздразнена от биволската му упоритост, замахна и запокити към него нещо кръгло и бяло. Той изрева от уплаха, инстинктивно се предпази с ръце и затрополи надолу по стъпалата, вземайки по три наведнъж …

Едва по-късно, вече зад сигурно заключената врата, той осъзна, че все още стиска в юмрук нещото, с което тя го беше замерила. Оказа се лист хартия, свит и намачкан на топка. Поредната нелепица в един ден, който заплашваше да се превърне в пълно фиаско, едно от многото за последните месеци. Той го разгърна с треперещи ръце, отиде до прозореца и започна да го разглежда внимателно.

– Нелепица, пълна нелепица – изръмжа той погнусен при вида на грозната картина.

На листа бе изобразен огромен паяк, впил челюсти някъде под корема на младо момиче – един паяк с дебело космато тяло и човешко, странно познато лице – закръгленото, леко пълно лице на човек на средна възраст с добродушни, може би някак прекалено добродушни очи …

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Нашата борба

Автор: Гьотц Али

(Текстът е извадка от едноименната книга на германския журналист и историк Гьотц Али, анализираща социалните и политически аспекти на студентските бунтове от 1968 година)

Тогавашните младежи живееха в една страна, в която гърдите на Хилдегард Кнеф бяха също толкова забранени, колкото и комунистическата партия, и в която ГДР не можеше да бъде наричана ГДР. Вицеканцлерът Ерих Мендле, който беше заемал този пост до 1966, се разхождаше гордо с рицарския кръст, с който го беше удостоил Адолф Хитлер. Притежатели на хотели и хижи бяха автоматично подлагани на съмнение за сводничество, ако дадяха стаи на неженени двойки; извънбрачните деца и техните майки се считаха до 30 юни 1970 за лица с намалени права, а хомосексуалистите – за престъпници. В предизборната кампания за бундесканцлер противниците на Вили Бранд го набеждаваха като извънбрачно дете и емигрант, тоест предател на родината – защото беше прекарал годините на фашизма в чужбина. Християн-социалистическият съюз лепеше предизборни плакати с думите „по плодовете им ще ги познаете“. На тях се виждаше закръгленият професор Лудвиг Ерхард, а до него паспортната снимка на човек в униформа с надпис: „Вили Бранд като норвежки майор – Берлин 1946“. Под тях бяха изписани имената на книгите, които двамата бяха публикували: за Ерхард „Благоденствие за всички“ и „Немското общо дело“, а за Бранд: „Престъпници и други германци“ и „Партизанската война“.

Вътрешният министър не пропускаше възможност да предупреди телевизията да се придържа към „обективно“, т. е. близко до държавното, представяне на събитията. Йоахим Фест, по-късният съ-издател наFrankfurter Allgemeine Zeitung, беше до такава степен смъмрян заради либералното водене на телевизионното предаване „Панорама“, че през 1967 напусна поста си. В края на 1966 берлинският сенат обяви, по повод на една безобидна демонстрация по главната улица на западен Берлин, че градът не се нуждае от „напускащи работа провокатори“. Ректорът на Свободния Университет беше ужасен: на реверите си младите „провокатори“ носеха значки с лицето на китайския партиен шеф Мао. Не беше никак трудно да се провокират тогава властите на орязаната държава.

Бунтуващите се упорито обозначаваха държавата като пост- или префашистка или по-неясно като тенденциозно фашистоидна. По-важно обаче беше умственото състояние на бундесрепубликанската общественост. Тя, а не толкова държавата, все още носеше нацистката остатъчна отрова в себе си. Хората се отнасяха с дълбоко недоверие към идеята за свободата. Всичко това провокираше протестното движение. Като скандал обозначи един от кореспондентите на Шпрингер факта, че студентите от Свободния Университет бяха посрещнали с песни на Брехт Гизела Май от източен Берлин – „една предана на линията, фанатична комунистка, която беше посрещнала изграждането на стената с възторг“. Към греховете на „обърканите глави“ се причисляваше също и поканата на „екзалтирания ляв литератор Ерих Куби“, която „негово височество ректорът професор Люерс“, в едно „съобразено със статута упражняване на университетското право“ – да благодарим на Бога! – беше забранил.

Всичко това съвпадаше, по много особен начин, със собствения жизнен опит на студентите. Който например беше израсъл през петдесетте години в швабския Леонберг, той знаеше, че бегълците от немските Судети живееха в квартали с имена като „малка Варшава“ или „малка Москва“. Че това всъщност са били имената на бивши лагери за полски и руски принудителни работници, се разбра едва много по-късно. След като прогонените от родината Шламковци и Биношековци се бяха настанили в дървените къщички и поселения, те бяха последвани от италианските гастарбайтери, по простонародному: чужди работници. След това зелените дървени бараки вече бяха си отслужили. През войната в малкото градче бяха разквартирувани повече от 7000 принудителни работници, сега бегълците съставляваха повече от половината население. За тях беше построена католическа църква, без кула, разбира се.

След обяд хората често се срещаха в Блосенберг. Уговорката звучеше така:Gah' ma aufs Kazettle (Ай да отидем в лагерчето). Там се издигаше един боядисан в жълто бетонен кръст, по-старите си припомняха, че в началото на петдесетте години там били изровени над 400 трупа, един от тях изобщо не бил изгнил. Изразът „лагерчето“, който ние децата не можехме да разберем и който просто се използваше като име на местността, обозначаваше концентрационния лагер Натцвайлер-Щрутхоф.

В едно друго малко швабско градче учениците често правеха излети до Поленлинде: наричана така, защото през 1942, заради забранени любовни връзки с „арийки“, двама поляци бяха обесени там публично. Освен за военни престъпления срещу немците, в Леонберг не се знаеше за нищо друго. В Дрезден при английски бомбени нападения бяха изгорели „повече от 300 000 души“; тази десетократно преувеличена цифра беше добре известна. Две лели бяха вдовици от войната, единият ми чичо беше разстрелян от италиански партизани („противно на международното право“), другият беше паднал при Хайлигенбайл. Този или онзи баща на съседски деца ходеше без крак или ръка. Впрочем, властваше изречението: войната е винаги ужасна.

Насилието и садизма сред децата бяха нещо обичайно. Днес вестниците веднага биха креснали: „Как може обществото да е гледало настрана толкова дълго време?“ Тогава никой не се интересуваше от това; какво толкова чудно за едно общество, от което 18 милиона мъже бяха поели из Европа стреляйки, грабейки и убивайки. Като „еврейски пръднички“ се обозначаваха както малките новогодишни бомбички, така и сушените пръчки от дива лоза, които можеха да се пушат. Ако класът, състоящ се от 56 деца, станеше прекомерно шумен, то това беше „като в еврейско училище“; ако стаята не беше подредена, то това беше „като при хотентотите“. Любимият велосипед за момчетата, боядисан в прусашко синьо, се произвеждаше от фирмата „Родина“.

* * *

През 1967/68 година в Бундесрепубликата се получи един двоен разрив между поколенията: от една страна между (наци-)родителите и техните деца, от друга страна между поколението Кол и израсналите при съвсем други материални условия, родени между 1942 и 1952 млади студенти, така наречените шейсет и осми. Поради абсолютно различния опит за старите те изглеждаха като разглезени деца на благоденствието, буквално като луди. Колкото и да се опитваха, родителите не можеха да поемат ролята, която би им била отредена при нормални условия – да посредничат между стари и млади. Именно непоносимото смайване, пълната неспособност за разговор между тези две възрастови групи, породи катастрофата от 1968.

Освен масивното изживяване на военната катастрофа, за поколението Кол важи още една друга много важна разлика в сравнение с децата, родени след войната. Родителите на родените между 1923 и 1933 година хора бяха получили личностното си оформление в кайзерската империя, бащите бяха отчасти участвали в Първата световна война, доколкото бяха оцелели. Професионалното си израстване те бяха получили в годините на Ваймарската република. Дори и ако тези семейства се бяха увлекли по националсоциализма, по-късно те бяха в състояние сравнително безболезнено да се завърнат към ценностите, които им бяха познати от времето преди 1933 година.

За разлика от тях родителите на шейсет и осмите бяха родени между 1910 и 1922. Не малко от тях бяха изгубили бащите си в Първата световна война или оцелели след 1918 като пречупени, вкоравени мъже. Те приключиха училищното си образование през Ваймарската република и започнаха професионалните си кариери в Третия райх. Като цяло те бяха значително по-неспособни от родителите на поколението Кол да се завърнат към ценности, свързани с по-старото време.

В края на май 1968 Рудолф Вилденман публикува пред специалната комисия, създадена във връзка със студентските вълнения, резултатите от демографското си изследване относно бунтуващите се студенти. Той установи, че между тях няма съществени различия нито по пол, нито по място на следването и интерпретира резултатите като „дълбок сблъсък с поколението на бащите“. Особено остра беше критиката на синове и дъщери, идещи от добре поставени семейства. Той обобщи феномена с формулировката: „Много пари – малко топлина в гнездото“.

Аз предлагам една друга, вече загатната интерпретация. Материално утвърдените родители от това поколение бяха преживели националсоциализма като млади мъже и жени и в началото на професионалния си път бяха се идентифицирали до голяма степен с режима, който беше им предлагал възможности за израстване и личностно оформяне. Те принадлежаха към носещата, тогава особено ухажвана прослойка. Точно затова след 1945 именно те – за разлика от по-старите или живеещи при по-прости, по-близки до земята условия немци – изгубиха почвата под краката си. Основата на техните ценности беше слаба. Родителите на шейсет и осмите образуваха онази възрастова и социална група, за която беше особено трудно действително да приеме мащабите за право и морал, които отново бяха поставени в сила. Идейното изкореняване през 1945 година доведе до едно специфично вцепенение и липса на ориентация. Оттам възникна наблюдаваната от Вилденман липса на топлина за по-късните шейсет и осми. Те могат да бъдат наречени поколение на емоционално мръзнещите деца.

В следвоенните години те изпаднаха в психологическа ситуация, подобна на онази, в която бяха изпаднали техните родени между 1910 и 1922 година родители след поражението през 1918. С други думи: семейно-историческите щети, причинени от две ужасяващи войни, бяха се потенцирали сред студентите от 1968.

Източник

ГЬОТЦ АЛИ

Гьотц Хайдар Али (род. 1947) е известен немски историк и журналист, специализиращ в теми като евтаназия, холокост и икономическа политика на националсоциалистическата диктатура. Али произхожда от семейството на кралско-пруския турчин Фридрих Али, който идва в Берлин през 1686 г. и приема там християнството.

Коментари (2)

- 07-04-2008|Unregistered|Guest User  – (Не) Съпоставка!

Да, това вероятно е така!Проблемът за многото пари (разбирай многото работа) и малкото топлина в семейството е създало поколението на "емоционално мръзнещите" в Германия! След днешната стрелба по български писател, може би ще се намери български изследовател, който не се бои от бандитските куршуми, за да разкрие истината за смразяващия страх, засукан от Челнобилският първомйски дъжд и филиите със свинска мас, с които се захрани българско поколение, родено между 1980 и 1990. Поколението, което сега трябва да създава топлина в гнездото. Как да преодолеем страхът от радиокативните лъчения и "холистеролните" натрупврания в това поколение, за да може то да генерира семейна топлина. Тази тема е много по-страшна от висаджийската. Тя зясяга поколението на послушните слуги на апаратчиците, които въпреки радиационният и "холистеролен" геноцид върху собственият си народ, сега са по върховете на държавното ни управление! Аналогиите може и да не са адекватни, но са съпоставими! За съжаление Чернобилската радиация унищожи съпротивителните сили на това българско поколение и трябва да се случи чудо, за да може неговите наследници да се разбунтуват! Кой знае? Страничните ефкекти от лъченията, са трудно прогнозируеми. Бунтът на облъчените е непредсказуем със своята радиоктивна емоционалност.

- 15-11-2011|Гост

Интересно каква е причината за студентските бунтове в другите страни. Интересно е това взаимодействие между поколенията, но едвали причината е само в него.

Европа, 2057

Автор: Имануел Уолърстайн

Европейският Съюз наскоро отпразнува петдесетата си годишнина, датирайки я според подписването на договорите от Рим на 25 март 1957. Само един от участниците в процедурата от онова време, Морис Форе от Франция, е все още жив – и той звучеше доста обезсърчен относно състоянието на Европа. Заглавието по този повод в Le Monde говореше за „мрачно настроение“ в Европа относно самата нея, а заглавието в International Herald-Tribuneговореше за „неспокойствие“. Непосредствената причина за този не съвсем празничен юбилей бяха отхвърлянията на предложената нова Европейска конституция чрез референдуми във Франция и Холандия.

Канцлерката Ангела Меркел, която е настоящ президент на ЕС, се опита да постави едно по-празнично лице на нещата, свика страните-членки в Берлин за годишнината и успя да ги съблазни да приемат едно малко неясно предложение за подновяване на преговорите за по-нататъшни политически стъпки напред. Въпросът сега е как би могла да изглежда Европа след още петдесет години – през 2057.

Сред мрачното настроение на медиите и политиците, Harris Interactiveпубликува резултатите от едно допитване до общественото мнение за Европа от 2057, което е било проведено в пет западноевропейски нации (Франция, Великобритания, Германия, Италия и Испания), а също и в Съединените щати. Допитването представи някои изненади. Почти всички анкетирани бяха сигурни, че ЕС все още ще функционира през 2057, и че еврото ще е станало стандартна валута. Само една трета от допитваните смятаха, че отношенията между Европа и САЩ ще са се подобрили.

Но най-удивителните резултати се появиха когато анкетираните бяха запитани за разширението на съюза. Една трета до половината от тях (в зависимост от страната) смятаха, че Русия ще бъде част от Европейския Съюз, а още повече от тях очакваха Турция да стане член (нещо, което е много спорно днес). Като се има пред вид сегашното шумно политическо кудкудякане относно това колко лоша била тази идея, то изглежда че европейците, в ролята на предсказатели на бъдещето, не са съгласни с него, или поне очакват някакви по-различни развития.

Онова, което това противоречие в позициите разкрива, е разликата междуполитика и геополитика. Политиката е в основата си незабавното взаимодействие между множество агенти на политическата арена, отразяващо техните краткосрочни интереси. От тази гледна точка Европа може да бъде видяна като намираща се в несигурно състояние. Но геополитиката се отнася до средносрочните тенденции, които ограничават краткосрочните агенти и които отразяват дългосрочни интереси. Много малко хора, и със сигурност много малко политици, имат геополитически разбирания/предпочитания/мнения. Повечето хора биват носени от геополитическите тенденции, без да ги осъзнават прекомерно ясно.

Групата, която се срещна през март 1957 в Рим, представляваше изключение, тъй като тя притежаваше една определена геополитическа визия и поне досега тази визия до голяма степен бива потвърдена от реалността на историческите тенденции. Канцлерката Меркел се опитва да убеди колегите си държавни ръководители да гледат на Европа в една геополитическа рамка, която е по-близо до очакванията на западноевропейците, отразени от резултатите от споменатото проучване.

Какъв вид Европа можем да очакваме през 2057? Всеки възможен отговор на този въпрос съдържа три главни елемента. Първо, като се има пред вид ускореното геополитическо западане на Съединените Щати, ние живеем в процес на създаване на една наистина многополярна световна система. Въпросът за Европа е дали тя ще може да се състезава – икономически, политически и културно – не със САЩ, а с източна Азия. Това зависи отчасти от способността или неспособността на източна Азия (Китай, Япония и Корея) да се обединят по някакъв смислен начин. Но то също зависи и от това дали Европа ще успее да изгради една политически по-сплотена структура и, освен това, способността й да приеме Русия и Турция.

Второто съображение е дали Европа ще бъде способна да се трансформира от християнски в многорелигиозен континент. Папата Бенедикт XV поставя като приоритет номер едно за католическата църква „прехристиянизирането“ на Европа. Той приписва „опасния европейски индивидуализъм“ на нейната историческа „секуларизация“. Европа, казва той, се „изплъзва във вероотстъпничество“ и „губи вярата в собственото си бъдеще“. Той определя това като истински „културен колапс“.

Геополитическите тенденции обаче изглежда не потвърждават желанията на папата. Процентът на мюсюлманите в Европа се увеличава непрекъснато, а броят на християнските посетители на църкви се намалява ежедневно. И така, прав ли е папата, когато твърди, че това води до „културен колапс“ в Европа? Или може би Европа ще успее да се развие като една нова, мощна култура, която се основава на нейния реален демографски синтез? Въпросът си остава открит.

И накрая, ще бъде ли Европа от 2057 един остров на сравнителна стабилност или зона на остър вътрешен конфликт? Това е социалният въпрос – степента, до която Европа ще бъде способна да се противопостави на повишената вътрешна поляризация, причинена от неолибералния натиск. Досега тя сравнително успешно се противопоставя на призивите да демонтира своите социално ориентирани държавни политики. Но натискът се увеличава, а не намалява. За една неолиберална Европа е сравнително малко вероятно тя да бъде и една спокойна Европа. В една световна система, намираща се в структурна криза, ще може ли Европа да играе ролята на една положителна преобразяваща сила? Този въпрос също си остава открит.

Източник

ИМАНУЕЛ УОЛЪРСТАЙН

Имануел Уолърстайн (род. 1930) е един от най-известните американски изследователи на социалните системи и тяхното историческо развитие. Той е автор на множество влиятелни и популярни книги, между които: Decline of American Power: The U.S. in a Chaotic World. New York: New Press (2003), Alternatives: The U.S. Confronts the World. Boulder, Colorado: Paradigm Press (2004) и European Universalism: The Rhetoric of Power. New York: New Press (2006)

Коментари (1)

- 25-04-2009|Unregistered|Серкан

Интересен текст.

Впечатли ме това, което го виждам перфектно формулирано:

"Онова, което това противоречие в позициите разкрива, е разликата между политика и геополитика. Политиката е в основата си незабавното взаимодействие между множество агенти на политическата арена, отразяващо техните краткосрочни интереси. От тази гледна точка Европа може да бъде видяна като намираща се в несигурно състояние. Но геополитиката се отнася до средносрочните тенденции, които ограничават краткосрочните агенти и които отразяват дългосрочни интереси. Много малко хора, и със сигурност много малко политици, имат геополитически разбирания/предпочитания/мнения. Повечето хора биват носени от геополитическите тенденции, без да ги осъзнават прекомерно ясно."

Брадата

Автор: Дмитрий Горчев

Пьотр Семьонович цял живот носеше фалшива брада.

Разбира се, никой няма да тръгне просто така да носи фалшива брада, защото тя сърби, боде, разлепя се и изобщо причинява много неприятности. Ето защо хората носят фалшиви бради само по някакви важни поводи. Да речем, трябва да заколите някого. Изглежда, че тук фалшивата брада си идва точно на мястото – залепяте, заколвате когото трябва и захвърляте брадата на боклука, по-далеч от греха. Но милицията и тя не е вчерашна: тя може да ви залепи първата попаднала брада и да ви покаже на старицата, която търсела празна бутилчица точно у онзи, когото сте заклали. А ако ви залепят правилната брада, то даже и трезв човек веднага ще ви разпознае като Карл Маркс, какво ли да говорим за пияната още от сутринта старица. И така сте готов, даже и ако този път не сте клали. По-внимателно трябва значи там, с брадите.

А Пьотр Семьонович измисли много хитро нещо: той си залепяше брадата само когато се държеше прилично – ходеше на работа, поздравяваше съседите, изнасяше боклука или гласуваше за някой депутат. А след това свие зад ъгъла, отлепи брадата – и чиста гадина: всички ще ограби, а когото не ограби, вземе, та му плюе в мутрата. Е, трябва да се признае, че убиваше рядко. Значи, ако някой му е съвсем неприятен, него ще го заколи, разбира се, но без каквото и да е удоволствие. А виж, да граби – от това и за ушите не можеш да го издърпаш. От нищо не се свенеше: ясли, социална служба, дружество на слепите, съюз на писателите – за него свят ден нямаше. Ще отиде и ще ги ограби до шушка.

Милицията започне да разпитва свидетелите: кой е крадецът? Как изглеждаше? Брада? Мустаци? Татуировки? Не бе, отговарят свидетелите, незабележим един такъв, чисто избръснат. Даже и прилично картинно описание не можеш да му направиш. Веднъж дойде милицията при него в къщи, а той отваря вратата, от брадата му дими цигарка. С какво мога да ви помогна? – пита. Е, не може да му порасне на човека за един ден такова брадище. Попитаха съседката тихичко, а тя – ама вие какво, вика, вчера ме поздрави, а брада носи от край време, а и пенсията ми задържат вече втори месец, вие там изяснете нещата, значи.

И така милицията си отиде без нищо.

А Пьотр Семьонович от такава безнаказаност съвсем се разпаса. Особено му харесваше да ограбва самотни жени. Разбере, значи, че някоя жена има трета братовчедка Ирина Михайловна, в Стерлитамак – и дойде на гости, все едно че от тая Ирина Михайловна пратен, да донесе бурканче сладко от френско грозде. И културен, вежлив, избръснат и на одеколон мирише. При това отрано нарочно ще си откъсне копче от ризата и ще го сложи в джоба. Жената, като види скъсаното копче, цялата се разтрепери от радост – не е женен значи. Налее му чашка, нареже кисело зеле – сама го направила, а няма кой да го яде.

А той, мерзавецът, не започва да граби веднага. Отначало поживее малко тук, подари някакъв парфюм, поправи електрическия ключ, донесе цветя. На жената и без това вече устата й до ушите, а тук той значи: а какво ще кажете, предлага, дали да не налепим нови тапети, аз съм голям майстор в тая работа. И наистина, появи се на другата сутрин с десет рула, разпилее ги по цялото жилище. Жената трябва да отива на работа, а той вече лепило направил, мебелите разместил, припява. Е, остави го тя сама в жилището. А като се върне – там не само че не са налепени нови тапети, ами даже и старите гедеерските отпорени, всички лампи отвъртени и смесителят от банята снет. Да не говорим за парите и скъпоценностите, които този негодник е измъкнал от шкафа заедно с чаршафите. Даже и крема за крака не е пощадил, такава гадина.

Жената, разбира се, бяга да се оплаква в милицията. А тя, още като я види на прага и вече въздиша: тихичък? Гладко обръснат? Е хайде, пишете заявление.

Жената размаже сълзите по лицето си, надраска нещо и се върне в празното жилище да спи на пода, а милицията сложи заявлението в папка и се разпсува на майка: не може и не може да го хване този грабител, ако щеш се пръсни от яд. А папката вече толкова дебела, че никой не може да я смъкне от шкафа – натъпчат някак си новото заявление в нея, и това е.

А го хванаха много глупаво: забравил веднъж вечерта да затвори крана в кухнята.

Женицата от долния етаж като видяла, че й се подмокря ъгъла, веднага повикала милицията. А милицията като му затропала по вратата, той скочил, в просъница нищо не разбрал и забравил да си сложи брадата. Отворил, женицата веднага се понесла към кухнята, а милицията се дзвери: аха – тихичък, гладко обръснат, всичко си подхожда. И брадата лежи на масата, проветрява се. Документчетата, гражданино.

Започна следствие. Снеха някак си тома от шкафа и започнаха три години да разследват грабеж след грабеж. А на четвъртата година милицията за главата се хвана – делото е разследвано само до сто четирийсет и седма страница, а ония ми ти страници са хиляда и осемдесет и две. Замисли се милицията, какво значи се получава тук – да захвърлим всичко друго и само с този негодник да се занимаваме трийсет години без отпуска, така ли?

Не е съвсем ясно какво точно щеше тя там да намисли, но за щастие всичко се разреши от само себе си: отива сутринта надзирателят в килията, а Пьотр Семьонович се изпружил на нара и ръцете на гърди скръстил. И брадата му бяла като сняг. Подръпнаха му брадата – истинска, макар вчера да нямаше никаква брада, а днес гледай вече каква е избуяла, направо свети. Оная милиция, дето беше вярваща, даже се прекръсти.

И гледай как се получава понякога: живее човекът – от гадина пò гадина, а умре ли – даже и да го гледаш вече е приятно.

Източник

ДМИТРИЙ ГОРЧЕВ

Дмитрий Горчев е един от по-интересните млади руски писатели.

Подлезът

Автор: Деян Енев

Встрани от подлеза има павилионче с навес. Сутрин, на път за работа, изпивам тук едно кафе. Колите хвърчат по булеварда, хората тичат към спирките, слънцето удря чинели по прозорците на огромния билдинг отсреща. Когато направиш крачка встрани от ежедневието, мислите ти стават някак по-ярки. И започваш да забелязваш подробностите.

Ето, да вземем червената химическа тоалетна, която някой светъл ум е побил точно на тротоара до платното на булеварда. Тя стърчи монументално като паметник на напредъка, като символ на цивилизацията, като ключ сол пред ораторията на нашето време. Вече не мочаме в храстите, а в червената тоалетна. Нека да развием сюжета. До тоалетната изведнъж заковава джип. Отвътре с изкривена физиономия изхвърча един физкултурник с лъскав като топка от месинг череп. Влита в тоалетната. Чак я повдига на раменете си от зор. Почти не вярва на късмета си. И в този миг, улавям аз следващата ярка мисъл, точно в този миг му звъни джиесемът. Не е болка за умиране, на всеки може да се случи. В такава ситуация е нужно малко самообладание. Но нашият герой не си изчислява движенията. Оплита си ръцете, демек. И докато вади джиесема, го изпуска в тоалетната.

От това става чудесен рекламен клип, мисля си. Агресивно послание за истинско качество от сърцето на българската действителност. От вдън недрата й.

Но къде е тънкостта? Къде е майсторията? Къде ли? Че от вдън недрата джиесемът продължава да звъни.

Имам още една идея за клип. За дъвки. Ето и нея. Лятно време. Summer time. Една брюнетка кара кабриолет. Раменете на брюнетката са като излети от шоколад. Вятърът струи през косата й. Брюнетката си кара кабриолета и дъвче дъвка. По едно време й омръзва да дъвче. Вади дъвката от бисерните си зъбки и я пуска на асфалта. Пичагата по потник във ферарито зад нея минава през дъвката. Гумите на ферарито минават през дъвката, казвам. Нали си го представяте. Пичагата дава газ, но колата не отлепва. Ни напред, ни назад. Бах мааму. Добре че брюнетката вижда в огледалото какво е сторила. Спира кабриолета, слиза, върви по асфалта, даже си изритва чехлите и продължава боса; стига до ферарито с пичагата и пичагата излиза от ферарито. Стреснат, трогнат и очарован. Няма нужда от излишни думи. В краен случай, може нещо кратко. Съвсем кратичко. „За цял живот“. Няма нужда от излишни думи. Посланието е ясно – с тази дъвка ще срещнеш любовта.

Стига толкова. Нямам повече идеи. Трябва да отивам на работа.

Ето, и старецът, дето свири на дудуче, вече е дошъл, значи наистина е време. По него можеш да си сверяваш часовника. Намества се върху плочите, бърше дудучето си. Все една и съща мелодия свири, проста мелодийка, като птича песен. Оня ден си изпроси една цигара от мен и ми разказа, че дъщеря му работела в сградата отсреща. В огромния пламтящ от слънцето билдинг. Била секретарка на най-големия шеф. Дето кабинетът му е на последния етаж и прилича на космически кораб. Дядото все искал да й се обади, поне да я зърне, ама не му било удобно – с тия дрехи и изобщо с тоя вид. А тя от работа нямала време за него. И си наумил да й напише писмо. Но ако може, аз да го занеса. Само това – да го занеса.

– Ти го напиши – казах. – Другото е лесна работа.

Сега, като ме видя, заряза дудучето и дойде при мен.

– Написах писмото – каза.

– Дай да го видя.

Дядото измъкна смачкан кариран лист. Челото му се покри с пот. По листа имаше някакви драскулки. Започваше с „Щерко, само обичта към теб ми остана...“ Но после вече не се четеше.

– Какво е това? – попитах.

– Писмото, нали...

– Така няма да стане. Не се чете. Трябва да се препише на чисто. Утре ела по-рано. И аз ще дойда по-рано. И ще го препишем.

– Добре – зарадва се дядото, доволен, че утре ще свършим работа. – Дай една цигара.

Дадох му цигара. Той прибра листа в джоба и тръгна към дудучето си.

Аз хвърлих един поглед към космическия кораб. Шефът тъкмо е влязъл сега в кабинета си. Свалил е сакото си. Поръчва на секретарката едно кафе и докато чака кафето, застава прав до прозореца и гледа от дванайсетия етаж надолу към кръстовището. Светът е негов. И секретарката е негова. Известно време двамата се гледаме. Секретарката донася кафето. Той е голям шеф и умее да пази дистанция. Но мисълта за тази секретарка се задържа в гърлото му. Бръснатата му адамова ябълка опъва яката на ризата. Той преглъща и сяда зад бюрото.

Трябва да тръгвам. Отдолу, от изхода на подлеза, се задава едно момче. Облечено е в торбест анцунг, лицето му е широко и спокойно като златна маска. Познавам го. Това е синът на жената, която продава билети долу в подлеза. Личи си, че момчето не е добре с главата. По цял ден майката и синът прекарват седнали в своята плексигласова кутийка. Неговата задача е да сортира билетите – по два, по три, по четири, по пет. По два, по три, по четири, по пет. Но понякога то успява да се изскубне, като сега. Момчето влиза под навеса и започва да обикаля хората по масите. Иска пари. Стига и до мен.

– Дай един лев – казва момчето.

– Вчера ти дадох.

– Дай един лев – повтаря то като навито с ключе.

Давам му. То отива до стъклената будка на спирката, където продават пици, купува си пица и още там започва да яде.

Трябва вече да тръгвам. Но нещо ми липсва. Нещо важно. Не знам как да го обясня. Гледам тревата, храстите. Нещо ми липсва. Виждам един първолак, който бърза с майка си за училище. Закъснял е. Чантата му е по-голяма от него. Той подскача с тежката чанта до майка си. Скок-подскок. Скок-подскок. Изпращам ги с поглед, докато се скрият в подлеза. Училището е отсреща. И аз учех навремето в него. Тогава то имаше огромен двор с големи дървета. Сега половината му двор е изкоп. Над изкопа стърчи кулокран. С такъв кулокран са вдигнали трупа на Кинг-Конг от снимачната площадка, сигурен съм в това.

Угасям цигарата. Слизам в подлеза. Купувам си билет от майката на момчето. Качвам се по стълбите към спирката на трамвая. Дядото вече е подкарал простата си мелодия на дудучето. Трамваят идва.

Докато пътувам, се залисвам с вестника на човека пред мен. Той изпръхтява веднъж-дваж, но аз продължавам да чета.

Врабчетата се превръщат в изчезващ вид, прочитам заглавието. И по-надолу: Популацията на врабчетата бързо се топи в Европа. Това е тревожен феномен, който специалистите не могат да обяснят, алармираха агенциите.

Според Националния музей за естествена история в Париж врабчетата вече са вписани в Книгата на застрашените птици. Намаляването на врабчетата, които са силно зависими от човека, е особено драстично във Великобритания. Там за последните 10-15 г. популацията на врабчетата е намаляла с над 90%. Те почти са изчезнали на острова, отбелязва Фредерик Барото от Френския център за изследвания на биологията на птичите популации. Тревожната констатация бе потвърдена и от изследвания в други страни. За 30 г. броят на врабчетата в Хамбург е намалял наполовина. В Чешката република само в Прага за 20 г. популацията на врабчетата се е стопила с 60%. Във Франция се наблюдава същата тенденция, макар и с по-бавни темпове: между 1989 и 2003 г. врабчетата са намалели с 11%. Врабчето е един от най-зависещите от човека видове за изхранването и за подслона си. Причините за намаляването на популацията на врабчетата, особено в градовете, не могат категорично да се определят. Възможно е те да се дължат на замърсяването от всякакъв род, а също и на въздействието на електромагнитните вълни.“

Моята спирка дойде. Слязох от трамвая. В ушите ми още звучеше мелодията от дудучето на дядото.

Това е добре. Докато мога да си пускам тази мелодия в главата, всичко е наред. Мелодията е много проста. Може да я научите и вие.

ДЕЯН ЕНЕВ

Деян Енев е български писател и журналист. Той е автор на сборниците с разкази "Четиво за нощен влак" (1987), "Конско евангелие" (1992), "Ловец на хора" (1994), "Клането на петела" (1997), "Ези-тура" (2000) и "Господи, помилуй" (2004).

Коментари (3)

- 21-03-2008|Unregistered|Guest User

Хубав етюд от поредица истории с техен собствен ритъм.:)

Без патос и с прекрасна чувствителност и усет към детайла.

Благодаря!:)

- 14-11-2011|Стефан Бонев  – Благодаря ти, Деяне!

Уникален е начинът,по който успяваш да превърнеш злободневното в трогателна човечност!Благодаря ти, Деяне!

- 19-11-2011|Труден

Спрях да чета на "огромния билдинг отсреща".

Не вярвам, че някой може да напише нещо стойностно, пишейки на неграмотен Български език.

Бъдете ненаситни! Бъдете неразумни!

Автор: Стив Джобс

(Реч, държана пред випускниците на университета Станфорд на 12 юни 2005 г. от Стив Джобс, главен мениджър на фирмата Apple Computer)

За мен е чест да бъда заедно с вас тук при раздаването на дипломите от един от най-добрите университети в света. Аз никога не завърших университет. Да си кажа честно, за мен днешната церемония е най-близкото нещо до университетско образование, което някога съм получавал. Днес искам да ви разкажа три истории от моя живот. Това е всичко. Нищо особено. Само три истории.

Първата история е за свързването на точките.

Аз напуснах колежа Рийд след първите шест месеца, но след това останах там като свободен посетител в продължение на 18 месеца, преди да напусна окончателно. Но защо напуснах изобщо?

Всичко започнало преди още да се родя. Биологическата ми майка била млада, неомъжена студентка и тя решила да ме даде за осиновяване. Тя искала много силно да бъда осиновен от хора с висше образование, така че всичко било уредено, за да бъда взет от един адвокат и съпругата му. Да, но когато аз съм се появил, те в последния момент решили, че всъщност искат момиче. И така моите родители, които се намирали в списъка на чакащите, получили телефонно обаждане посред нощ, с въпроса: „Имаме тук едно неочаквано бебе-момче; искате ли го?“ Те казали: „Разбира се“. Биологическата ми майка по-късно разбрала, че майка ми никога не е завършвала университет, а баща ми дори не е завършил средно училище. И отказала да подпише документите за осиновяване. Съгласила се едва няколко месеца по-късно, когато родителите ми обещали, че някой ден аз ще уча в университет.

И 17 години по-късно аз наистина отидох в университет. Но с цялата си наивност аз избрах колеж, който беше почти толкова скъп колкото Станфорд – и всички спестявания на родителите ми отиваха за моето обучение. След шест месеца аз не можех повече да намирам смисъл в това. Нямах представа какво искам да направя от живота си, нито пък как колежът ще ми помогне да разбера какво е то. И ето ме тук, харчейки парите, които моите родители бяха спестявали цял живот. Така че реших да напусна, надявайки се, че всичко ще се уреди някак си. По онова време това ми изглеждаше доста страшно, но гледайки назад аз си мисля, че това беше едно от най-добрите решения в живота ми. Веднага щом напуснах, можех да престана да посещавам задължителните лекции, които не ме интересуваха, и да посещавам онези, които ми изглеждаха интересни.

Не всичко беше романтично. Нямах собствена стая в общежитието, тъй че спях на пода в стаята на приятели. Връщах празни бутилки от Кока Кола, за да мога да купувам храна – и всяка събота ходех пеш по десет километра до другия край на града, за да ям нормална храна веднъж седмично в храма на Харе Кришна. Страшно ми харесваше. И много от нещата, които открих случайно, благодарение на любопитството и интуицията си, се оказаха безценни по-късно. Позволете ми да ви дам един пример:

Колежът Рийд предлагаше по това време може би най-доброто обучение по калиграфия в цялата страна. В студентското градче всеки плакат, всеки етикет на всяко чекмедже беше красиво изписан на ръка. Тъй като бях напуснал и не бях задължен да посещавам нормалните лекции, аз реших да започна курс по калиграфия, за да се науча как се прави това. Опознах серифните и сан-серифни шрифтове, научих за различните разстояния между комбинациите от букви, за това какво прави красивата калиграфия такава. Това беше нещо красиво, историческо, художествено изтънчено по начин, който науката не може да обхване – и аз бях очарован от него.

Нямаше дори отдалечена надежда да намеря практическо приложение за всичко това някога през живота си. Но десет години по-късно, когато замисляхме първия Макинтош компютър, наученото се върна при мен. И ние включихме всичко това в Мака. Това беше първият компютър с красива типография. Ако не бях посещавал онзи курс в университета, Макът никога нямаше да има познатото множество пропорционални шрифтове. И тъй катоWindows просто копира Мака, вероятно никой персонален компютър нямаше да ги има. Ако не бях напуснал колежа, никога не бих посещавал курса по калиграфия – и персоналните компютри може би нямаше да разполагат с великолепната типография, която имат днес. Разбира се, беше невъзможно да се свържат една с друга точките от бъдещето, когато бях в колежа. Но това беше много, много ясно, гледайки назад, десет години по-късно.

И отново – вие не можете да свържете точките, гледайки напред; това е възможно само когато гледате назад. Така че трябва да вярвате, че те ще се свържат по някакъв начин в бъдещето ви. Трябва да се доверявате на нещо – на характера, съдбата, живота, кармата си, каквото и да е. Този подход никога не ми е изневерявал – и той направи живота ми такъв, какъвто е.

Втората ми история е за любовта и загубата.

Аз имах късмет – открих какво искам да правя още рано в живота си. Воз и аз стартирахме Apple в гаража на родителите ми когато бях на 20 години. Работихме здраво и след десет години Apple беше пораснала от само нас двамата в един гараж, до 2 милиарда фирма с 4000 служители. Току-що, една година по-рано, бяхме пуснали на пазара най-доброто си творение – компютърът Макинтош – и аз бях навършил 30. И тогава бях уволнен. Как може човек да бъде уволнен от фирма, която е основал? Ами, докато Appleрастеше, ние назначихме някого, за когото мислех, че разполага с таланта да управлява фирмата вместо мен – и в продължение на първата година нещата вървяха добре. Но тогава нашите визии за бъдещето започнаха да се разминават и по някое време ние започнахме да не се разбираме. Когато това се случи, бордът на директорите застана на негова страна. Така че на 30 години аз бях навън. При това по един много шумен начин. Нещото, което беше съставлявало смисъла на целия ми зрял живот, си беше отишло – и това беше унищожително.

В продължение на няколко месеца наистина не знаех какво да правя. Живеех с чувството, че съм изневерил на предишното поколение предприемачи – че съм изпуснал щафетата в момента, в който ми я бяха подали. Срещнах се с Дейвид Пакард и Боб Нойс, опитах се да помоля за извинение, че съм се оплескал толкова зле. Бях станал много публична фигура и за известно време дори размислях дали да не избягам от долината. Но постепенно започнах да чувствам нещо – аз все още обичах онова, което вършех. И така реших да започна отново.

Тогава още не го разбирах, но се оказа, че уволнението от Apple е било най-доброто нещо, което е можело да ми се случи. Тежестта на успеха беше заменена от лекотата на новото начало. Това ми позволи да започна един от най-творческите периоди в живота си.

През следващите пет години аз стартирах една фирма на име NeXT, друга фирма на име Pixar и се влюбих в една изключителна жена, която щеше да стане моя съпруга. По-късно Pixar създаде първия компютърно анимиран пълнометражен филм, Играта на играчките – и сега е най-успешната анимационна студия в света. По едно необикновено стечение на обстоятелствата, Apple изкупи NeXT, аз се завърнах в Apple и технологията, която бяхме развили за NeXT, днес е в сърцето на настоящия ренесанс наApple. А Лорийн и аз имаме великолепно семейство.

Напълно съм сигурен, че нищо от това не би се случило, ако не бях уволнен отApple. Това беше лекарство с ужасен вкус, но предполагам, че пациентът се нуждаеше от него. Понякога животът ви удря по главата с тухла. Но не губете надежда. Трябва да откриете онова, което обичате. И това се отнася също толкова до работата, колкото и до хората, които обичате. Работата ще запълни голяма част от живота ви и единственият начин да изпитвате истинско задоволство е да вършите нещо, за което вярвате, че е наистина великолепна работа. А единственият начин да вършите великолепна работа е да обичате онова, което вършите. Ако още не сте го намерили, продължавайте да търсите. Не се отказвайте. Както с всички неща на сърцето вие ще знаете, когато го откриете. И, както при всяка чудесна връзка, с течение на времето то само ще става все по и по-добро. Така че продължавайте да търсите, докато го намерите. Не се отказвайте.

Моята трета история е за смъртта.

Когато бях на седемнайсет години прочетох някъде един цитат, който звучеше долу-горе така: „Ако живеете всеки ден от живота си така, все едно че е последен, то някой ден със сигурност ще се окажете прав“. Това ме впечатли и оттогава насам, в продължение на последните 33 години, аз се оглеждам всяка сутрин в огледалото и се питам: „Ако днес беше последният ден от живота ми, бих ли искал да върша онова, което ще върша днес?“ И когато отговорът е „не“ в продължение на прекалено много дни, аз знам, че е време да променя нещо.

Припомнянето, че скоро ще бъда мъртъв е най-важното средство, което някога съм намирал, за да ми помогне да вземам големите решения в живота си. Защото почти всичко – всички външни очаквания, всяка гордост, всеки страх от затруднения и неуспех – всички тези неща отпадат пред лицето на смъртта, оставяйки само онова, което е наистина важно. Припомнянето на факта, че ще умрем е за мен най-добрия начин да избегнем капана на страха от това да не изгубим нещо. Ние вече сме голи. Няма защо да не следваме призива на сърцето си.

Преди около година бях диагностициран с рак. Направиха ми скан в 7:30 сутринта и той показа много ясно, че на панкреаса ми има тумор. Аз дори не знаех какво е панкреас. Докторите ми казаха, че това почти сигурно е вид рак, който не може да бъде излекуван и че не трябва да очаквам да живея по-дълго от три до шест месеца. Собственият ми лекар ме посъветва да отида в къщи и да сложа нещата си в ред, което е лекарският код за „приготви се да умреш“. Това означава да кажете на децата си всичко, което сте възнамерявали да им кажете през следващите десет години, в течение на няколко месеца. Това означава да сте сигурни, че всичко е подготвено по начин, който го прави най-лесно за семейството ви. Това означава да кажете сбогом.

Живях с тази диагноза цял ден. По-късно вечерта ми направиха биопсия, при която напъхаха в гърлото ми ендоскоп, през стомаха и чак до червата ми, след което забиха в панкреаса ми игла и взеха няколко пробни клетки от тумора. Аз бях под наркоза, но жена ми, която беше там, ми каза, че когато видяла под микроскопа клетките, лекарката започнала да плаче, защото това се оказа един много рядък вид рак на панкреаса, който може да се излекува чрез операция. Направиха ми операцията – и сега съм добре.

Това е най-близкото до срещата със смъртта, което някога съм преживявал – и аз искрено се надявам, че то ще си остане най-близкото и през следващите няколко десетилетия. Сега, когато съм го преживял, аз мога да ви кажа това с малко повече сигурност, отколкото в случая когато смъртта е една полезна, но чисто интелектуална представа:

Никой не желае да умре. Дори хората, които искат да отидат на небето, не искат да умрат, за да отидат там. И все пак смъртта е местоназначението, което всички ние споделяме.. Никой не е успял да й избяга. И така трябва да бъде, защото смъртта вероятно е най-доброто изобретение на живота. Това е нещото, което кара живота да се променя. Тя разчиства пътя за новото. В момента новото сте вие, но някой ден, не много далеч от сега, вие постепенно ще станете старото и ще бъдете разчистени от пътя. Съжалявам, че говора толкова драматично, но това просто е така.

Времето ви е ограничено, така че не го пилейте, живеейки нечий чужд живот. Не се оставяйте да бъдете хваната в някаква догма – което означава да живеете с резултатите от мисленето на други хора. Не позволявайте на шума от чужди мнения да заглуши собствения ви вътрешен глас. И, което е най-важно от всичко, имайте куража да следвате собственото си сърце и интуиция. По някакъв начин те вече знаят какво всъщност вие искате да бъдете. Всичко останало е второстепенно.

Когато бях млад, имаше едно великолепно издание, нареченоThe Whole Earth Catalog, което беше една от библиите на моето поколение. То беше създадено от един човек на име Стюарт Бранд, недалеч оттук, в Менло Парк – и той го пробуди за живот със своето поетично чувство. Това беше в края на шейсетте, преди персоналните компютри и настолните издателски системи, така че то се правеше с пишещи машини, ножици и фотоапарати Полароид. Беше нещо като Гугъл в печатна форма, 35 години преди да се появи Гугъл. То беше идеалистично и просто кипеше от великолепни изразни средства и чудесни идеи.

Стюарт и неговият екип публикуваха няколко броя отThe Whole Earth Catalog – и когато времето му беше минало, те пуснаха един последен брой. Това беше в средата на седемдесетте и аз бях на вашите години. На последната страница на последния брой имаше снимка на селски път в ранна утрин, от ония, по които може би вие пътувате на стоп ако сте склонни към приключения. Под него бяха изписани думите: „Бъдете ненаситни! Бъдете неразумни!“ Това беше тяхното послание на сбогуване, докато се разделяха с нас. Бъдете ненаситни! Бъдете неразумни! И аз винаги съм си желал точно това. И сега, когато завършвате образованието си, аз ви желая същото.

Бъдете ненаситни! Бъдете неразумни!

Благодаря на всички ви!

Източник

СТИВ ДЖОБС

Стив Джобс е една от най-харизматичните фигури сред американския бизнес елит, съ-основател на фирмата Apple Computer и основател на фирмите Pixar Animation Studios и NExT Computer.

Коментари (3)

- 12-10-2009|Златко

Четейки този текст, внезапно се сещам как през 82-ра също живях в продължение на около месец от парите, които печелех като връщах празни бутилки. Бях в сесия, не можех да ходя на трудовата пиаца на пл. Света Неделя, където инак редовно припечелвах добри за онова време пари (откъде иначе книги?) Спомням си също как през 86-та родителите ми – един-единствен път за всичките тези години – забравиха да ми изпратят месечната помощ (милите, по онова време това май беше едната от двете заплати, ако не се лъжа), така че изкарах целия месец с 40 лева. Бях си изработил желязна диета: купувах всяка сутрин две кофички кисело мляко (44 ст.), които ми служеха съответно за закуска и вечеря, а на обяд ядях "на корем" в мензата (50 ст.), където си намирах по някое и друго изоставено хлебче, за да има нещо покрай киселото мляко. Отслабнах с около 7 килограма (де сега оня късмет) – и се чувствах толкова щастлив, колкото никога след това в живота си. Главата ми работеше като машинка, тялото ми беше леко, почти несъществуващо. Написах стотици страници, мислех си, че съм в рая. Никога няма да забравя този месец – и, ако някой ден имам късмета да надвия леността на тялото си, ще се опитам да го преживея отново. А може и в някой друг живот, знам ли?

- 06-11-2009|Диана Митева

Читателите, които ползват английски език, мога да погледнат на видео тази изключитлено силна, вълнуваща, вдъхновяваща и жизнеутвърждаваща реч http://www.youtube.com/watch?v=D1R-jKKp3NA

- 07-11-2009|Пламен Петров  – писал съм за същото

Явно Genius minds think alike! ;-)

http://blogatstvo.com/successology/teachers/steve- jobs-stay-hungry-stay-foolish/

Курвата

Автор: Дмитрий Горчев

Клавдия Ивановна беше страшна курва.

Случваше се, счетоводителят Василий Андреевич се приближи до нея след работа, пощипне я: „А дали да не се отдадем, любезна ми Клавдия Ивановна, на плътска любов?“ Клавдия Ивановна от такава радост веднага пада на масата и цялата гори. А Василий Андреевич порови из панталона си, въздъхне, оправи очилцата: „Пошегувах се аз, Клавдия Ивановна, вие не ме осъждайте. Семейство имам, деца, парцел. Елате ми на гости, ще ви нагостя с кьопоолу, сам съм го правил“. „Глупак сте вие, Василий Андреевич“, отговаря Клавдия Ивановна, цялата почервенява, неудобно й е. „И шегите ви са глупави. Аз самата имам четирийсет и два буркана кьопоолу. Да не мислите, че ще ме удивите“.

Освен това Клавдия Ивановна често водеше у дома си мъже. Беше й все едно – какъвто и да е, пък ако ще да е последният развратник, у нея липсваше всякаква надменност.

Доведе някой такъв, налее му чай. А той седи на табуретката, шава: „Може ли по чашка, за смелост?“

Налее му тя значи водчица в кристална чашчица – и краставичка му нареже. „А вие защо не пийнете?“ – попита мъжът. „Ах, аз и без това съм пияна“ – отговаря му Клавдия Ивановна с нисък глас, гърдите й се вълнуват. Мъжът вземе да се дави с водката и, докато Клавдия Ивановна застила леглото, залепи се той за хладилника и изсърба всичката останала водка, без мезе. Върне се Клавдия Ивановна в прозрачен розов пеньоар, а мъжът вече и името си не може да каже. Довлече го тя до леглото, той олигави цялата й гръд  – и захърка.

Такива мъже Клавдия Ивановна веднага прогонваше на сутринта, даже и бухтички няма да им изпържи.

Веднъж Клавдия Ивановна отиде да дава обява във вестника. Така и така, значи, искам мъж. Ето до какво я доведе курвенската й природа.

А във вестника също жена седи, но малко по-млада. „Не“, казва, „ние сме културен вестник, ние такава обява не можем да дадем“.

„А каква можете?“, интересува се Клавдия Ивановна. „Хм, каква …“ – замисля се оная, „Жена търси високо заплатена работа … Жена се нуждае от спонсор …“. „Това пък какво е“ – удивява се Клавдия Ивановна – „и пари ли да вземам? И дума да не става, аз само така, безплатно“. „Какво“ – диви се жената от вестника – „безплатно? Ама чак толкова ли сте загорели?“ И гледа Клавдия Ивановна с отвращение: гледай, вика си, каква курва! Самата нея главният редактор всеки петък я шиба направо на мокета, а тя какво – стисне зъби и търпи, защото трябва да храни децата. Къде ще намериш сега добра работа? Пък и редакторът, общо взето, не е чак толкова лош, не е някакъв перверзник.

„Не“ – казва – „вие, уважаема, по-добре си вървете по живо, по здраво, няма да приема аз от вас никаква обява“.

Така и си отиде Клавдия Ивановна без нищо.

А по пътя към къщи я нападна сексуален маниак. „Ха“ – реве. „Ах!“ – възкликва Клавдия Ивановна – „не мога да повярвам на очите си!“ „Това е хуй!“ – говори маниакът. „Аз сега с този хуй вас ще ви изнасилвам всячески“. „Ах, всячески“ – съвсем започва да се вълнува Клавдия Ивановна и изпада в безсъзнание.

Идва тя на себе си, а маниакът стои до нея: „Вие какво тук се валяте в безсъзнание?“, пита я той строго. „Аз безчувствено тяло не мога да изнасилвам всячески“. „А какво тяло можете да изнасилвате, зайче?“, пита Клавдия Ивановна и вече разтяга гамашите си.

Маниакът от тия гамаши съвсем се спаружи. „Не – вика – отивайте си, жено, само на никого не разказвайте за мен, а то инак ще ви издебна и ще ви убия зверски“.

„Ама вие какво – отговаря Клавдия Ивановна и вдига чантичката си. – За какво ми е да разказвам. Елате по-добре у нас, аз ще ви нагостя с чайче. Замръзнали сте тук, навярно, в храстите, само с шлифер на голо тяло. Ще се простудите.“

Заведе го тя вкъщи, нагости го с чайче и ябълков сладкиш, наля му чашка и все гледа с надежда: а може би ще започне да я изнасилва? А той се постопли и започна да разказва за маниаческия си живот: как една жена го напръскала с отрова за комари, как тийнейджъри го гонили, докато се покатерил на едно дърво … Съжали го Клавдия Ивановна, даде му дългите гащи на покойния си баща и му постла във всекидневната. И цяла нощ се ослушва: а дали не се прокрадва? А той похърква, спи като убит, явно наистина не е сладък животът на маниаците, намъчил се е.

На сутринта маниакът се приготви да се връща в своите си храсти, но изведнъж се разкашля, вдигна температура, вярно наистина се е простудил. Клавдия Ивановна го угости с малинов чай, даде му аспирин и най-строго му заръча да лежи под одеялото. Накисна шлиферчето му в легенчето и отиде на работа – да става каквото ще. Ако я ограби – значи такава й била съдбата.

Връща се тя вечерта, вълнува се – а дали наистина я е ограбил? Не, стои маниакът в кухнята, в дългите гащи – и си пържи яйца на очи. „Извинявайте – вика – аз тук си взех две яйчица, много съм гладен“. „Ама вие какво! – плясва с ръце Клавдия Ивановна. – Трябва да си стоплите супичката от хладилника! И месо по френски сега ще ви сложа в печката-чудо. Яйца на очи – що за ядене е това?“

Така и заживя при нея маниакът. Оказа се не лош мъж, положителен. Лавички в кухнята й направи, боклука изнася, на пазара за картофи ходи. Само една беда – нещо вече хич не се проявява като мъж. Клавдия Ивановна и така, и иначе: от банята уж случайно се появи, презрамчицата й пада от рамото, сложи му кюфтенца и леко го докосне с бедрото. А той само се натъжи – и това е всичко.

Веднъж Клавдия Ивановна видя как той си облече старото шлиферче на голо тяло, застана пред огледалото, разтвори го и вика „Ха“, шепнешком. Огледа се внимателно, въздъхна, облече си дългите гащи и отиде да изнася боклука.

А веднъж маниакът казва: „Извинете моля, Клавдия Ивановна, но нещо чувствам призива на маниаческата си натура. Трябва значи незабавно да отида в храстите и да изнасиля някого всячески“. „Ами че мен изнасилете“, предлага Клавдия Ивановна. „Ама вие какво, ама вие какво! – казва маниакът. – Аз толкова съм ви задължен, вие толкова много за мен направихте. Аз какво, да не съм някакъв звяр?“

Събу той гащите, извади от скрина шлиферчето и си отиде.

Клавдия Ивановна цяла вечер плака, а после заспа. „Така или иначе ще се върне – мисли си – ще огладнее и ще се върне“.

Но маниакът така и не се върна.

А стариците в магазинчето разказваха, че някъде в горичката намерили удавник – гол мъж в шлифер. Но тия старици какво ли няма да набъбрят. Дай им само да си чешат езиците.

Източник

ДМИТРИЙ ГОРЧЕВ

Дмитрий Горчев е един от по-интересните млади руски писатели.

Коментари (3)

- 15-03-2008|Unregistered|Dmitrii Gorchev  – Kurvata

Komentarat e polozhitelen... Zhivotat e takav,. kakavto e, no nai-veche se iska talant, za da go napravish dostapen za vsichki pozhitateli na literaturata.

- 08-04-2008|Unregistered|Nevena  – kurvata

Raskasut e mn razko6en:)))

Blagodarq!

- 30-09-2009|Яница  – Чудесен

Чудесен и талантлив разказ – ирония и тъга в едно. И горката Клавдия Ивановна :)

Май 2008

Бележки за „Камп“

Автор: Сюзън Зонтаг

Много неща по света не са получили имена; и много неща, дори ако са били назовани, никога не са били описвани. Едно от тях е онази чувствителност – несъмнено модерна, един вариант на изтънчеността, но едва ли идентична с нея – която е позната под култовото название „Камп“.

Една чувствителност (за разлика от една идея) е едно от най-трудните за описване неща; но за това защо точно Кампът никога не е бил дискутиран, има специални причини. Това не е точно естествен вид чувствителност, ако изобщо съществува нещо такова. Действително, същността на Кампа е в любовта към неестественото: към изкуствеността и преувеличението. И Кампът е езотеричен – нещо като частен код, дори знак за идентичност, сред малки градски клики. Освен в една мързелива скица от две страници, намираща се в романа на Кристъфър Ишъруд Светът вечерта (1954), той почти не се е появявал в печат. Ето защо да се говори за Кампа означава той да бъде предаден. И ако предателството може да бъде оправдано, то е заради наставлението, което то предоставя, или заради възвишеността на конфликта, който то разрешава. За самата себе си, аз пледирам за каузата на себе-назиданието, както и за подтика на един остър конфликт в моята собствена чувствителност. Аз съм силно привлечена от Кампа – и почти също толкова силно отблъсквана от него. Именно затова аз искам – и мога – да говоря за него. Защото никой човек, който споделя напълно една определена чувствителност, не може да я анализира; той може само, каквито и да са намеренията му, да я представи. За да се назове една чувствителност, да се определят нейните контури и да се разкаже нейната история, се изисква дълбока симпатия, модифицирана от отвращение.

Макар и да говоря единствено за чувствителност – при това една чувствителност, която, между другото, превръща сериозното във фриволно – това са сериозни въпроси. Повечето хора мислят за чувствителността и вкуса като за сфери на чисто субективните предпочитания, онези мистериозни привличания, предимно чувствени, които не са били подчинени на суверенитета на разума. Те позволяват на съображенията на вкуса да играят роля при техните реакции към хора и произведения на изкуството. Но това отношение е наивно. Дори по-зле. Да се гледа отвисоко на способността за вкус означава да се гледа отвисоко на самия себе си. Защото вкусът управлява всяка свободна – като противоположност на рутинната – човешка реакция. Нищо не е по-решаващо от него. Съществува вкус за хора, визуален вкус, вкус за емоция – както и вкус за действия, вкус за морал. Интелигентността също е вид вкус: вкус за идеи. (Един от фактите, с които трябва да живеем, е че вкусът притежава тенденцията да се развива много неравномерно. Рядкост е за една личност тя да притежава едновременно визуален вкус и вкус за хора и вкус за идеи.)

Вкусът не притежава система, нито пък доказателства. Но съществува нещо като логика на вкуса: последователната чувствителност, която подкрепя и поддържа растежа на определен вкус. Една чувствителност е почти, но не съвсем, неизразима. Всяка чувствителност, която може да бъде напъхана в шаблона на една система, или обработвана с грубите средства на доказателството, вече не е никаква чувствителност. Тя се е втвърдила в идея …

За да може да се впримчи една чувствителност в думи, особено една жива и мощна чувствителност[37], човек трябва да бъде склонен към експериментиране и бързоподвижен. Формата на бележките, за разлика от тази на есето (с неговата претенция за линеарно, последователно разсъждение), изглеждаше по-подходяща за описването на част от тази особена, мимолетна чувствителност. Неудобно е човек да бъде церемониален и трактатен по отношение на Кампа. Така се изпада в риска да се произведе – със собствени усилия – една много лошокачествена форма на Камп.

Тези бележки са посветени на Оскар Уайлд.

„Човек трябва или да бъде произведение на изкуството, или да бъде облечен в произведение на изкуството.“

Фрази и философии, предназначени за младите

1. За да започнем с най-общото: Кампът е определен способ за естетизиране. Това е един начин на виждане на света като естетически феномен. Този начин, начинът на Кампа, е в смисъла не на красотата, а в смисъла на степента на изкуственост, на стилизацията.

2. Да се подчертава стила означава да се пренебрегва съдържанието, или да се въвежда отношение, което е неутрално по отношение на съдържанието. Не е нужно да се уточнява, че чувствителността на Кампа е неангажирана и деполитизирана – или поне аполитична.

3. Налице е не само една Камп-визия, един Камп-начин за гледане на нещата. Камп също е и качество, откриваемо в обекти и поведение на личности. Има „кампови“ филми, дрехи, мебели, популярни песни, романи, хора, сгради … Това разграничение е важно. Вярно, Камп-окото притежава силата да трансформира опита. Но не всичко може да бъде видяно като Камп. Не всичко се намира в окото на наблюдателя.

4. Случайни примери за неща, които са част от канона на Кампа:

Зулейка Добсън[38]

лампи от Тифани

Скопитоун[39]-филми

ресторантът Браун Дерби на Сънсет булевард в ЛА

The Enquirer, заглавия и текстове

рисунките на Обри Бърдсли[40]

Лебедово езеро

оперите на Белини

режисурата на Висконти в Саломе и Жалко, че тя курва

някои пощенски картички от края на 19-ти век

Кинг Конг на Шудсек[41]

кубинският поп певец Ла Лупе

романът в гравюри на Лин Уорд, Божият човек[42]

старите Флаш Гордън-комикси

женското облекло от двайсетте години (боа с пера, рокли с ресни и мъниста и пр.)

романите на Роналд Фърбанк[43] и Айви Комптън Бърнет[44]

стег-филми[45], гледани без похот

5. Кампът притежава определено влечение към някои форми на изкуството, за сметка на други. Облекло, мебели, всички елементи на  визуалния декор, например, представляват голяма част от Кампа. Защото Камп-изкуството много често е декоративно изкуство, подчертаващо тъканта, чувствената повърхност и стила за сметка на съдържанието. Но концертната музика, понеже не притежава съдържание, рядко е Камп. Тя не предлага възможност, например, за контраст между глупаво или екстравагантно съдържание и богата форма … Понякога цели форми на изкуството биват засищани с Камп. Класическият балет, операта, киното, изглеждаха такива в продължение на дълго време. През последните две години беше присъединена и популярната музика (пост-рокендрол, онова, което французите наричат йо-йо). А филмовата критика (като списъци от типа „десетте най-добри лоши филма, които съм гледал“) е може би най-големият популяризатор на Камп-вкуса днес, защото повечето хора все още ходят на кино по един жизнерадостен и непретенциозен начин.

6. Има един смисъл, в който е коректно да се каже: „Да бъдеш Камп е прекалено добре“. Или „прекалено важно“, не достатъчно маргинално. (Повече за това по-късно.) Например, личността и много от произведенията на Жан Кокто са Камп, но не и ония на Андре Жид; оперите на Рихард Щраус, но не и ония на Вагнер; измислиците на Тин Пан Али[46] и Ливърпул, но не и джазът. Множество примери за Камп са неща, които – погледнати от една „сериозна“ гледна точка – са или лошо изкуство, или кич. Но не всички. Кампът не само не е задължително лошо изкуство, но някои форми на изкуство, които могат да бъдат разглеждани като Камп (например главните филми на Луи Фьойад[47]) заслужават най-сериозно възхищение и изучаване.

„Колкото повече изучаваме изкуството, толкова по-малко се интересуваме от природата“

Упадъкът на лъжата

7. Всички Камп-обекти и личности съдържат значителен елемент на изкуственост. Нищо в природата не може да бъде Камп. … Селският Камп е създаден от човека, а повечето Камп-обекти са градски. (Все пак те често притежават една ведрина – или наивност – която е еквивалент на пасторалното. Голяма част от Кампа предполага фразата на Емпсън[48], „градски пасторал“.)

8. Кампът е визия за света в смисъла на стил – но един особен вид стил. Той е любовта към преувеличението, той е „дистанцираността“, нещата-са-това-което-не-са. Най-добрият пример се намира в Ар Нуво, най-типичният и развит Камп-стил. Ар Нуво-обектите обикновено превръщат дадено нещо в нещо друго: лампите във форма на цъфтящи растения, всекидневната, която всъщност е изкуствена пещера. Един забележителен пример: входовете на парижкото метро, проектирани от Ектор Гимар през късните 1890 във формата на стъбла на орхидеи от лят чугун.

9. Като вкус за хора Кампът отговаря предимно на подчертано изтънченото и силно преувеличеното. Андрогинното със сигурност е едно от големите олицетворения на Камп-чувствителността. Примери: екстатичните, стройни, гъвкави фигури от прерафаелитската живопис и поезия; тънките, плавни, безполови тела от гравюрите и плакатите на Ар Нуво, представени в релефи по лампи и пепелници; натрапчивата андрогинна празнота зад перфектната красота на Грета Гарбо. Тук Камп-вкусът се обляга на една най-често непризната истина на вкуса: най-изтънчената форма на сексуална привлекателност (както и най-изтънчената форма на сексуално удоволствие) се състои в поведението наопаки на собствения пол. Най-красивото при зрелите мъже е нещо женствено; най-красивото при женствените жени е нещо мъжествено … Свързано с Камп-вкуса към андрогинното е нещо, което изглежда много различно, но не е: склонността към преувеличаването на сексуалните характеристики и личностните маниеризми. По очевидни причини, най-добрите примери, които могат да бъдат дадени тук, са филмови звезди. Плодородната женско-ст на Джейн Мансфийлд, Джина Лолобриджида, Джейн Ръсел, Вирджиния Мейо; преувеличената мъжко-ст на Стив Рийвс, Виктор Мачуър. Големите стилисти на темперамента и маниеризмите като Бети Дейвис, Барбара Стануик, Талула Банкхед, Едвиж Фьоер.

10. Кампът вижда всичко в кавички. Това не е лампа, а „лампа“, не жена, а „жена“. Да се разбере Кампът в обекти и личности означава да се разбере Съществуването-като-играене-на-роля. Това е най-далечното разширение, в чувствителност, на метафората за живота като театър.

11. Камп е триумф на хермафродитния стил. (Обратимостта на „мъж“ и „жена“, „личност“ и „нещо“.) Но всеки стил, тоест, изкуственост, е в края на краищата хермафродитен. Животът не е стилен. Нито пък е природата.

12. Въпросът не е „Защо пародия, въплъщение, театралност?“ Въпросът е, по-скоро, „Кога пародията, въплъщението, театралността придобиват специалния привкус на Камп?“ Защо атмосферата на шекспировите комедии (Както ви харесва и т. н.) не е хермафродитна, докато онази на Кавалерът на розата е?

13. Разделителната линия изглежда преминава през 18-ти век; там се намират източниците на Камп-вкуса (готически романи, китайски стил, карикатура, изкуствени руини и т. н.) Но отношението към природата тогава е било съвсем друго. През 18-ти век хората на вкуса или са покровителствали природата (Strawberry Hill[49]) или са се опитвали да преправят в нещо изкуствено (Версай). Те също неуморно са покровителствали миналото. Днешният Камп-вкус изтрива природата или й противоречи категорично. И отношението на Камп-вкуса към миналото е изключително сантиментално.

14. Една джобна история на Камп би могла, разбира се, да започне далеч отзад – с художниците-маниеристи като Понтормо, Росо и Караваджо или с извънредно театралната живопис на Жорж дьо ла Тур, или евфуизмът в литературата (Лили[50], и т. н.) Все пак най-логичната начална точка изглежда е късният 17-ти и ранният 18-ти век, поради изключителното усещане на този период за изкуственост, за повърхност, за симетрия; неговият вкус за живописното и вълнуващото, неговите елегантни условности за представяне на моментни чувства и тоталното присъствие на характер – епиграмата и римуваният куплет (с думи), в разкрасяването (в жестикулацията и музиката). Късният 17-ти и ранният 18-ти векове са великият период на Кампа: Поуп, Конгрийв, Уолпол и т. н., но не и Суифт; les précieux[51] във Франция; рококо църквите в Мюнхен; Перголези. Малко по-късно: много неща от Моцарт. Но през 19-ти век нещата, разпръснати сред цялата висока култура, се превръщат в специален вкус; той придобива обертонове на остротата, езотеричното, перверзното. Ограничавайки историята единствено до Англия, ние виждаме Камп да продължава несмело през естетицизма на 19-ти век (Бърн-Джоунс[52], Пейтър[53], Ръскин, Тенисън), появявайки се в пълен разцвет заедно с движението Ар Нуво във визуалните и декоративни изкуства, и намиращ своите съзнателни идеолози при такива „остроумци“ като Уайлд и Фърбанк[54].

15. Разбира се, да се каже, че тези неща са Камп не означава да се твърди, че те са единствено това. Един пълен анализ на Ар Нуво едва ли би го приравнил с Кампа. Но един такъв анализ не може да игнорира онова в Ар Нуво, което позволява то да бъде възприето като Камп. Ар Нуво е пълно със „съдържание“, дори такова от политико-морален вид; това беше революционно движение в изкуствата, подбуждано от една утопична визия (някъде между Уилям Морис и групата Баухаус) за органична политика и вкус. Но при обектите от Ар Нуво има и една черта, предполагаща свободна, несериозна, „естетска“ визия. Това ни казва нещо важно за Ар Нуво – и за онова, което е лещата на Камп, блокираща съдържанието.

16. По такъв начин чувствителността на Камп е такава, която има усещане за двойнствения смисъл, в който някои неща могат да бъдат възприети. Но това не е познатата разностепенна конструкция за едно литературно значение, от една страна, и едно символично такова, от друга. По-скоро това е разликата между нещото като означаващо нещо, каквото и да било – и нещото като чиста изкуственост.

17. Това проличава ясно във вулгарното използване на думата Камп като глагол, „да кампирам“ – нещо, което хората правят. Да се кампира е вид изкушение – едно изкушение, което използва крещящи маниеризми, податливи на двойнствена интерпретация; жестове изпълнени с двойнственост, с едно остроумно съдържание за познавачите и друго, по-безлично, за външните лица. По същия начин и по разширено значение, когато думата стане съществително, когато една личност или предмет е „камп“, това включва двойнственост. Зад „директния“ публичен смисъл, в който нещо може да бъде взето, човек е намерил един личен шутовски израз на нещото.

„Да бъдеш естествен е поза, толкова трудна за поддържане.“

Идеалният съпруг

18. Човек трябва да прави разлика между наивния и преднамерения Камп. Чистият камп винаги е наивен. Кампът, който знае, че е Камп („да кампираш“) обикновено е по-малко задоволителен.

19. Чистите примери за Камп са непреднамерени; те са много сериозни. Майсторът на Ар Нуво, който прави лампа с увита около нея змия не се шегува, нито пък се опитва да бъде очарователен. Той заявява, напълно сериозно: Voilá! Ориентът! Истинският Камп – например числата, измислени за мюзикълите на Warner Brothers в ранните трийсет години от Бъсби Бъркли (42-ра улица; Златотърсачите от 1933; …от1935; … от 1937; и т. н.) – не се опитват да бъдат смешни. Кампирането – например пиесите на Ноъл Кауърд – го прави. Не изглежда много вероятно, че по-голямата част от традиционната опера би могла да стане толкова приятен Камп, ако мелодраматичните абсурди на нейните сюжети не биха били вземани на сериозно от композиторите им. Не е нужно човек да познава личните намерения на артиста. Произведението казва всичко. (Сравнете една типична опера от 19-ти век с Ванеса на Самуъл Барбър – едно произведение на фабрикуван, калкулиран Камп – и разликата е ясна.)

20. Вероятно, да се опитва човек да бъде „кампов“ е винаги вредно. Съвършенството на Неприятности в рая и Малтийският сокол – два от най-великите Камп-филми, правени някога – идва от непринудената лекота, с която се поддържа тона. Това не е така при такива известни престорено-камповски филми от петдесетте като Всичко за Ева и Бий дявола. Тези по-нови филми имат своите добри моменти, но първият е толкова гладък, а вторият толкова истеричен; те искат толкова настоятелно да бъдат Камп, че постоянно губят ритъма … Може би все пак това е въпрос не толкова на непреднамерения ефект срещу съзнателното намерение, колкото на деликатното отношение между пародия и автопародия в Кампа. Филмите на Хичкок са идеален пример за този проблем. Когато на автопародията липсва собствена сила, а вместо това тя разкрива (дори само спорадично) презрение към собствените теми и материали – както става в Да хванеш крадец, Прозорец към двора, Север-Северозапад – резултатите са принудени и непохватни, рядко Камп. Успешният Камп – филми като Каква драма на Карне; филмовите роли на Мей Уест и Едуард Еверет Хортън; части от Goon Show – излъчва силна любов към самия себе си дори когато разкрива автопародия.

21. И така, отново, Кампът почива на невинност. Това означава, че той разкрива невинност, но също, когато може, я корумпира. Обектите, бидейки обекти, не се променят когато бъдат подбрани от Камп-визията. Но личностите реагират на своята публика. Те започват да „кампират“: Мей Уест, Бий Лили, Ла Лупе, Талула Банкхед в Спасителната лодка, Бети Дейвис във Всичко за Ева. (Личностите дори могат да бъдат склонени към Камп без сами да го знаят. Помислете за начина, по който Фелини накара Анита Екберг да пародира себе си в Сладък живот.)

22. Разглеждан малко по-свободно, Кампът е или напълно наивен или пък напълно съзнателен (когато човек се стреми да бъде кампов). Пример за последното: самите епиграми на Уайлд.

„Абсурдно е да се разделят хората на добри и лоши. Хората са или очарователни, или скучни.“

Ветрилото на лейди Уиндърмиър

23. В наивния или чист Камп същественият елемент е сериозността, една сериозност, която пропада. Разбира се, не всяка сериозност, която пропада, може да бъде изкупена като Камп. Само онази, която притежава точната смесица от преувеличеното, фантастичното, страстното и наивното.

24. Когато нещо е просто лошо (а не Камп), то често е такова защото е твърде посредствено в амбицията си. Артистът не се е опитал да извърши нещо истински необикновено. („Това е твърде много“, „Това е твърде фантастично“, „Това не може да се повярва“, са стандартни фрази на камповия ентусиазъм.)

25. Марковият знак на Камп е духът на екстравагантността. Кампът е жена, разхождаща се в дреха, направена от три милиона пера. Камп са картините на Карло Кривели[55], с техните реални скъпоценни камъни и насекоми, направени чрез визуални измами и пукнатини в зидарията. Камп е свирепият естетицизъм на шестте американски филма на Щернберг с Дитрих, всичките шест, но особено последният, Дяволът е жена … В Кампа често има нещо прекомерно в качеството на амбицията, а не само в самия стил на работата. Зловещите и красиви сгради на Гауди в Барселона са Камп не само поради стила си, но и защото разкриват – най-забележително в катедралата Sagrada Familia – една амбиция у човека да извърши онова, което изисква едно поколение, да осъществи цяла култура.

26. Кампът е изкуство, което предлага себе си на сериозно, но не може да бъде взето прекалено сериозно, защото е „прекалено много“. Титус Андроникус и Странна интерлюдия са почти Камп, или биха могли да бъдат изпълнявани като Камп. Публичните маниери и реторика на Де Гол често са чист Камп.

27. Една творба може да се приближи до Кампа, но да не го достигне, защото успява. Филмите на Айзенщайн рядко са Камп защото, въпреки цялото си преувеличение, те успяват (драматически) без излишък. Ако бяха малко по-„дистанцирани“, те биха могли да бъдат велик Камп – особено Иван Грозни. Същото се отнася до рисунките и картините на Блейк, с тяхната чудатост и маниерност. Те не са Камп; но Ар Нуво-то, повлияно от Блейк, е.

Онова, което е екстравагантно или непоследователно по един безстрастен начин, не е Камп. Нито пък може да бъде Камп нещо, което изглежда не произхожда от една неусмирима, буквално неконтролирана чувствителност. Без страст се получава псевдо-Камп – нещо просто декоративно, сигурно; с една дума, шик. На яловата граница на Кампа се намират множество атрактивни неща: лъскавите фантазии на Дали, високо-модната превзетост на Момичето със златните очи от Албикоко[56]. Но двете неща – Камп и превзетост – не трябва да се объркват.

28. Отново, Камп е опитът да се извърши нещо изключително. Но изключително в смисъл, често, да бъде специално, ефектно. (Кривата линия, екстравагантният жест.) Изключително не просто в смисъл на усилие. Нещата от Ако-щеш-вярвай на Рипли[57] рядко са кампови. Тези неща – или природни странности (двуглавият петел, патладжанът във форма на кръст) или иначе произведения на огромен труд (човекът, който ходи на ръце оттук до Китай, жената, която гравира Новия Завет върху главата на топлийка) не притежават визуалното възнаграждение – вълшебството, театралността – която обозначава някои от екстравагантностите на Кампа.

29. Причината, поради която един филм като На брега, книги като Уйансбърг, Охайо и За кого бие камбаната са лоши до степен да бъдат смешни, но не лоши до степен да бъдат развлекателни, е че те са твърде упорити и претенциозни. Липсва им фантазия. Има Камп в такива лоши филми като Блудният и Самсон и Далила, серията италиански слънчеви очила, изобразяващи супергероя Мачисте, множество японски научно фантастични филми (Родан, Мистериан, H-Man) защото, в тяхната сравнителна непретенциозност и вулгарност, те са по-крайни и безотговорни във фантазиите си – и затова затрогващи и приятни.

30. Разбира се, канонът на Кампа може да се промени. Времето играе голяма роля тук. Времето може да подсили онова, което изглежда просто твърдоглаво или лишено от фантазия сега, защото ние сме прекалено близо до него, защото то прекалено много ни напомня за нашите ежедневни фантазии, чиято фантастична природа ние не долавяме. Ние сме по-способни да възприемаме една фантазия като такава, когато тя не е наша собствена.

31. Това е причината, поради която много обекти, ценени от Камп-вкуса, са старомодни, излезли от употреба, демоде. Това не е любов към старото сама по себе си. Просто процесът на остаряване или влошаване ни снабдява с необходимата непредубеденост – или възбужда една необходима симпатия. Когато темата е важна и актуална, провалът на едно произведение на изкуството може да ни изпълни с възмущение. Времето може да промени това. Времето освобождава произведението на изкуството от морална приложимост, предоставяйки го на Камп-чувствителността … Друг ефект: времето свива сферата на баналността. (Баналността, говорейки стриктно, е винаги категория на настоящето.) Онова, което е било банално може, с течение на времето, да стане фантастично. Много хора, които с удоволствие слушат стила на Ради Вейли (Rudy Vallee), съживен от английската поп група The Temperance Seven, биха били ужасени от Ради Вейли по негово време.

И така, нещата са кампови не когато остареят, а когато ние станем по-малко обвързани с тях и можем да им се наслаждаваме, вместо да бъдем разочаровани от експеримента. Но ефектът на времето е непредсказуем. Може би Методът в актьорското майсторство (Джеймс Дийн, Род Стайгър, Уорън Бийти) ще изглежда някой ден също толкова кампов колкото изглежда днес Руби Кийлър – или Сара Бернар, във филмите, които е правила в края на кариерата си. А може би не.

32. Кампът е възхвалата на „характера“. Становището няма значение – освен, разбира се, за самата личност, която го изказва (Лои Фулър[58], Гауди, Сесил Б. Де Мил, Кривели, де Гол, и т. н.) Онова, което цени Камп-окото е единството, силата на личността. С всяко движение стареещата Марта Греъм показва, че е Марта Греъм, и т. н., и т. н. … Това е ясно в случая на великия сериозен идол на Камп-вкуса, Грета Гарбо. Некомпетентността (или поне липсата на дълбочина) на Гарбо като актриса усилва красотата й. Тя винаги е самата себе си.

33. Онова, на което Камп-вкусът реагира, е „моменталният характер“ (това, разбира се, е много 18-ти век); и, обратно, онова, което не го засяга, е развитието на характера. Характерът бива разбиран като състояние на постоянна накаленост – личността е едно, много интензивно нещо. Това отношение към характера е ключов елемент от театрализацията на опита, въплътена в Камп-чувствителността. И то помага да се обясни факта, че операта и балетът биват изживявани като такива богати съкровищници на Кампа, защото никоя от тези форми не може лесно да бъде справедлива към сложността на човешката природа. Там където има развитие на характера, Кампът бива смален. Сред оперите например, Травиата (в която има леко развитие на характера) е по-малко кампова от Трубадур (където то липсва напълно).

„Животът е нещо прекалено важно, за да се говори сериозно за него.“

Вера, или нихилистите

34. Камп-вкусът обръща гръб на оста „добро-зло“ на обикновената естетическа преценка. Кампът не преобръща нещата. Той не твърди, че доброто е зло или че злото е добро. Онова, което той прави е да обяви за изкуство (и живот) един различен – и допълнителен – набор от стандарти.

35. Обикновено ние ценим едно произведение на изкуството поради сериозността и достойнството на онова, което то постига. Ние го ценим, защото то успява – бидейки онова, което е, и – по предположение – изпълнявайки намерението, което стои зад него. Ние предполагаме една подходяща, тоест директна връзка между намерение и изпълнение. По такива стандарти ние оценяваме Илиадата, комедиите на Аристофан, Изкуството на фугата, Мидълмарч[59], картините на Рембранд, Шартр, поезията на Дон[60], Божествена Комедия, квартетите на Бетовен и – сред личностите – Сократ, Исус, св. Франциск, Наполеон, Савонарола. Накратко, пантеонът на високата култура: истина, красота и сериозност.

36. Но има и други творчески чувствителности освен сериозността (както трагична, така и комична) на високата култура и на високия стил на оценяване на хората. И човек мами себе си, като човешко същество, ако изпитва респект само към стила на високата култура, каквото и да прави или чувства иначе насаме.

Например, съществува онази сериозност, чиято отличителна черта е страданието, жестокостта, умопомрачението. Тук ние приемаме едно несъответствие между намерение и резултат. Говоря, очевидно, за един стил на лично съществуване, както и стил в изкуството; но най-добре е примерите да бъдат подбирани от изкуството. Помислете за Бош, Сад, Рембо, Жари, Кафка, Арто, помислете за повечето важни произведения на изкуството на 20-ти век, тоест, изкуството чиято цел е не създаването на хармонии, а пренапрягането на медиума и въвеждането на все по- и по-насилствени и неразрешими теми. Тази чувствителност също настоява на принципа, че едно произведение в стария смисъл (отново, в изкуството, но и в живота) вече не е възможно. Възможни са само „фрагменти“ … Ясно е, че тук важат други стандарти в сравнение с традиционната висока култура. Нещо е добро не защото е постигнато, а защото един друг вид истина за човешката ситуация, друго преживяване на това какво е да си човек – накратко, друга валидна чувствителност – е била разкрита.

И трета сред големите творчески чувствителности е Кампът: чувствителността на пропадналата сериозност, на театрализацията на опита. Кампът отказва както хармониите на традиционната сериозност, така и рисковете на пълната идентификация с крайните състояния на чувството.

37. Първата чувствителност, тази на високата култура, е в основата си моралистка. Втората чувствителност, тази на крайните състояния на чувството, представена в голяма част от съвременното „авангардно“ изкуство, печели сила от напрежението между морала и естетическата страст. Третата, Кампът, е напълно естетическа.

38. Кампът е постоянното естетическо изживяване на света. Той въплъщава победата на „стила“ над „съдържанието“, на „естетиката“ над „морала“, на иронията над трагедията.

39. Кампът и трагедията са антитези. Налице е сериозност в Кампа (сериозност в степента на участие на артиста), а често и патос. Мъчителното също е една от тоналностите на Кампа; тя е качеството на мъчителността в много от нещата на Хенри Джеймс (например Европейците, Трудната възраст, Крилата на гълъба), на което се дължи силния елемент на Камп в неговите произведения. Но тук никога, никога няма трагедия.

40. Стилът е всичко. Идеите на Жене, например, са много Камп. Твърдението на Жене, че „единственият критерий за едно действие е неговата елегантност[61]“ е буквално взаимозаменяемо, като твърдение, с Уайлдовото „по въпроси от голяма важност, жизнено важният елемент е не искреността, а стилът.“ Но онова, което в края на краищата има значение, е стилът, в който са издържани идеите. Идеите за морал и политика в, да речем, Ветрилото на лейди Уиндърмиър и Майор Барбара, са Камп, но не само поради естеството им. Това са самите идеи, поддържани по един особен игрив начин. Камп-идеите в Света Богородица на цветята са издържани прекалено мрачно, а самото писане е твърде успешно възвишено и сериозно, за да могат книгите на Жене да бъдат Камп.

41. Целият смисъл на Кампа е да детронира сериозното. Кампът е игрив, анти-сериозен. По-точно, Кампът включва едно ново, по-сложно отношение към „сериозното“. Човек може да бъде сериозен за фриволното, фриволен за сериозното.

42. Човек се чувства привлечен от Кампа когато разбере, че „искреността“ не е достатъчна. Сериозността може да бъде просто филистерство, интелектуална ограниченост.

43. Традиционните средства за отиване отвъд праволинейната сериозност – ирония, сатира – днес изглеждат бледи, неадекватни за културно преситената среда, в която е тренирана съвременната чувствителност. Кампът въвежда нов стандарт: изкуствеността като идеал, театралност.

44. Кампът предлага една комична визия за света. Но не една огорчена или полемична комедия. Ако трагедията е преживяване на прекомерна обвързаност, то комедията е преживяване на понижена обвързаност, на откъснатост.

„Обожавам простите удоволствия, те са най-голямото убежище срещу комплексното“

Жена без значение

45. Откъснатостта е привилегия на елита; и както дендито е заместителят на аристократа от 19-ти век по въпроси на културата, така Кампът е съвременният дендизъм. Кампът е отговорът на проблема: как да бъдеш денди в епохата на масовата култура.

46. Дендито беше прекомерно култивиран. Неговата поза беше пренебрежението или инак досадата. Той търсеше редки, неосквернени от масовата оценка усещания. (Модели: Дез Есент от Наопаки на Хюисманс[62], Мариус епикуреецът[63], Мосю Тест На Валери.) Той беше всецяло отдаден на „добрия вкус.“

Познавачът на Камп е намерил по-изобретателни удоволствия. Не в латинска поезия, редки вина и кадифени сака, а в най-грубите, най-обикновени удоволствия, в изкуствата на масите. Простото използване не осквернява обектите на неговото удоволствие, тъй като той се научава да ги използва по един рядък начин. Кампът – дендизмът в епохата на масовата култура – не прави разграничение между уникалния обект и масово-произведения обект. Камп-вкусът се издига над отвращението на точното копие.

47. Самият Уайлд е преходна фигура. Човекът който, когато дойде в Лондон за пръв път, носеше кадифена барета, ризи с връзки, кадифени бричове до колената и черни копринени чорапи, никога през живота си не можа да се отдалечи от удоволствията на старомодния денди; този консерватизъм е отразен в Портретът на Дориан Грей. Но множество от неговите пози предполагат нещо много по-модерно. Именно Уайлд формулира един важен елемент на Камп-чувствителността – равностойността на всички обекти – когато обяви намерението си да „се издигне“ до своя синьо-бял порцеланов сервиз или обяви, че една дръжка на врата може да заслужава също толкова възхищение колкото и една картина. Когато обявяваше важността на вратовръзката, на бутониерата, на стола, Уайлд предусещаше демократичния esprit на Кампа.

48. Старомодният денди ненавиждаше вулгарността. Новият денди, почитателят на Кампа, обожава вулгарността. Там където дендито би бил постоянно обиден или отегчен, познавачът на Кампа е постоянно развеселен, изпълнен с наслаждение. Дендито държеше пред носа си парфюмирана кърпичка и страдаше от припадъци; познавачът на Кампа помирисва вонята и се гордее със здравите си нерви.

49. Това е постижение, разбира се. Едно постижение, подтиквано, при последния анализ, от заплахата от скука. Връзката между скуката и камповия вкус не може да бъде надценена. Камповият вкус е по самата си природа възможен само в богати общества, в общества на кръгове, способни да изпитват психопатологията на охолството.

„Онова, което е ненормално в живота, се намира в нормално отношение към изкуството. Това е единственото нещо в живота, което се намира в нормално отношение към изкуството.“

Няколко максими за обучение на прекалено образованите

50. Аристокрацията е позиция vis-á-vis на културата (както и vis-á-vis на властта), а историята на Камп-вкуса е част от историята на снобския вкус. Но тъй като днес не съществуват никакви автентични аристократи в стария смисъл, за да спонсорират специални вкусове, то кой е носителят на този вкус? Отговор: една импровизирана самоизбрана класа, главно хомосексуалисти, които определят себе си като аристократи на вкуса.

51. Особеното отношение между Камп-вкуса и хомосексуализма трябва да бъде обяснено. Докато не е вярно, че Камп-вкусът е хомосексуален, няма съмнение, че между двете неща съществува особен афинитет и припокриване. Не всички либерали са евреи, но евреите са показали особено влечение към либерални и реформаторски каузи. Също така, не всички хомосексуалисти имат Камп-вкус. Но хомосексуалистите, общо взето, съставят авангарда – и най-артикулираната публика – на Кампа. (Аналогията не е подбрана повърхностно. Евреите и хомосексуалистите са изключителните творчески малцинства в съвременната градска култура. Творческа, тоест, в най-истинния смисъл: те са създатели на чувствителности. Двете първопроходни сили на модерната чувствителност са еврейската морална сериозност и хомосексуалният естетицизъм и ирония.)

52. Причината за разцъфтяването на аристократичната поза сред хомосексуалистите отново изглежда да има паралел в еврейския случай. Защото всяка чувствителност е самообслужваща за групата, която я произвежда. Еврейският либерализъм е поза на самоузаконяване. Такъв е и Камп-вкусът, който определено притежава нещо пропагандистко. Ненужно е да се казва, че пропагандата оперира в точно обратната посока. Евреите свързаха надеждите си за интеграция в модерното общество с насърчаването на моралния усет. Хомосексуалистите свързват собствената си интеграция в обществото с насърчаването на естетическия усет. Кампът е разтворител на моралността. Той неутрализира моралното възмущение, насърчава игривостта.

53. Въпреки това, макар че хомосексуалистите са били негов авангард, Камп-вкусът е нещо много повече от хомосексуалния вкус. Очевидно, неговата метафора за живота като театър е особено подходяща за оправдание и проекция на един определен аспект на ситуацията на хомосексуалистите. (Камповото настояване върху това да не бъдем „сериозни“, върху играта, също се свързва с хомосексуалното желание да се остане млад.) Но човек чувства, че ако хомосексуалистите не бяха повече или по-малко изобретили Кампа, някой друг щеше да го направи. Защото аристократичната поза по отношение на културата не може да отмре, макар че тя може да продължава само по все по-произволни и находчиви начини. Кампът е (да повторим) връзката със стила в едно време, в което приемането на стила – като такъв – е станало напълно съмнително. (В модерната ера, всеки нов стил, освен ако е откровено анахронистичен, се е появявал на сцената като анти-стил.)

„Човек трябва да има сърце от камък,

за да чете за смъртта на малката Нел без да се смее.“

В разговор

54. Изживяванията на Кампа се основават на великото откритие, че чувствителността на високата култура няма монопол върху усъвършенстването. Кампът твърди, че добрият вкус е не просто добър вкус; че съществува, действително, добър вкус и лош вкус. (Жене говори за това в Света Богородица на цветята.) Откриването на добрия вкус или лошия вкус може да бъде много освобождаващо. Човекът, който настоява за високи и сериозни удоволствия, се лишава от удоволствие; той непрестанно ограничава онова, което му доставя наслаждение; в постоянното упражняване на добрия си вкус той евентуално ще се изключи от пазара, така да се каже. Тук Камп-вкусът идва като последица от добрия вкус, като дързък и остроумен хедонизъм. Той прави човека на добрия вкус жизнерадостен, там където преди това той се е излагал на риска да бъде хронично измамен в надеждите си. Той е добър за храносмилането.

55. Камп-вкусът е, преди всичко, начин на наслаждение, на оценяване – не съждение. Кампът е щедър. Той иска да се наслаждава. Той само изглежда като злоба, цинизъм. (Или, ако е цинизъм, това не е безскрупулен, а сладък цинизъм.) Камп-вкусът не твърди, че да бъдеш сериозен е лош вкус; той не се надсмива над някого, който успява да бъде сериозно драматичен. Онова, което той прави, е да открие успеха в някои страстни провали.

56. Камп-вкусът е вид любов, любов към човешката природа. Той се наслаждава на, вместо да осъжда, малките триумфи и тромави интензивности на „характера“ … Камп-вкусът се идентифицира с онова, от което се наслаждава. Хората, които споделят тази чувствителност, не се смеят на нещото, което определят като „един камп“, те му се наслаждават. Кампът е едно нежно чувство.

(Тук човек може да сравни Кампа с голяма част от Поп Арта, който – когато не е просто Камп – въплъщава едно отношение, което е сходно, но все пак много различно. Поп Артът е по-плосък и по-суховат, по-сериозен, по-дистанциран, в края на краищата нихилистичен.)

57. Камп-вкусът се подхранва от любовта, която се е преляла в определени обекти и лични стилове. Липсата на тази любов е причината за това защо такива кичови неща като Пейтън Плейс[64] (книгата) и сградата Тишман не са Камп.

58. Ултимативното Камп-изявление: това е добро защото е лошо … Разбира се, човек не може да го казва винаги. Само при определени условия – онези, които се опитах да скицирам в тези бележки.

СЮЗЪН ЗОНТАГ

Сюзън Зонтаг (1933–2004) е американска литературна критичка, романистка, кинематографистка и политическа активистка.

Как да бъдем публични интелектуалци

Автор: Кристофър Хитчинс

Опитвал ли се е някой да опише себе си като „интелектуалец“ или да даде такъв отговор на въпроса „А с какво се занимавате вие?“ Самото понятие „публичен интелектуалец“ понякога ми звучи като израза „органична храна“. В края на краищата, не може да има нещо такова като „неорганична“ храна, пък и е трудно да си представим интелектуалец, който се специализира в областта на усамотението, поне от Имануел Кант насам. И все пак вероятно ни е необходимо някакво понятие, което да изразява разликата между „интелектуалец“ и съперничещите му названия като „създател на мнения“ или „спец“ (pundit), особено защото последните две са толкова тясно свързани със света на телевизията. (Наскоро гледах отново историческата, 40-годишна конфронтация по ABC News между Гор Видал и покойния Уилям Ф. Бъкли по време на чикагската демократическа конвенция. Удивителното нещо беше, че телевизията е дала на тези двама интелектуалци цели 22 минути да дискутират след новините. Колко назад сме останали от този стандарт за коментар).

Веднъж чух политолога Алан Улф да се представя като „нюйоркски интелектуалец“, присъединявайки се към една традиция, която се простира назад чак до основаването на Partisan Review. Приемайки, че тази характеристика е най-продължителният принос на Америка към резонанса на понятието „публичен интелектуалец“, човек би могъл да отбележи, че тя описва най-вече хора, работещи извън академичните среди и дори извън по-широката издателска сфера – това бяха предимно независими хора на самостоятелни професии или редактори на списания от типа „малцинство, състоящо се от един“. Социологът Даниел Бел най-накрая получи позиция в академичните среди, но само след като му беше дадена задължителната докторска титла заради многото важни книги, които той беше написал без никаква надежда за професорско място. Покойната Сюзън Зонтаг, която познавах и от която се възхищавах, по същия начин мина през живота без да има постоянна работа, солиден източник на доходи или – в продължение на доста години – подслон. Гор Видал никога не завърши университет – (бидейки, ако и само в това отношение, като Джордж Оруел, лондонският кореспондент на Partisan Review). Броят на противоположните примери, които човек би могъл да даде откъм академичните среди, от Ноам Чомски до Натан Глейзър, не променя особено силата на моята теза. Да бъдеш публичен интелектуалец е в един определен смисъл нещо, което си, а не нещо, което вършиш. Мнозина учени са интелигентни и високо ценени професори, но по някакъв начин те не са публични интелектуалци.

От всички хора, които споменах, не мога да се сетя за нито един – освен Улф – който да е казал за самия или самата себе си „Аз съм интелектуалец.“ Това, оказва се, е титла, която човек трябва да заслужи чрез мнението на другите. Спомням си как на 15 години гледах една объркана, днес вече забравена пиеса, в която за един от героите се казваше: „Той е интелектуалец. Той решава проблеми с главата си.“ Спомням си, че си помислих, доста самоуверено, че бих искал някой ден същото да се каже и за мен. Днес с голяма вероятност блогосферата и спец-о-крацията позволяват на хората просто да заявят нещо такова за самите себе си. Нуждата от моментален анализ, или поне неговото търсене, увеличава с всяка седмица видимостта на личности, които не се чувстват притеснени от това, че – както казвахме някога – „те нямат непубликувани мисли“.

Но какъв тогава е смисълът от понятието „публичен интелектуалец“? То ни помага да определим някого като човек, който живее от битката на идеите. То често ни помага и да научим нещо за една чужда култура или държава; руските интелектуалци-дисиденти от 70-те и 80-те години ни представят един златен стандарт в това отношение. Очевидно днес понятието е изгубило първоначалната си връзка с културата на Франция и особено с кафетата от парижкия Ляв бряг. Когато читателите избираха интелектуалците за списъка на Prospect/ Foreign Policy от 2005-та година, сред първите 40 имаше само едно френско име, а тазгодишният списък съдържа само пет. (Пропускането на Бернар Анри Леви и Паскал Брюкнер ме удивява). Доколкото съм способен да преценя, думата „интелектуалец“ е станала популярна като обида по времето на аферата Драйфус. Тогавашният неологизъм е подсказвал, че фракцията, поддържаща Драйфус, не е била достатъчно лоялна към нацията, предпочитайки градската абстракция на „интелекта“ пред истините на църквата и земята. Лично аз се надявам думата никога да не изгуби тази си връзка с подривното, подмолното.

Забележително през последните няколко години е откъсването на понятието от неговата стара връзка с лявото и секуларното. Ерик Хобсбаум беше поставен на 18-то място от сто през 2005 – по онова време той беше на 88 години – но тази година, с изключение на Славой Жижек, аз не мисля, че в списъка има дори един-единствен човек, който би определил самия себе си като марксист. (Сред другите, които принадлежат към клуба на Хобсбаум на родените през 1917, както Робърт Конкуест, така и Конър Круз Обрайън са добри кандидати. Сред родените по-късно би се класирал и Ханс Магнус Енценсбергер, особено в един списък, в който папата е единственият друг германец с изключение на Хабермас). Друг удар по секуларизма е включването не само на Тарик Рамадан, но и на Юсуф ал-Карадави, роденият в Египет свещеник, който издава микро-фетви и други напътствия за мюсюлманите, залепнали с поглед към Ал-Джазира. Окуражаващ е фактът, че този път липсва великият аятолах на иракските шиити, Али ал-Систани, който по неразбираеми причини бе включен в списъка през 2005-та.

Всъщност, свещениците, които споменах, могат да бъдат определени повече от останалите в този списък като мъже на мисълта, които същевременно са и мъже на делото. Техните секуларни еквиваленти бяха описани от Антъни Пауъл в неговите мемоари като „типът д’Анунцио, писателят, който е и човек на делото (Малро, Кьостлер, Мишима, Мейлър).“ В изследването си за американските публични интелектуалци, Ричард Познер се оплакваше от западането на тези активистки елементи като друг резултат от господството на университетите и възхода на специализацията, поради което подзаглавието на книгата му беше „Изследване на упадъка“. Някои хора биха помислили, че тази гледна точка бе доказана по един по-различен начин и чрез избора на Познер за най-важен интелектуалец, а именно: никой друг освен самия Хенри Кисинджър.

Но всъщност не би трябвало само да критикувам другите. Поради факта, че съм в състояние да се появявам по телевизията, да държа речи при много кратки срокове и да пиша с висока скорост, аз често бивам канен – и изкушаван – да предлагам моментални отговори и оценки по различни въпроси. Да се върши това е понякога приятно, а друг път то е един вид отмъщение за многото пъти в които човек е трябвало да преглъща ругатни пред екрана или да захвърля вестника вбесен. Въпреки това аз правя каквото мога и отказвам поне някои от тези покани, за да не се превръщам в някакъв вид публичен всезнайко.

Към проблема за самоназначилия се водач и мъдрец човек трябва да прибави трънливия въпрос за самоназначилото се обществено мнение. Не-представителни групи от хора – като ония, които участват в електронни допитвания пред техните AOL-екрани, за да решават въпроси като например дали Елиът Спитзър трябва да бъде съден – са свикнали да си мислят „това съм аз“ когато четат „това е, което решихте вие“. Идеята за някакъв интелектуален стандарт вероятно има само малко шансове за оцеляване в едно такова обкръжение, което, освен това, е вече достатъчно мотивирано от публични анкети.

Онова, което човек може да нарече „селекторат“, дори и на тези августейши страници, е един авто-селекторат, който може да бъде активиран чрез някой интернет сайт или от личност с база от фенове. (Критериите на Познер за включване в неговия списък се състояха от комбинация от медийни споменавания, интернет-посещения и научно цитиране). Наскоро ми беше посочено едно допитване, направено на сайта на журналиста Чарли Роуз, класиращо популярността на последните му гости. Бях поласкан, по някакъв начин, да открия интервюто му с мен на първо място (1059 гласа), пред Махмуд Ахмадинеджад (505 гласа), Бил Клинтън и Джордж Х. У. Буш (344 и 494 гласа, съответно). Но, както можете да видите чрез един бърз преглед на тези цифри, един свят, в който някакъв измерим електорат определя тези класации, всъщност не съществува извън сайта на Чарли Роуз. Един такъв свят, ако той съществуваше, не би бил в състояние да ме постави на почти същото място като Вацлав Хавел, съответно на четвърто и пето място – едно абсурдно събитие, но такова, което действително се случи преди три години под егидата на допитването на Prospect/FP. Последният път когато имах такова зашеметяващо усещане беше когато секцията „стил“ наWashington Post направи новогодишния си рунд на хора „in“ и „out“, заявявайки, че аз съм „out“ в някаква журналистическа категория, докато консервативният спец Тъкър Карлсън беше “in”. Добре, спомням си, че си мислех тогава – но защо някак не мога да си спомня някога да съм бил определян като “in”, преди всичко друго?

Човек би могъл да сбърка и по-зле, отколкото ако заяви, че интелектуалец е някой, който не се опитва да се извисява по топлите течения на общественото мнение. Трябва да има място и за онези мъже и жени, които мислят самостоятелно; които са готови да поемат обвинението в „елитизъм“ (или поне да го предпочитат пред мисълта за популизъм); които се грижат за езика над всичко друго и успяват често да налучкат неговото нелесно отношение към истината; и които са готови и способни да разкрият една лъжа като такава. Ако такава личност притежава освен това и чувство за ирония, както и за история, то тогава, както казват французите, tant mieux. Интелектуалецът не трябва непременно да бъде някой, който, според една добре позната, но по същество безсмислена фраза, „превръща истината в мощ“. (Чомски ни напомни сухо, че мощта често вече знае истината достатъчно добре). Въпреки това, отношението към властта вероятно трябва да бъде скептично, както и отношението към утопията; да не говорим пък за небето и ада. Други цели би трябвало да включват способността за наблюдаване на настоящето през оптиката на историята, миналото през перспективата на живите, а културата и езика на другите със снаряженията на интернационалиста. С други думи, колкото по-високо човек се издига в някаква „одобряваща“ класация на това призвание, толкова повече той трябва да се съмнява в собствената претенция за нещо такова, преди всичко друго.

Източник

КРИСТОФЪР ХИТЧИНС

Кристофър Хитчинс (род. 1949) е британско-американски автор, журналист и литературен критик. Той е бил сътрудник на Vanity Fair, The Atlantic, World Affairs (journal), The Nation, Slate, Free Inquiry, както и на различни други медии. Хитчинс също е политически активист, чиито книги-бестселъри, ерудиция и показност му придадоха огромна известност през последните години.

Имре Кертес за новия европейски антисемитизъм

Автор: Имре Кертес

(Интервюто се води от унгарската журналистка Естер Радаи)

Естер Радаи: Искате ли първо да говорим за формата? Защо написахте роман в диалози? И защо едно разпитване на самия себе си, вместо да отговаряте на въпросите на Золтан Хафнер, вашия първоначален партньор в разговора?

Имре Кертес: След Нобеловата награда за мен бяха написани толкова глупости; бяха публикувани биографии, в които нямаше нищо вярно, цялата картина беше толкова фалшива, че моят унгарски издател, Геза Морчани и аз решихме да изправим грешките чрез един том с интервюта. Золтан Хафнер, един мой приятел, ме интервюира в продължение на една година. Когато получих дебелия ръкопис някъде по време на едно пътуване, в някаква хотелска стая, и прочетох първия си отговор – но на кого ли разправям какви глупости говорят интервюираните – отхвърлих цялата книга и веднага започнах да пиша Досието К. Работата започна много добре, което почти никога не беше се случвало при по-ранните ми творби: въпросите следваха един след друг, от отговорите следваха винаги нови въпроси.

И вие наистина не сте чели ръкописа?

Не.

Значи всички въпроси са ваши собствени.

Персонажът, който задава въпросите, изобщо не прилича на Золи Хафнер. Който познава него, кроткия литературовед, знае това. Необходим ми беше един по-нервен, „дързък“ Золи, който да изчовърква отговорите от мен.

Написали сте собствената противоположност от самия себе си?

Той възникна по собствена воля, под моя молив, респ. на моята клавиатура.

И кой е той? Един свръх-Аз?

Дали е свръх-Аз не знам. Изведнъж се появи в компютъра ми, внезапно играта можеше да започне, този пинг-понг на въпросите и отговорите. „Аз“-ът спокойно можеше да се оттегли от масата, трябваше само да внимавам за протичането на играта, да не ни липсват нови топки, ракети и желание за игра …

Отново едно ново „Аз“: третото, ако не греша. Има ли сред тях едно истинско „Аз“?

Никое от тях не е истинско. Казано по-точно, и трите са истински. Точно това трябваше да предотвратя – едното от тях да доминира, да „спечели“. Тогава играта щеше да свърши.

Но в края на краищата това роман ли е или автобиография? Как се отнасят една към друга фикцията и реалността? В „Досието К.“ вие пишете, но това е вече известно, че не обичате да разграничавате рязко тези неща.

Това просто не е възможно. Дори когато човек се опитва да направи „точно“ възпроизвеждане на действителността, тя бива променена точно когато започне разказа. Ние придаваме форма на спомените и преживяванията, които бродят хаотично или са скрити някъде из ъглите на съзнанието ни – и колкото по-точно бихме искали „да ги възпроизведем“, толкова повече трябва да ги променяме. Всичко е фикция, животът, преди всичко самият човек, от момента, в който той започне да се изнамира. В един определен смисъл този момент решава всичко в живота. С мен това се случи някъде към 1955, когато реших да стана писател. Фикцията започна, защото бях се изнамерил като писател. По онова време това нямаше никакъв смисъл, това беше едно определено неразумно решение.

Имаше ли това някаква предистория?

Не, никаква.

И вие започнахте да пишете собствения си живот …

… да живея и да пиша. Да превръщам живота в собствения си живот. Като барон Мюнхаузен да се измъквам за собствените коси от блатото на историята, на масовата участ. По-късно открих, че този път, процесът, фикцията, ме интересува най-много, затова я избрах като тема.

Правилно ли ви разбирам? Вие сте си написали роля в собствената драма? След решението да станете писател, вие сте започнали една история, вашата собствена история, и сте изнамерили една фигура – самия себе си – която пише творбите ви?

Така казано това звучи доста сложно. За този процес писах в Дневник от галерата „Винаги съм имал таен живот, който беше истинският.“ Например, за да мога да напиша Роман на човек без съдба, първо трябваше да живея заедно с него в продължение на 13 години, от 1960 до 1973. В продължение на тринайсет години не написах този роман. Преди да започна да го пиша трябваше да науча уроците, които ми поднасяше животът с него. Трябваше например да вземам решения относно три принципни въпроса на модерния роман – език, време и история. Едва след като бях създал езика беше ясно, че като форма на историята е подходящ не „разказът“, а постоянното, интензивно случване. Историята си представях като един вид драма за страстите христови със задължителни места и събития: арест, затваряне в гетото, депортация за Аушвиц, преминаване през обичайния подбор, попадане в лагер. Това са общи съдби, истории на страдание. На всички жертви се случва едно и също. Историята не биваше да бъде изопачавана от случайни, единични, индивидуални преживявания …

В „Досието К.“ пишете, че това е кич. Защо?

Защото липсата на съдба е не само заглавие, но и тема на романа. Всяка индивидуална история е кичова, защото тя се откъсва от закономерността. Всеки оцелял е свидетелство за единична производствена авария. Исках да напиша един обективен, не равнодушен, но изглеждащ равнодушен роман. Това се отнася до всички мои романи: те разглеждат темата си от една определена дистанция. Те са добра фикция, маскирана като „автобиография“.

Цитирам едно от вашите обективни, поддържащи дистанция изявления за еврейството и детството, които за вас са били „голяма мизерия“: „Аз станах евреин по заповед, нямах нищо, на чиято страна да се обявя, чувството за отговорност ми беше ограбено“…

… да, великолепното чувство да бъдеш отговорен сам. Не беше ясно какво поема човек. Налице беше само ежедневната практика – и човек възприемаше всяка изстрадана, непоносима неправда като баналност, като естествен страничен ефект на живота, като задача, която трябваше да се решава ден след ден. В началното училище трябваше да бъда най-добър в класа, да нося вкъщи отлично свидетелство, „инак няма да можеш да учиш в гимназия“, така ми казваха. Както знаете, поради тогава вече отдавна валидния „еврейски закон“ за еврейски ученици беше много трудно да получат място в университет. Само най-добрите ученици можеха да се подготвят за следване в един „Б-клас“. Тази за евреите задължителна норма аз бях научил, респ. наизустил, но не и разбрал – отчасти защото родителите ми не бяха религиозни евреи. Ако бях израснал в едно ортодоксално или поне религиозно семейство, може би бих могъл да придам на безсмислената си ситуация някакъв смисъл от самото начало. Ако бях циник, сега бих казал: всичко на тоя свят е въпрос на перспектива.

В „Кадиш[65] за едно неродено дете“ прочетох, че за вас думата „евреин“ дълго време е означавала: плешива жена пред огледалото в червен пеньоар.

Бях на гости при роднини в провинцията и една сутрин се втурнах в стаята на леля си. Тогава не знаех, че ортодоксалните жени бръснат главите си и носят перуки. Гледката ме шокира, беше нещо като разобличение. Тъй като не знаех какво е било разобличено, дълго време запазих гледката за себе си, като тайна, като плакативна метафора за тайнствената дума „евреин“. За мен това беше нещо странно, то нямаше, така да се каже, субстанция.

В „Досието К.“ вие пишете: „Холокостът ме направи евреин“. Много хора чувстват това по един подобен начин, вече често съм чувала: „аз съм евреин, защото баба ми и дядо ми са убити в Аушвиц.“ Вие също казвате, че сте „един евреин, който преди Аушвиц не е имал нищо общо с еврейските форми на живот: нито с архаичните, нито с асимилираните евреи, нито пък с ционистите или с Израел.“ Бихте ли казали нещо повече за това?

Това не е просто. За да мога да видя и опиша ясно ситуацията си, първо трябваше да си извоювам вътрешната свобода, чрез която мисленето за самия мен стана не само възможно, но и неизбежно. Аз се считам за човек с европейско възпитание, ако мога да кажа така: с европейско убеждение, който изпитва дълбока солидарност с еврейството. Говорейки с Жан Амери: „Аз съм евреин само в смисъла, че не съм … такъв, но познавам и разпознавам преценката на света за евреите, бидейки съпричастен на историческия процес на призвание – едва тогава аз мога да произнеса думата ‚свобода‘“. Аз разбрах сравнително рано, че не мога да бъда свободен, ако отричам еврейския си произход, че това би било огромна лъжа. Да компенсирам преживяванията си в Аушвиц с крайно религиозни или ционистки възгледи е за мен неприемливо. Имаше множество задни вратички и пътища за бягство, които не биха ме довели до свободата. Известно време очевидно най-добрият път ми изглеждаше да е свързан с изчакване като член на работническото движение, докато еврейството изчезне в „безкласовото“ общество. Човек може да изпробва множество пътища, но най-простият е да се приеме отговорността и последствията от собствения произход.

Искате да кажете, че винаги ще има антисемитизъм? Вие не храните надежда, че този проблем ще изчезне някой ден от света?

Докато бъде разглеждан като проблем, той няма да изчезне. Лагерите на фашистите за унищожаване на европейските евреи, основаването на Израел, бяха нови феномени – респ. нови проблеми – в историята на евреите и антисемитизма. За Аушвиц няма антисемитски отговор освен отричането на Холокоста. В началото отричането на Холокоста изглеждаше почти смешно абсурдно; днес то вече се възприема като „сериозен клон на науката“. Ако в една страна антисемитизмът бива обявен за държавна програма, то тогава се прилага една официална, институционализирана фалшификация на историята като в еднопартийните диктатури на 20-ти век. В демократичните държави критиката срещу Израел предлага една нова и ефективна възможност за антисемитизъм – преди всичко, когато самият Израел дава основания за критика, което между другото вършат и други държави, които не трябва да се борят за съществуването си. Беше развит един език, който аз наричам Евро-антисемитизъм. За един Евро-антисемит не е никакво противоречие да възпоменава жертвите на Холокоста в дълбока печал и в следващото изречение, под претекста на критиката срещу Израел, да произнася антисемитски фрази.Това е вече толкова често повтаряно, че се е превърнало в клише: споменът за Холокоста е необходим, за да не може той да се случи никога повече. Но след Аушвиц не се е случило нищо, което да направи един нов Аушвиц невъзможен. Напротив. Преди Аушвиц самият той беше непредставим, днес това изобщо не е така. Тъй като Аушвиц се случи в действителност, той вече е проникнал в нашата фантазия, той е постоянна част от самите нас. Онова, което можем да си представим, защото се е случило в действителност, може да се случи отново.

Един цитат от „Досието К.“ беше много важен за мен, той се отнася до всички диктатури: „Там където започва Аушвиц, свършва логиката. На преден план излиза принудителното мислене, което много прилича на логика, защото то води хората, но не по пътя на логиката … Абсурдността изглежда като логика: в случая с Аушвиц не ни остава никакъв друг избор. Това мислене вече е внушено предварително, ние активно участваме в учебния процес.“

Да се следва тази абсурдна „логика“ при определени ситуации изглежда е предпоставка за оцеляване. Човек не го забелязва повече, защото абсурдността вече е минавала за логика – вчера, онзи ден, вече от много дълго време насам; днешната абсурдност следва логически от абсурдността от вчера. Човек сътрудничи, в гранични ситуации изобщо не може да се върши нищо друго, но по-късно не иска да си спомня за това, по-късно, по разбираеми психологически причини, това бива разглеждано не като сътрудничество. В Аушвиц например най-често беше невъзможно да не се сътрудничи. Човек иска да живее и се надява, макар че бъдещето е неясно – и докато се надява, той върви по единствения път, който му обещава някакъв шанс за оцеляване. Това са въпроси, които и днес си остават предизвикателни.

Във „Фиаско“ вие се занимавате не само с жертвите, но и с извършителите…

И двете групи ме занимават едновременно.

… и цитирате Бодлер: „Бих бил щастлив не само като жертва; да играя палача не би ме изпълнило с недоволство.“ Във „Фиаско“ един човек получава работа като надзирател. В затвора той удря в лицето един беззащитен затворник: това фикция ли е или действителност?

Това е фикция, която се основава на действителност. През 1951 бях призован на военна служба. След „общото основно обучение“ нашата част беше изпратена за охрана на военната прокуратура. Трябваше да водим обвинените затворници от затвора до съда или до работното място, сутрин да ги извеждаме, а вечер да ги връщаме обратно и т. н. В действителност успях да се измъкна оттам като симулирах нервна криза, бях изпратен в болница, а оттам във „филмовия институт“ на армията, където трябваше да приготвям диафилми за обучението на войниците. Десетилетия по-късно, когато във „Фиаско“ се занимавах с „естетическата представимост на насилието“ и се интересувах не само от психологията на жертвата, но и от тази на извършителя, на „палача“, действието в романа изискваше от мен да подложа главния си герой на една екстремна ситуация. Трябваше да опиша предисторията на първото деяние на един масов убиец, да си представя началото на един житейски път, който – в една тоталитарна държава, в една диктатура – води към убийството на тридесет хиляди души. Този човек не е чудовище, не е роден садистичен убиец, напротив: той е възпитан в хуманистичната традиция на европейската култура, но в една определена ситуация той се противопоставя на вътрешното си усещане, отрича самия себе си и извършва нещо, което никога не би извършил като свободен човек, от собствено убеждение. В една ситуация, в която той вече не може да се ориентира, в която естествената последователност на живота му се прекъсва, той отдава своята превърнала се в бреме личност на тоталитарната власт.

И това вие наричате състояние на милост?

Да, в състоянието на милост човек се намира отвъд отговорността, която носи за собствената си личност. Като част от една затворена система на власт не е необходимо повече да интерпретирате своите действия, своя живот. Това се нуждае от по-дълъг анализ, тук мога да кажа само следното: падането на социализма показа, че затворените общества притежават една определена притегателна сила. Широтата на свободата предизвиква в първия момент панически страх.

В „Досието К.“ вие пишете: „Не знам дали натиска, под който трябваше да живея и пиша, е бил полезен за творчеството ми. Книги като „Роман на човек без съдба“ или „Фиаско“ може би изобщо не биха могли да бъдат написани при нормални обстоятелства.“ За да цитираме познатия израз от „Роман на човек без съдба“: изпитвате ли понякога носталгия?

Носталгия не изпитвам в никакъв случай. Но окончателен отговор на този неимоверно труден въпрос – колко дължа на тиранията – аз все още не знам. Това беше свободата на лудницата, но това беше свобода, в един определен смисъл, по един перверзен начин; това беше свободата на потиснатите и изоставените, едно състояние, в което човек правеше съвсем други, непредставими и невъзможни при истинската свобода, наблюдения и преживявания. Това изискваше едно специфично представяне на действителността, в която човек беше изоставен на себе си, която никога не би могъл да промени, а само да понася. Огромното напрежение даваше на фантазията и езика свобода, то позволяваше да възникне един друг поглед към нещата, който там, в лудницата, изглеждаше истинен и автентичен. Но какво се случва когато натискът престане, когато вече не сте обградени от стени? Трябваше да предприема опита, да проверя дали мога да съществувам и без натиск, тоест: дали съм се разболял от диктатурите, дали съм бил деформиран от тях, дали способността ми за свободно дишане е изчезнала или напротив: може би точно тези системи на терора са ми помогнали, защото те са ме принудили да разгърна творческата си сила, стила си, желанието да пиша. Беше важно да разбера дали съм в състояние да пиша романи и като свободен човек.

Преди три години ми казахте за живота на писателя: „Човек все пак трябва да бъде малко изгубен.“

Не можете да се справите, ако не сте малко изгубен. В последните ми два романа има много повече радост от живота, хумор и игра, отколкото бях си го позволявал при диктатурата. Беше много важно да открия докъде стигат корените на изкуството ми, в какво се задържат те. Тази доста скрупульозна равносметка ми беше необходима, за да мога изобщо да седна на работната маса. С тези две последни книги, Ликвидация и Досието К., доказах поне на себе си, че – говорейки с Лорънс Стърн – „съм се възползвал от страданията си.“

Източник

ИМРЕ КЕРТЕС

Имре Кертес (род. 1929) е унгарски писател и носител на Нобелова награда (2002 г.).През 1944 той е депортиран в Аушвиц, а по-късно в Бухенвалд, където доживява освобождението през 1945. По-късно той работи като журналист, писател и преводач на немскоезични автори като Ницше, Хофманстал, Шнитцлер, Фройд, Рот, Витгенщайн и Канети. Всички те имат значително влияние върху неговото творчество.

Корупцията като метафора

Автор: Дърк Тенцлер

През последните години корупцията се превърна в модерна тема. Това не може да се дължи на състоянието на нещата, тъй като нито в количествено, нито в качествено отношение през това време са отбелязани някакви особено впечатляващи промени. И все пак налице е едно променено обществено възприятие и оценка на корупционното поведение. В обществените дебати вече биват разглеждани не само отделни сензационни скандали, в които са въвлечени отделни черни овци – явления, които с удоволствие биват интерпретирани като начало на някакви процеси на обществено пречистване и които трябва да докажат, че Германия не е някаква бананова република, а функционираща демокрация. Срещу такива консервативни, по принцип успокоителни интерпретации, каквито например можеха да бъдат открити във Frankfurter Allgemeine Zeitung по повод аферата Кол, от позицията на (ляво)либералното (напр. Süddeutsche Zeitung) гледище става дума за борбата срещу структурно-обусловени нарушения в обществото.

Обществеността вече бива разтърсвана от медиите не само спорадично. Скандализацията на отделни събития е част от една систематична антикорупционна кампания, която – в началото започната като гражданска инициатива – междувременно придоби институционализация на един широк, международен фронт. Неправителствени организации като Transparency International се превърнаха в пета власт в държавата и успешно вземат участие в определянето на държавната политика. Борбата срещу корупцията се превърна в ефективен инструмент за оформяне на политиката. За борба с нея бяха основани нови институции към ООН или ЕС (напр. OLAF[66]), към Европейския Съвет (напр. GRECO[67]), но също и в отделни държави. Публикуваният годишно от Transparency International индекс за общественото възприемане на корупцията, продължаван от националните организации, бива разглеждан като мяра за модернизацията, като пробен тест за демокрацията и пазарната икономика, от чието ниво зависят международната съвместна работа, например военната и икономическа помощ. Не само критиците, но и функционерите на тази кампания (към които, бидейки финансиран със средства на Европейския Съюз, принадлежи и автора на тази статия) междувременно говорят за една мощна антикорупционна индустрия с нарастващ оборот.

Но как се стигна до това развитие? За нарастване или ново качество на съответните престъпления, както вече беше казано, няма никакви признаци, нито пък научни (статистически) данни. За някаква нова тенденция едва ли може да става дума. Типичното отношение към сенчестите страни на човешкия живот като протекция, непотизъм и облагодетелстване бива определяно най-вече от едно отношение на „винаги е било така“. В десетилетието преди смяната на века обаче се очерта една промяна в отношението, поставена в движение най-вече от някои американски think tanks.

Антикорупционната кампания – започната от някои кръгове сред Световната банка и Международния Валутен Фонд – е част от един реформаторски процес, започнал след края на студената война и обозначаващ ако не предричания от Франсис Фукуяма „край на историята“, то поне края на социалдемократическата ера, описван от Ралф Дарендорф. Разпадането на следвоенния световен ред, определен в Ялта, както и изгрева на т. нар. „царство на свободата“, се очерта още през 80-те години при управленията на Тачър, Рейгън и Кол. С изчезването на реалния социализъм изчезна и предизвикателството от страна на работническото движение на Запад, към чието канализиране бяха насочени още социалните реформи на Бисмарк. Континентално-европейският анти-модерен път на патерналистката социална държава попадна под натиск с напредъка на глобализацията. Победата на англосаксонския либерализъм над социализма във всички негови отсенки изглежда вече като неоспорим факт. С неговата кратка формулировка за „пазарна икономика без допълнителни описания“ Вацлав Клаус в края на краищата зададе посоката не само за постсоциалистическата трансформация. … Тази трансформация се състоеше в понякога повече, понякога по-малко радикалния опит да се осъществи един ready made капитализъм, който трябваше не само да коригира погрешното развитие на социализма, но и същевременно да открие път за глобализацията. От тази двойна перспектива феноменът на корупцията изглежда едновременно като наследство на социализма и като съпътстващ ефект на нагаждането към новия световен икономически ред.

След като се завърнах от един уъркшоп в Букурещ, по време на който членовете на един международен изследователски консорциум се срещнаха, за да разговарят относно различните начини на възприятие на корупцията в източна и западна Европа, аз изведнъж започнах да установявам в себе си една промяна на възприятието. Неочаквано за мен тук се очертаваха не толкова различия, колкото прилики в начините на възприемане.

Корупцията като съдържание на трансформационната криза. Примерът на Румъния

По време на споменатата среща в Букурещкия университет румънските колеги ни изненадаха със заключението, че корупцията е не само главната тема сред румънското общество, но и нещо като основателски мит на постсоциалистическото общество, който като всеки мит не минава без жертви. Според допитванията до общественото мнение 80 процента от румънците познават по някой роднина, приятел или познат, който е бил подкупен, 60 процента смятат всички служители на обществено място за корумпирани, над 50 процента възприемат заплащането на подкупи като всеобща практика и само 8 процента го отричат. От цифрите става ясно, че корупцията в никакъв случай не бива възприемана единствено пасивно, като „синдром“ или „бедствие“, но и активно, като един вид „национален спорт“, който се практикува от всички. Тази форма на ежедневната корупция, в която участват всички – например когато подкуп се плаща на лекари, съдии, служители и т. н., за да се получи здравна или правна услуга, разрешение за започване на строеж или собствена фирма, румънците разговорно наричат spaga. „Истинската“, структурна корупция, обозначавана с официалния израз mita, която се практикува от старите и нови елити, вече и на международно, дори глобално ниво, бива различавана от първата.

Корупцията, като всяко зло, винаги е онова, което вършат другите – един феномен, познат от изследванията на общественото мнение. Корупцията, практикувана от самите нас, бива омаловажавана и „нормализирана“ като „услуга“ или „кавалерско престъпление“. Ако човек бъде хванат, то тогава той е жертва на структурно обусловената и следователно неизбежна корупция. Ежедневната корупция, наречена spaga, следователно дори не бива възприемана като такава. Говори ли се за корупция, то най-често става дума за mita – систематично упражняваната от тъмни сили корупция на старите социалистически мрежи за преразпределение, които след промените са претърпели една трансформация и социално затваряне. За разлика от дребните хора номенклатурата е в състояние да превърне своя социален капитал в икономически. В съюз с добрите стари познати от политиката те продължават разграбването на държавата за сметка на населението. Упражняваната вътре в социалистическите мрежи за преразпределение приватизация на държавата сега вече е запазена привилегия за икономическите и политически елити, които се формират като нова класа и се разграничават от дребните хора и техния стил на живот. Във възприятието на изключените от структурната корупция дребни хора новите възходящи се явяват като копиращи западния стил на живот nouveaus riches, като корен на всяко зло. Вижда се как корупцията бива възприемана от губещите от модернизацията не само като криминално деяние, но и като всеобщ образец за интерпретиране на обществените порядки.

В едно официално съобщение румънският министър-председател предупреждава за опасността от едно всеобщо разпространено използване на понятието, което води до това, че корупцията се превръща в обичаен етикет за всички недостатъци на румънското общество. Противно на всеобщата премълчавана практика на ежедневна корупция, в която активно участват всички, в обществения разговор – тази приказлива наблюдаваща и контролираща обществена инстанция – изразът „корупция“ е поел ролята на един catch all term (обобщено понятие), с което биват обяснявани източниците на всяко зло. Корупцията се разкрива като метафора за постсоциалистическата трансформационна криза, като общовалидно обяснение за нарастващата социална диференциация, неравенство и преразпределение на общественото богатство – за това, което, цитирайки Маркс, бихме могли да наречем „първоначално натрупване“.

Като метафора корупцията се отнася не до някакво фактическо съдържание; тя просто се асоциира с един модел на интерпретация от конспиративно-теоретическо естество, религиозен по натура, който позволява да се обясни и отхвърли неразбираемото, чрез който биват идентифицирани всички ония, които са виновни за собственото неблагополучие. Позоваването на тъмните сили служи за рационализация и овладяване на невидимите, неразбираеми връзки. Френският етнолог Марсел Маус дава за това в своята теория на магията едно социологически използваемо обяснение. Той говори за „априорни индукции“ в процеса на създаване на мнение – за псевдоемпирични предразсъдъци – които са социологически интересни, защото те възникват под натиска на потребностите на групите и индивидите. С други думи, анализът на тези „измишльотини“ позволява – когато те бъдат отнесени към техните практически контексти – едно разбиране на проблемите на индивиди, групи и общества, защото за актьорите те представляват един вид решения на техните проблеми.

Но въпреки общественото възприятие, което стриктно разграничава spaga и mita, между тези две неща все пак съществува една скрита връзка. Защото обичайният реализъм на дребните хора, увереността, че това винаги е било така и че то не може да бъде променено, е както Modus operandi на дребната, ежедневна корупция, така и легитимация на структурната корупция в голям стил. Като губещи те сами допринасят за това, че са станали, че са и че ще си останат губещи. Корупцията, в която те вземат участие, същевременно подкопава доверието в държавните институции, които единствени могат да пречупят властта на привилегированите и да гарантират равенството пред закона, както и онова на социалните шансове. Корупцията като метафора, като обществен начин на тълкувание, прилаган от една страна към действията на другите и от друга, като нещо подразбиращо се и обичайно, създава една обществена практика, която произвежда новия източноевропейски капитализъм.

Корупцията като следствие от модернизацията. Случаят Германия

Едно сравнение между Румъния и Германия би могло да доведе до предположението, че разликите едва ли биха могли да бъдат по-големи. В индекса на възприятие на корупцията Румъния се намира на 87-мо място (от 142) и следователно се намира в компанията на бедните, докато Германия се намира на 14-то място – след Скандинавия, Холандия, азиатските държави-тигри и Англия, но доста пред САЩ, в компанията на богатите (Transparency International 2006). Корупцията с удоволствие бива представяна като признак на обществено слабо развитие. За икономистите и теоретиците на модернизацията тя е нещо като социален реликт – също и по отношение на „прокрадващия се социализъм“ в модерната социална държава, според Фридрих Хайек. Разглеждана функционално, корупцията е необходимо следствие от бюрокрацията, един вентил за прекомерната държавна регулация и реакция срещу задушаването на пазарните сили. Според това гледище противосредството вече е очевидно: либерализиране на пазари и държава, т. е. повече приватизация. Примерът с Румъния обаче показва, че корупцията може да бъде и следствие от приватизацията.

Ако веднъж, противно на обичайното, измерваме не положението на Изток в сравнение с това на Запад, а обратно, разглеждаме една западна страна от перспективата на източноевропейските трансформиращи се страни, то как тогава изглежда корупцията на Запад?

Дребната корупция в южните и югоизточните европейски страни, която експертите разглеждат като типична проява на една изчезваща „култура на корупцията“, е в Германия – под влиянието на протестантската етика – обществено отхвърляна и сравнително необичайна. Примери за корупция на едро обаче – като например в строителната индустрия – не са рядкост, те дори биват разглеждани като нещо нормално за този бранш. Точно както petty corruption в Румъния, едрата, grand corruption в Германия (упражнявана от членовете на „почтеното общество“) не бива възприемана като нещо криминално, а по-скоро като „кавалерско престъпление“. Корупцията, обясни ни една експертка от местна криминална служба, бива реално възприемана едва когато човек сам стане нейна жертва, например когато бъде уволнен от строителна фирма, която е получила обществени средства чрез манипулиране на даден конкурс.

Сред политолозите съществува една широка международна дискусия относно непреднамерените последствия от т. нар. New Public Management. Въвеждането на икономически принципи в общественото управление се имаше пред вид като мярка срещу бюрократичното втвърдяване на системата. Новата практика на договарянето на цели и фиксирането на показатели доведе обаче до това, че определени процеси, противно на всяка логика, биват раздробени до крайност (например при полицията и прокуратурата), за да се демонстрират постижения и да се защищава собственото място и отдел чрез инсцениран професионализъм. Навлизащият и в обществената практика стил на мениджърство води, както при реалния социализъм през 80-те години, където номенклатурата знаеше как да се възползва от положението си, до приватизация на държавата. Срещу загубата на съсловна почтеност и размиването на разликата между лични и обществени дела може да се подходи единствено със забрани („никакви подаръци“).

Корупцията се упражнява не само, но предимно в пресечните области между управлението на обществени средства и предприятия от частния сектор – навсякъде, където се разпределят обществени средства. Ако преди в строителния бизнес опитите за подкупване винаги произлизаха от страна на частните фирми, то днес все повече те биват подлагани на изнудване от страна на представители на общественото управление.

Метафора и отражение. Корупция и културно сравнение

В междукултурното сравнение става ясно, че румънските и немски обстоятелства, при цялото им различие, сочат и към нещо общо, което се изразява по различен начин само поради историческите, социални и културни условия. Корупцията като метафора ни позволява да видим и модерна Германия като страна, намираща се в трансформация.

Така например историческите корени на настоящите корупционни практики в Румъния могат да се търсят назад чак до стигащата до Османската империя „култура на корупцията“, но това не може да обясни всичко. Настоящата функционална причинност трябва по-скоро да се търси в постсоциалистическия процес на реформи, който доведе не до разпадане, а до трансформация на предишните социалистически мрежи за преразпределение. Само от перспективата на този обществено-трансформационен процес корупцията в Румъния става разбираема. Но какво тогава е културното значение на корупцията в настоящия реформационен процес в Германия?

Негативната, отхвърляща корупцията нагласа в Германия се оказва напълно съвместима със структурната корупция на уважаваната общност на немския производителен елит. В едно общество на традиционна „култура на корупцията“ като Румъния ежедневната дребна корупция бива оневинявана, а структурната корупция на едро бива възприемана като нещо скандално. В едно общество на общоприета „протестантска етика“ и доверие в институциите дребната корупция бива отхвърляна, но структурната корупция оневинявана. И в двата случая корупцията върви ръка за ръка с един двойнствен морал. Как може да се обясни това?

Корупцията се основава на един вид договор, на една разменна търговия. Изключването на множество хора от мрежите за преразпределение се превръща в осъзнаване на един вид нарушаване на договор, в който правата на една от страните изглеждат нарушени чрез не приеманото от тях социално неравенство. Оттук и неизбежната критика на новите елити, чието егоистично поведение бива прието като обяснение на собственото незавидно положение. Корупцията се превръща в конспиративно-теоретична метафора за историческата ситуация.

Обратно на това, при запазена протестантска етика и отхвърляне на ежедневната корупция може да се стигне до участие в структурна корупция ако – както това става в Германия – чрез мениджърството в новите модели на управление на обществените средства се стигне до едно смесване на сферите на действие (частна и обществена), чрез което участниците се чувстват наранени в разбирането си за собствена роля и за справедливост. Участието в структурна корупция бива разглеждано като справедливо изравняване на отрицателните последици, идещи от институционните промени.

В Германия, ако и по-малко очевидно, корупцията също бива възприемана като конспиративно-теоретична метафора. С изключение на представителите на Transparency International и отделни, занимаващи се с корупцията журналисти, немският функционерски елит (набиран предимно от сферите на политиката и полицията, но не и на правораздаването) е склонен да разглежда проблема с корупцията в собствената страна като един вид отклонение от нормалността и да го вижда като нещо нормално само в други страни (Италия, Турция, Балканите …). В Германия метафората „корупция“ служи за заклеймяването на една въвеждана отвън, от чужденци не-култура, която не пасва в собствената култура.

Всъщност и в Германия от корупцията биват облагодетелствани предимно функционерските елити – както показват настоящите скандали – но в нея биват въвличани все по-широки кръгове, така че в известен смисъл може да се говори за демократизация на корупцията тук. Под „демократизация“ тук се разбира не по-широкото разпространение на дребна корупция сред населението, а разширение на структурната корупция сред функционерите на частната икономика, на общественото управление и на политиката.

Докато в Румъния „традиционните връзки“ между политически и икономически елити водят до размиване на техните функционални различия, то в Германия причина за едно сходно размиване са либералните реформи на общественото управление. Корупцията тук е последица от един структурен конфликт на целите между управленческа и предприемаческа дейност, от който за държавния служител се получава един ролев и идентификационен проблем. Това става особено очевидно когато служителите не се занимават с икономически процеси. Тук принудата, идеща от свързания с New Public Management постоянен процес на оценяване на работата, не води до повишаване на професионалната рационалност, нито пък може да бъде разбиран като прилагане на пазарни закони, както в частната индустрия, а просто поражда недоверие в квалификацията на служителя – което пък от своя страна води до увеличаване, а не намаляване на бюрокрацията.

Източник

ДЪРК ТЕНЦЛЕР

Дърк Тенцлер е координатор на международния изследователски проект „Престъпление и култура“ към шестата рамкова програма на Европейската Комисия.

Коментари (1)

- 10-06-2011|Christa

Наистина интересен анализ.

Но човекът се казва просто Дирк

Среща с непознат

Автор: Кристин Димитрова

Лицето му беше продълговато, замислено, но очите сияеха като на осветено от фарове горско животно. Вероятно бяха зелени. Или сини. Дори жълтото би им отивало. За съжаление страницата с куражлиите, които бяха добавили към писмото си и снимка, беше черно-бяла. За да не изглежда съвсем като рубрика „некролози“, от редакцията на „Морско танго“ бяха оградили сватовническите анонси с рамка от стилизирани сърчица, чието ляво предсърдие беше хипертрофирало спрямо дясното.

Търся приятелка, до 35 години, да не пие, да не пуши, да ме разбира. Сериозни намерения.

Р.Д.

Следваше адрес на пощенска кутия в Търговище.

Красимира погледна през прозорците на офиса и две дебели котки от вътрешния двор моментално надигнаха глави с надеждата, че някой остатък от сандвич ще полети към тях. Замисли се и за да мисли по-добре, си отвори пакет сухи пастички. Р.Д. явно беше леко задръстен, но добродетелен. Търся приятелка звучеше добре, до 35 години звучеше зле, особено ако си на 38 и се готвиш да му отговориш. Да не пие, да не пуши – лоша работа, но не е чудо голямо – просто в началото няма да се пие и пуши. „Ако на някои от нас все още им е възможно“, помисли си тя и се почеса по изпотения гръб с химикалката. Все пак очите му бяха забележителни, сякаш някой му беше присадил фосфорни очи. Фосфорни очи със сериозни намерения.

С надеждата, че поне още петнайсетина минути ще остане сама в офиса, Красимира се приведе да пише отговор зад саксиите с магнолии, струпани като укрепителен вал по ръба на бюрото й.

Здравейте! Казвам се Красимира и работя във Варненския аквариум. Аз съм ихтиолог, но макар да обичам призванието си, чувствам самота. Гледах първо да се наложа в професията, а после да търся сериозна връзка. Но сега съм на 34 и вече не знам дали съм постъпила правилно.

Тук съм се снимала с кучето на едни мои приятели.

Ще се радвам, ако ми пишете.

Красимира

В този момент влезе Стефана с драматичен път под формата на гръмотевица през средата на прошарената си глава и тъкмо да стигне до бюрото си, направи рязка обходна маневра и се изправи пред Красимира.

– Я да видя аз, какво пишеш на тази лилава хартия! – прогърмя тютюнджийският й контраалт.

Красимира дръпна листа, но Стефана успя да го хване, двете се вкопчиха в него и накрая Красимира го пусна, защото не искаше да го скъса. Стефана го зачете, отначало с демонстративно победоносно изражение, после с нарастващ интерес.

– Я, Варненския аквариум! Скъпа, ние сме координаторки във фондация за социални помощи, ако още не си забелязала. Какъв аквариум те гони?

– Какво толкова, нали и ти веднъж по телефона се представи за генерал Дашев? – ядоса се Красимира. – Освен това аз почти си бях завършила дисертацията за популациите в Камчия и ако не бяха толкова мижави заплатите, щях и досега да си работя в аквариума.

– Да им храниш сафрида – поправи я Стефана.

– А тука им попълвам бланки. Това въобще аз ли съм?

Красимира грабна обратно лилавото си писмо, добави снимката и се захвана да преписва адреса. Стефана се надвеси над рамото й, за да контролира дейността. След последната буква поклати глава и каза „лоша работа“.

– Хайде бе, Стефке, остави хората да живеят – възропта Красимира, този път вече на ръба на искреното ядосване.

Стефана доби вид на гражданин, несправедливо уличен в кражба. Отиде до бюрото си, но отново не седна, а този път примъкна стола си срещу Красимира.

– Значи ти отговаряш на някакъв тип, дето не го познаваш, а? – попита тя.

– Ми да, какво, нали преди да се запознаеш с някого, ти, тъй или иначе, не го познаваш.

Стефана стисна устни, заклати глава и накрая реши да подкрепи несъгласието си и с думи.

– Глупости говориш.

Твърдостта, с която беше изказано последното твърдение, премахна поне двайсет градуса от юнската жега. Стефана си пое въздух за дълго разяснение.

– Съсед на моя братовчедка бил търговец на хранителни продукти и често пътувал по работа. Хората от квартала го знаели като кротък и услужлив човек – ако някой закъсвал вечер за захар, тичал при него и той вадел от мазето. Продавал им олио, кашкавал, че и месо от кенгуру на изгодна цена, защото бил генерален дистрибутор за България.

Една нощ се чули женски викове откъм къщата му. Повикали полиция. Звъняли и блъскали поне петнайсет минути по вратата му. Накрая той им отворил. Бил облечен с чисти дрехи, но по косата му имало кръв. В мазето му открили една жена, вече в безсъзнание, закачена на кука от тавана и шест глави, заровени в пръстта на пода – без телата.

– А стига бе!

– Да! Но най-гадното кое е? Че той не бил никакъв търговец. Имал си пари от имоти, а когато се правел, че пътува, седял затворен в мазето с поредната си жертва. Продуктите купувал от борсата, за да се прави пред съседите, че ги има подръка.

– И кенгурското месо?

Стефана стисна устни.

– Ха, колкото аз съм кенгуру! На всичкото отгоре по онова време ходих на гости у братовчедка ми и ядохме шницели.

Сладкият дъх на магнолиите струеше в жегата като звуците на детски църковен хор. Едно бяло листенце се търколи на бюрото и спря до червените нокти на Красимира.

– И какво общо има това с моето писмо? – попита накрая тя.

– Нали точно това се опитвам да ти кажа! Той си намирал жертвите от чат-румовете по интернет.

– Пък аз си намерих моя Р.Д. от вестника – каза Красимира и започна да се приготвя за тръгване.

В това време телефонът иззвъня и Стефана го вдигна. Красимира подвикна от вратата: „Това са пълни щуротии“, а Стефана каза:

– Не, не, не, училища не подпомагаме, само инвалиди и детски градини.

Но „не“-то беше много категорично, натъртено и се разпростря отвъд инвалидите и детските градини, а погледът й, вперен в излизащата си Красимира, не остави съмнение за кого бе предназначено то.

Първата работа на Красимира беше да мине през пощата и да пусне писмото, за да не се окаже, че Стефана й е повлияла. После гледа един филм сама. Когато излезе от салона, слънцето вече напускаше града, повличайки лятната жега зад себе си някъде далече на запад. Красимира сви неочаквано към подлеза и тръгна да се прибира през морската градина, което не беше правила от единайсти клас насам. Седна на една пейка, обели си шоколад и се загледа в морето. То напредваше и се отдръпваше като човек, който не може да вземе решение въпреки огромните си килограми. Беше съвсем потъмняло и само от време на време през мръсно-пенливата му повърхност преминаваше по някое безжизнено водорасло, изтръгнато от тихия си залив и завлечено от теченията. После всичко се завърташе с преобръщането на вълната и същото водорасло повече не се появяваше. Или не можеше да се разпознае.

Както повечето хора, които живеят край морето, Красимира рядко го забелязваше. Тази вечер обаче старателно го гледаше, представяше си, че то е развълнуваната й душа, и се опитваше да предвкуси надеждата и вълнението от запознството с тайнствения красавец. Вместо това обаче, и въпреки жегата, я побиха леки тръпки. Стори й се, че една тъмна ръка се протяга от Търговище и я сграбчва за гушата.

– Пълни щуротии – каза отново тя, този път сама на себе си и стресна двойка влюбени, които се целуваха на съседната пейка. След като и вечерното дихание на вълните не можа да пренастрои надигащите се съмнения, тя стана и тръгна с все по-бързи крачки към къщи, за да си накисне краката в топла вода със сол.

Над легена обаче я прониза най-страшната мисъл. Не можеше да отмени срещата. На плика беше написала собствения си адрес и беше добавила снимка. Наистина, отпреди 10 години, но съвършено точна. Значи онзи можеше да се надигне с влака и за два часа да й пререже гърлото, освен ако не отиде първо в аквариума. Трябваше да напише ново писмо, но какво? Че следобеда е премислила и вече не иска да се срещат? Не, това само щеше да събуди подозренията му.

Взе молив и подложка и, оставяйки мокри следи от крака по балатума, се върна обратно в легена и написа:

Уважаеми г-н Р. Д.,

Господин ли сте, другарю ли – не ви се бъркам. Случайно влязох в кабинета на Красимира и видях Вашия адрес от вестника, ограден с кръгче, а тя се беше привела до саксиите и пишеше нещо. Реших, че Ви пише на Вас и затова Ви предупреждавам – не се занимавайте с нея. Не Ви трябва таралеж в гащите! Като човек Ви го казвам. Аз съм неин колега, ВиК инженер по професия, и много добре си я знам мойта (нашта) колежка Краси. Тя пуши като комин и освен това са я виждали по митинги на БСП

Красимира спря за момент и се помъчи да се сети за какъв кмет гласуваха в Търговище последния път. Задраска БСП и написа СДС. Задраска митинги на СДС и написа:

политически митинги, а също и с чужденци пред хотел „Черно море“.

Замисли се и отмъстително добави:

Заедно с приятелката й Стефана. Ако беше стока, досега да се е омъжила.

С уважение: Иван Асланджиев

Последното беше името на шефа й от офиса. Веднъж и той да й свърши някаква работа. Прочете писмото отново и реши, че личността, описана в него, би погнусила и сериен убиец. На всичкото отгоре тази личност доста повече приличаше на нейната. С олекнало сърце, като пациент, който е изплакал тайните си на доктора, тя заспа, а на сутринта преди работа пусна писмото.

Първото нещо, което забеляза в офиса, бе, че вестникът с адреса на Р.Д. лежеше на бюрото на Стефана. Тя преписваше протоколи на компютъра с бързината на тъкачен стан и от ъгъла на устата й димеше фас. Когато видя Красимира да влиза, направи няколко неясни по предназначението си широки движения, при което успя да премести протоколите върху вестника.

– Я, какво прави вестникът ми с убийците на твоето бюро?

– Е, какво, какво, позачетох се и открих някои интересни неща вътре – отговори Стефана, без да спре да печата.

– Да не са от Търговище?

– Бе я ми се махай с твоя тип от Търговище. Мразя мъже със светли очи.

Красимира си прибра вестника и подозрително премери с поглед колежката си, която изглеждаше претрупана от работа. Седна на бюрото си и дълбоко огорчение сви сърцето й. Беше предадена. През следобедната почивка изтича до пощата и написа:

Мили Р.Д.,

На работното си място имам врагове. Днес, когато дойдох на работа, видях, че вестникът с адреса ти е изчезнал. Цяла нощ мечтах как ще се срещнем край морето и ще разказваме житейските си истории един на друг, докато слънцето залезе. Но сега ме е страх, че нещо или някой ще се опита да застане между нас. По коридора се разминах с Иван Асланджиев, един скот, който никога не може да съди за една жена по интелекта, а само гледа физическата й красота. Той ми се изсмя в лицето и каза: „Някой май нещо крои, ама ще я видим ние тази работа“.

Страхувам се. Страхувам се за отношенията ни още преди да са започнали.

Чакам с нетърпение отговора ти!!!

Твоя: Красимира

Запечата плика и пусна писмото. Стефана беше проклета кучка. Тя никога не действаше направо. Опитваше се да омотае човека в думи и после да отмъкне каквото й трябва. Но грешката беше поправена. През целия следобед Красимира си татаникаше „Дилайла“ на висок глас, а Стефана й хвърляше загрижени погледи. На края на работния ден тя закопча сакото си и каза:

– Виж какво, не че съм длъжна, но искам да знаеш, че и аз драснах едно любовно писъмце.

– Стефана! Как можа!

Лицето на Красимира се зачерви и други думи не можаха да изскочат от устата й.

– Че какво? Вестникът е публично достояние. Понякога си невероятно дребнава.

Изчака на вратата Красимира да излезе и заключи офиса. Красимира не каза довиждане и блъсна външната врата.

Гледа още едно кино и се върна в офиса. На етажа не беше останала жива душа. Коридорът сякаш издишваше изразходвания от деня въздух през хрилете от папки, натрупани до стените. Отключи със своя ключ и седна на компютъра на колежката си. Стаята беше потънала в сенки, но поради затворения прозорец още пазеше резливия парфюм на Стефана и лек дъх на застояла пот. Тъй като повечето от файловете й бяха кодирани, тя отвори нов файл и написа:

Миличък,

Моля те, изпрати отговора си до мен на адреса на приятелката ми Красимира, тъй като съпругът ми вчера започна да души из нещата ми и може да стане подозрителен.

Целувам те по върха на нослето: Стефана

Последната закана Красимира бе чула лично колежката си да казва на шефа им, когато му поднасяше общия подарък по случай рождения му ден. Стефана с дебелия глас към шефа с дебелия нос. Такива думи не се забравят.

Изпрати писмото, прибра се у дома, а понеже имаше чувството, че не е казала всичко, драсна едно писмо и от свое име.

На другия ден Красимира цяла сутрин не обели нито дума, въпреки че Стефана напразно я подкачаше. Накрая каза: „Какво толкова, и аз писах на човек, когото не познавам, но честно казано, като те видях тебе, и се окуражих.“

– Окуражи се, а? И какво си каза? Тя, Красимира, и без това е дебела, той при всяко положение ще избере моя мършав задник.

Стефана вдигна потресен поглед от папките.

– Как? Че аз не съм му писала на твоя! Нали ти казах, че мразя мъже със светли очи. Как можа да си помислиш за мен такова нещо!

Ситуацията изискваше ново писмо.

Мили Р.Д.,

Една моя колежка помолила свой приятел да й пише на моя адрес, пък се объркала и адресирала писмото до…

Що за глупост? Откъде-накъде тази колежка ще адресира писмото си до Р.Д.? Красимира си даде сметка, че дори да успее да обясни смяната на адресите, нещо като обвинение в сводничество остава да висне над нея. Взе нов лист и написа:

Уважаеми Р.Д.,

Пише Ви отново Асланджиев. Онзи ден се опитах да Ви предупредя за нещо, дето не знаете докъде му стигат корените. Но днес разбрах, че и аз не съм ги знаел докъде стигат. Стефана, приятелката на въпросната Красимира, е всъщност моя законна съпруга. Бих искал да Ви пиша „другарка в живота“, но, уви, при нашите отношения това вече е невъзможно. Аз отдавна я подозирам, че крои нещо зад гърба ми, ама не мога да разбера какво. Значи тя е оградила с кръгче адреса Ви, а не Красимира. Вчера я пораздрусах и тя всичко си призна. После обаче хукна навън и сега сигурно е при приятелката си, защото с това посинено лице другаде няма да посмее да иде. Вижте какво, предупреждавам Ви много ясно.

СТОЙТЕ НАДАЛЕЧ ОТ СТЕФАНА!

Че може и кръв да се лее.

А после написа и друго писмо, на лилава хартия.

Скъпи Р.Д.,

Все още непознат, а вече толкова близък. При мен е приятелката ми. Тя е отчаяна. Мъжът й, това чудовище, й е насинил окото. Преди няколко дена тя писала на свой приятел от детинство – адвокат, за предстоящото й бракоразводно дело, но мъжът й заподозрял нещо, започнал да претърсва къщата и тя се уплашила. Така и не успяла да му каже, че е търсила адвокат за разтрогване на нелепия им брак. Мълчала, докато той преобръщал личните й вещи, а накрая изтърпяла и един ужасен шамар. Ето този шамар ще му коства апартамента, помни ми думата!

Сега Стефана живее при мен. Странно е обаче, че досега още не е получила отговор от адвоката си. А те от деца са отрасли заедно, той не би я подвел. Толкова са сладки двамата – все „миличък така“, „миличък онака“ – от малки така се обръщат един към друг. Не, той не би я подвел. Предполагам, че писмото й се е загубило. Всъщност на мен ми изчезна един надписан плик с твоя адрес, та не знам какво да мисля. Е, ако писмото на Стефана е попаднало у тебе, не се притеснявам, лошото щеше да бъде, ако моето писмо за тебе попаднеше у адвоката. Все пак ние си говорим интимни неща.

Целувам те, моя любов:

Краси

Беше петък и Асланджиев беше изчезнал още от обяд. Стефана, която вярваше, че не бива да се работи тайно и зад гърба на ръководството, си прибра багажа около половин час след него. Красимира дописа писмото, разръчка с химикалка пръстта под вечно жадните магнолии, заключи офиса и се отправи към пощата. Слепоочието я болеше, а под сърцето й, като бъдеща глава на снежен човек, нарастваше буца от нерви. Докато пускаше плика в процепа, в съзнанието й се подреждаха думите на следващото писмо, още по-тревожно от предишното.

Седна в близката сладкарница, за да се поразсее, и си поръча сметанова торта. Един мъж я поглеждаше изпод вестника си от съседната маса, но Красимира не беше в настроение да се занимава с глупости. Тортата се топеше с утешаващия си крем в устата й, но докато паднеше в стомаха, някаква пагубна химична реакция я превръщаше в сняг и тя се добавяше към буцата под сърцето й. Нещата вървяха на зле, да, много зле се развиваха. Остави тортата недоядена, върна се у дома и написа:

Скъпи,

Вече не знам какво си мислиш за мене, но животът ми вече не е същият. От няколко дена живея в ад, който ме кара да губя надежда, че един ден всичко ще се оправи. Съдбата ме забърка в обстоятелства, които не ми принадлежат, и сега ми остава само да чакам ужасната развръзка. Стефана е до мен, плаче по цял ден, а аз й давам кураж да продължи да се бори с живота. Но тя е сигурна, че много не й остава. Мъжът й държи брадва в мазето, и неведнъж я е заплашвал. А за развод и дума не дава да се издума. Той вече се обажда по телефона на няколко пъти. Иска от нея да се прибере обратно вкъщи. Но как? Как след всичко, което се случи между тях? „По-скоро бих умряла“, така ми каза Стефана. А той: „Избирай, сама ли ще си дойдеш, или аз да дойда да те прибера.“

Асланджиев е бивш военен. Може и пистолета да си е запазил, не знам. Знам само, че ще защитя приятелката си с каквото мога.

Твоя – сега и завинаги:

Краси

Хвърли се на леглото и се разплака. Така и заспа, без да изчисти петъчния си грим.

На другия ден Красимира първо изтича да пусне писмото, пренощувало до нея на леглото. Беше все още влажно от сълзите и намачкано според части от тялото й. После се прибра у дома, дръпна плътните завеси, направи си кафе и остана на тъмно. Слънцето й пречеше да разсъждава. Караше я да мисли за безгрижното лято на курортистите, които подскачаха на плажа по плувки, подхвърляха си надуваеми топки и живееха в един четиринайсетдневен нереален свят. Обели си шоколад, извади бял лист и написа:

Любов моя,

Писано ни е било нашата обич да е обречена от самото начало. Коя ли кукувица ме е закукала точно когато съм най-близко до щастието, то да е най-далече!

Асланджиев вече направи един опит да влезе в къщата ми. През нощта чух, че вратата проскърцва, а той я пробвал с рамо. Станах тихо и му казах да си върви. А той като заблъска! Двете със Стефана избутахме шкафа за обувки, за да я подпрем отвътре, а вратата пращеше под ударите на чук ли, бухалка ли? А може да е дошъл и с брадвата! Обадих се на полицията, но докато те дойдат, той си отиде с нови закани. Какво ще правим, не знам.

Скъпи, ако ми е било писано сега да умра, само искам да знаеш, каква светлина ми беше през тъмните нощи, в които със страх чаках да дойде денят. Само исках да знаеш, че винаги съм те обичала.

Желая ти щастие и не ме забравяй!

Твоя: Краси

Неделята Красимира прекара на затворени пердета, а в понеделник намери сили да отдиде на работа по обяд. Беше с подпухнало лице.

Стефана се смая.

– Ама душице, какво ти става? Асланджиев те търсеше под дърво и камък! Казах му, че си по детските градини на мониторинг. Леле, леле, как си се докарала. Плисни си малко студена вода.

– Моля те, Стефке, остави ме на мира – каза тя и потъна зад магнолиите.

Вечерта на следващия петък, точно когато Красимира се готвеше да излиза, на вратата на дома й се позвъни. „Идвааам“ извика тя с фиба между зъбите и отвори. На прага стоеше прошарен мъж с притеснен вид. Огледа се подозрително и полушепнешком попита:

– Всичко наред ли е?

– Кое да е наред?

– Всичко – повтори той.

– Вие да не сте за водомера?

Човекът, пристегнат в сиво сако в жегата, имаше още по-озадачен вид.

– Търся Красимира – каза той. – Аз съм Радуш Динков.

– Аз съм Красимира – отговори тя още преди да успее да излъже. И постепенно разбра кой стои на прага й.

– Красимира, всичко наред ли е? Аз щях по-рано да дойда, ама първо отидох в аквариума. Оттам колегите ти ме лъжат, казват, че отдавна си напуснала. Ясно, че не ме знаят кой съм, и те прикриват. Но аз веднага ги усетих, че не умеят да лъжат. Удобно ли e да вляза? – попита той и отново се озърна, вероятно за да се предпази навреме, ако има нужда.

Красимира отстъпи само до средата на антрето. Непознатият имаше малки сближени очи и се беше вчесал на крив път с намерението да камофлажира леко олисяващото си теме.

– Ти хич не си приличаш на снимката – каза Красимира.

– Е, тя не е и моя – засмя се той. – Представяш ли си, ако ме видят в Търговище изтипосан в „Морско танго“, какъв майтап ще настане…

– А на кого е снимката?

– На Питър О’Тул като млад, мисля. Отде да знам, изрязах я от едно списание. Но какво да говорим, външността няма значение, по-важно е какъв си отвътре. А как да си сложа вътрешна снимка, а? Рентген ли да си сложа? И ето, намерихме се… – каза Р.Д. и направи малка пауза, за да огледа мощното телосложение на Красимира по-подробно. Личеше си, че и той е малко изненадан, но беше готов да поеме удара.

Красимира отвърна унило на погледа му. Той все пак беше строен, висок.

– Знаеш ли, Радуш, мисля, че те познавам добре. Но аз съм вече нов човек. Намерих сили да изпълзя от пропастта. Преодолях кризата. И сега мисля, че между нас всичко свърши.

– Какво? – каза Радуш и се опита да седне на шкафа за обувки. Красимира предугади намерението му и го подхвана с две ръце под мишниците, за да го върне обратно до вратата. – Знам, сигурно идвам късно, но... Писмата докато дойдат… А ние двамата…

– Не, дума да не става – каза Красимира и го избута с вратата навън. Вече закъсняваше за среща. Стефана щеше да я чака в сладкарницата на „Черно море“. Беше завъртяла ново гадже и имаха много да си разказват.

КРИСТИН ДИМИТРОВА

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватия и Швеция.

Конструкцията

Автор: Палми Ранчев

Излязох пред блока и се заоглеждах. Чудех се накъде да поема. Бързо избрах посоката – наляво. Тогава видях да идва онзи с мустаците, от третия етаж. Не се сетих веднага за името му.

– Как си? – попитах го.

– Горе-долу съм – отвърна той. – Ама ме е яд заради кмета.

– Кой кмет?

– Не знаеш ли, че уволниха Софиянски.

– И мене ме уволниха. Миналия петък.

– Е, него, кмета де, малко по-късно.

– И какво, на тебе пука ли ти, че са го уволнили? – попитах с искрено любопитство. – Нали знаеш, че той печелеше от всичко. Даже от уличните будки. И на сергиите, разбрах, не пускал аванта. Колко време вече? Май станаха десет години. Сещаш се за какви пари става дума.

– Какво искаш да кажеш?

– Ами предлагам да не ти е толкова тъжно за кмета.

– Харесвах му усмивката – изрече със съжаление съседът. – Защото и другите крадат. Ама са сериозни и скучни. Досадни са дори. А той, човекът, винаги намира сили да се усмихне.

– Това му е тик – възкликнах. – Не помниш ли, че когато пак го уволниха отнякъде, още не беше кмет, пред всички се разплака. Смееше се и плачеше едновременно.

– Как така едновременно?

– Ами така, може си го човекът.

– Наистина е интересно – продължи той, хванал дръжката на външната врата. – Любимата усмивка, искам да кажа, на тези, които гласуват за него, окъпана в сълзи.

– Този път може и да не го повтори този номер. И само да ни се смее.

– Защо? Нали ти казах, че са го уволнили. Вече не е на кметския стол. Пардон, кресло.

– Аз, ако бях на неговото място, щях да платя, за да ме уволнят. Десет години лапане ми стигат. Ако още десет години е кмет, кога ще живее?

– Има логика – отбеляза съседът.

Беше отворил външната врата. И се канеше да влезе във входа. Знам, че не използва асансьор до третия етаж. Точно тогава се сетих. Гошо, така се казваше.

– Гоше, нали ти споделих – припомних му. – И менe ме уволниха.

– И тебе, и кмета – отбеляза той и неочаквано попита: – А ти можеш ли като него?

– Какво да мога?

– Ами едновременно да се смееш и да плачеш.

Махнах с ръка и му обърнах гръб. Какво искаше да каже с този въпрос? Сигурно ми се подиграва. Но докато вървях покрай блока, се опитвах да овладея лицевите си мускули. Правех най-различни физиономии. Ей така, упражнявах се. Нямах огледало да се видя как изглеждам. Чудех се какво е изражението ми – на разплакан човек. Или на който се смее. Скоро прокарах двете си длани през лицето. Изчистих го от всякакви изражения.

– Ха, едновременно да се смее и да плаче – изрекох след краткотрайните си мимически занимания. – Това го може само бившият кмет.

– И аз понякога си говоря сам – чух зад гърба си. – Не се безпокой. Случва се. Времето е такова: нервно. Лесно излизаш от равновесие.

Гошо явно не беше се прибрал. Имал е намерение. Иначе защо ще влиза във входа. Но бързо го е променил. Сега отново беше до мен. И пак не бях сигурен: подиграва ли ми се? Или само така си говори.

Без да се наговаряме, тръгнахме към пазара. Предположих, че е забравил някаква поръчка на жена си. Затова се е върнал. Лично аз нямах намерение да купувам каквото и да било. Имах пари. Бях скрил в един таен джоб двайсет и пет лева. Не в сакото, с което бях облечен, а в балтона, който е вкъщи и го нося само ако стане двайсет градуса под нулата. През последните десет години не съм го обличал. Вътрешният му джоб е моята банка. Там имах двайсет и пет лева за зор заман. Хляб, кисело мляко, пакетче масло. Фасул и леща. Няма да ги пипам на първо време. И сега само се разхождах.

Смесихме се с множеството, което обикаляше около сергиите. Сравнявахме цените на доматите и на чесновия лук. Не знам защо най-много за тях говорехме.

– Аз, казват, не съм инициативен, затова трудно ще си намеря работа – изрекох насред разговора за цените на ранните домати и чесновия лук от миналата година. – И не говоря чужди езици.

– Е, нали учихме някакви езици – подметна Гошо и вдигна рамене. – Аз от техникума съм на английски и руски.

– И аз съм учил английски и руски.

– Два езика не стигат ли, за да те назначат на работа?

– Явно не стига само да си ги учил. Всичко съм забравил. Сега, нали виждаш, министрите ги взимат от странство, та да са сигурни, че говорят перфектно чуждите езици.

– Аз в странство още не съм бил.

– Аз бях. В Чехия. Преди двайсет години. И само за три дни.

– Би трябвало по-лесно да си намериш работа.

– Тебе какво, да не би също да са те уволнили?

– Остави ме мене – каза Гошо и впери поглед далеко напред. – Направо не ми се говори.

– То и на мен не ми се говори – обадих се. – Говоря само защото още повече не ми се мълчи.

Не бях сигурен какво е станало с Гошо. Но случаят му, както и да го гледаш, е почти като моя. И настроението му не беше по-различно. Поуспокоих се. Сега поне бях сигурен, че не ми се присмива. За какво ще ми се присмива. Дори да греша, и той да работи някъде, още утре могат да му покажат вратата. Какво, ще стачкува, или ще се оплаче на някого. Вероятно, както беше с мен, го няма в никакъв списък. Направо не съществуваш, така ми каза началникът. Вярно е, че работи три месеца. Но сега ще назначим друг. Така постъпваме, защото не плащаме осигуровки. Поне беше откровен.

– Аз ще мога да се пенсионирам, когато стана на около деветдесет и две години – пресметнах. – По новата система. Ти колко години имаш до пенсия?

– Дълго ще трябва да живееш – отбеляза Гошо, без да ми отговори.

– Само ако станеш столетник, ще се насладиш на спокойни старини.

– Сега масово не плащат осигуровки – отбелязах. – Петнайсет години, откакто не ми върви стаж за пенсия. Работя колкото работя някъде, после разбирам, че реално не съм работил там. Не са ми плащали за пенсия.

– Пенсиите сега са такива, че е по-добре да работиш.

– Абе аз ще работя, ама е различно, ако получаваш някой лев всеки месец. По друг начин разсъждаваш тогава за живота.

Трудно ми беше да се разделя с Гошо. Но след като обиколихме пазара няколко пъти, без той да купи каквото и да било, най-накрая му казах, че имам намерение да отида при един познат.

– Все трябва на някого да кажеш, че си без работа. Знаеш, че разбирам от всичко. Може на този познат да му трябва работник-енциклопедист. Току-виж до вечерта съм изкарал някой лев.

– Ти си инициативен – отбеляза той. – Много по-инициативен от мене. Аз например от доста време нямам сили за нищо друго. Мога само да въздишам. И да си спомням как някога работех извънредни смени. Как ме награждаваха с надписани книги. И получавах премии.

– А-а, хич да не ми го хвалиш онова време – отвърнах, вече отдалеко. – Не искам да се върнат онези години. Сега, колкото и да съм закъсал, по-добре се чувствам.

– Не бе, и аз не искам – обади се той. – Само понякога си спомням как живеехме. По-спокойно беше. По-уредено.

Разбрахме се. И преди не беше много добре. Но сега някои станаха прекалено добре. Вижда се с просто око. Пък ние с него, дето и тогава не бяхме цъфнали, съвсем закъсахме. Нито езици знаем като хората, нито от компютри разбираме. А настроението ми е такова – с нищо не ми се захваща. Той си призна, аз сега го признавам. Признавам още, че при никакъв познат няма да ходя. Други бяха истинските ми намерения. Исках да проуча как живеят тези, които ровят в боклуците. Още не съм изпаднал дотам. Нали ви казах, че имам двайсет и пет лева в джоба на балтона. Пък и се надявам да се случи нещо. Не чудо. Просто някой да се сети за мен. И да ми предложи работа. Името ми е във всички бюра за безработни. Но колкото и да се надявах на бюрата, боклуците бяха един възможен ход, който явно осигурява прехраната на такива като мен. Дето хем са на възраст, не са инициативни, нито знаят чуждите езици, които са учили в гимназията. И са компютърно слабо грамотни. Някои са направо неграмотни. Откъде компютър да се ограмотя.

Бях решил да направя един бърз рейд около най-близките боклуци. Ще поразгледам какво толкова може да се намери там. И после да се продаде. Първо реших, че внимателно ще наблюдавам тези, които преди мен са взели подобно решение. Като си помислиш, в този бизнес са се включили доста хора. Понякога се чудя – кои са повече, тези, които ровят в боклуците, или уличните кучета. Интересите на хората и уличните кучета се застъпват около боклуците. Исках да разбера колко са ухапаните от улични кучета. И съответно колко улични кучета са пострадали от тези, с които делят съдържанието на контейнерите. Не само защото съм сигурен, че както кучетата, така и хората имат специфични стратегии. Доскоро наблюденията ми бяха съвсем бегли. Каквито са на всеки, който редовно си изхвърля боклука. И всекидневно се среща с хора, които имат почти нормална външност. Понякога дори ти се струва, че приличат на теб. С една съществена разлика. Решили са да си изкарват прехраната в конкуренция и разбирателство с уличните кучета.

Няма да споделям чувствата си, когато доближих първия контейнер с намерение да погледна вътре. Отдалеко вероятно изглежда, че се готвя да си изхвърля боклука. Или вече съм го изхвърлил. Сега се каня да кажа довиждане на рошавия пес, който се е подпрял на предните си лапи и също се опитва да надникне вътре. Огледах моя край, после и другия, запазен от рошавия пес. Не забелязах нищо ценно. За разлика от песа, който не само намери каквото му трябваше, ами направо скочи в контейнера. Е, друго е да си куче. Имаш мускули и инстинкти, които ти помагат в подобни ситуации. Аз, стана ми ясно, тепърва ще се уча, искам ли по този начин да си изкарвам прехраната. Казах довиждане на песа, който продължаваше да рови в контейнера. И друг път вероятно щяхме да се срещнем. Нека се отнасяме приятелски един към друг. Без да се лаем и да се замеряме с камъни.

Тогава отново видях Гошо. На около петдесетина метра. Не ровеше в боклука. Само се оглеждаше. Усетих неудобство в погледа му. И на мен ми стана неудобно. Имах намерение да се обърна и да си тръгна. Но му помахах с ръка. Не бях сигурен дали го поздравих, или го извиках.

– Знаеш ли, че щели да проверяват здравето на Митьо Очите? – изрече той, когато отново застанахме един до друг. – Този, дето наскоро пак го арестуваха. Било му високо кръвното. Не знам точно колко. Ама не се чувствал добре човекът.

– Сигурно яде много червено месо. Вредно е. Някъде прочетох, че от него най-лесно се вдига кръвното.

– Какво разбираш, като казваш “червено месо”?

– Пържоли бе, Гоше. Филенца, солена пастърмица.

– Аз, да ти кажа, знаеш ли откога не съм ял червено месо? Направо не си спомням. Ама пак имам високо кръвно. Зашуми ли ми в главата, сигурен съм, че е от кръвното. Знам го, и не ми трябва лекар.

– И какво, дали ще го пуснат?

– Кого?

– Митьо Очите.

– Е що да не го пуснат? Той, човекът, си има пари. Щото е инициативен. Няма да се учудя, ако е научил и някой чужд език. За да говори по-лесно с чуждите мафии. Компютър със сигурност има. Какво са за него неколкостотин лева. Инициативен ли си, имаш ли достатъчно пари и компютърна грамотност, все някога ще те освободят от ареста да си лекуваш кръвното. Каквото и да си направил.

– Той, този Митьо, да не го познаваш лично?

– Не бе, само гледам по телевизията за него. Понеже искам да съм в крак, както се казва, с живота. Кое е важно, и кое не толкова.

Продължихме заедно. Но не към пазара, както първия път, когато се срещнахме. Сега се влачехме по улицата. Мислех да му предложа да се качим на тротоара. Но той сам се сети да освободи платното.

– Ти, твоята лада, какво я направи? – попитах го, колкото да не мълчим. – Продаде ли я?

– Продадох каквото беше останало от нея.

– Колко ти дадоха?

– Вече не помня.

– Поне шест-седем стотака си й взел.

– Не съм сигурен дали с парите изкарах цял месец. Платих тока, парното...

– Някога, спомняш ли си какво беше ладата? Чакаш години, докато я купиш, пък после я караш, лъскаш я.

– Сега ми е по-добре. Нито ми се кара, нито ми се лъска. Направо бях забравил, че някога съм имал кола. Защо ли ми го припомни.

– Случайно се сетих.

Как започна съвместното ни гледане в боклуците? Съвсем естествено. Без никакво напрежение. Обикновено приближаваме едновременно и заставаме, аз от едната, Гошо от другата страна на контейнера. И разглеждаме внимателно. По това, че той също не протягаше ръка да вземе нещо ценно, първоначално реших, че е на същия етап. Като мен. По-късно разбрах, че не е съвсем така.

– Нощем най-добре се обикаля – обяви той. – Има по-малко конкуренция. И не те е толкова срам. За първи път надничам в боклуците през деня. Нямаше да се осмеля, ако не бяхме двамата.

– Още не съм принуден да ровя. Но го имам като резервен вариант.

– Хубаво е, че ги има боклуците. Сега казваш резервен. Ама ако ги нямаше, никакъв вариант нямаше да имаш.

– Прав си.

– Ровенето си има своите предимства – продължи той. – Нямаш началник. Никой не ти ръмжи на главата. И разчиташ само на себе си.

– Това винаги е предимство – съгласих се. – Да разчиташ на себе си. Но аз няма да бързам. Искам да опитам още на няколко места. Все нещо може да ми се отвори. Някаква възможност да спечеля малко пари.

Още ми се струваше, че няма да направя крачката, която окончателно ще ме отведе на боклука. Накрая осъзнах, че вече я бях направил. През това време Гошо още разказваше за предимства, които осигурява ровенето в боклуците. После неочаквано смени темата:

– Имам си една слабост – каза той и ме погледна. – Още от дете.

– За какво точно става дума? Не съм забелязвал някакви особени слабости у теб. Освен че по цяла неделя лежеше под колата. Ама това беше много отдавна.

– Бях на шестнайсет години, когато измайсторих гениална конструкция – продължи Гошо, когато спряхме пред следващия контейнер. – Едно метално топче, което се ускорява по каскада от еластични пластини. Такава скорост набира, че накрая се връща в изходното положение. Колебае се няколко мига и тръгва по същия път.

– Искаш да кажеш, че си създал перпетуум мобиле.

– Всякак можеш да го наречеш.

– Знам, че има организация на хора, които се опитват да създадат вечен двигател. Можеш да се запишеш.

– Не, не, нямам нужда. По-приятно ми е сам да размишлявам. Ей така, докато вървим, една част от мозъка ми постоянно се занимава с конструкцията. Работи и я усъвършенства.

– Разбирам те!

Наведох глава. Замислих се. И наистина се опитвах да го разбера.

ПАЛМИ РАНЧЕВ

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: "Шапката на скитника", "Манхатън, почти събитие", "Парцаливо знаме", "Хотелска стая", "Среднощен човек: биографии" и "Любовник на самотни улици и запустели къщи". Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Късметът на Ирландия свършва

Автор: Кери Капел

Някога завист на цяла Европа, тази година от икономиката на Ирландия се очаква да нарасне с най-слабото си темпо от две десетилетия насам. Пръсването на балона на недвижимата собственост, съчетано със силното евро, увеличава безработицата и намалява растежа, отслабвайки рева на келтския тигър до тихо скимтене. И новините стават все по-лоши. Ирландският борсов пазар изгуби 3,5 милиарда евро само на 17 март. Коментаторите го нарекоха „Клането на деня на Свети Патрик“.

Ирландският спад до голяма степен е показателен за предизвикателствата, пред които са изправени страни като САЩ, Великобритания и Испания. Става дума не само за глобалния недостиг на кредит, слабите банки или трудното положение на борсата. По-скоро Ирландия се намира в края на един бум, подхранван от сделки с недвижими имоти и високо потребление – подобен на този в САЩ – и сега е изложена на милостта на глобалните тенденции като инфлация, разлики в заплащането на труда и нарастваща конкуренция от страна на ново възникващите икономики.

Повишаващи се цени, намаляващ износ

Трудностите на бившия шампион започнаха в пазара на недвижими имоти, но те предшестваха глобалния недостиг на кредит с почти цяла година. Ирландия е имала най-големия бум на недвижими имоти в историята, казва Алан Ахърн, икономист от Националния ирландски университет и бивш старши икономист във Федералния резерв на САЩ. Средната цена на къщите е нараснала с 300 процента през последното десетилетие, до повече от 490 000 долара в началото на тази година. Оттогава насам обаче както цените на къщите, така и ония на по-големите жилищни сгради са спаднали рязко. Кризата в строителството е накарала множество строителни фирми, които са сред най-големите национални работодатели, да съкратят работните места. Като процент от брутния национален продукт жилищното строителство в Ирландия е три пъти по-голямо от това в САЩ, така че кризата има много по-силно влияние върху цялостната икономика на страната.

В същото време разходите за живот и правене на бизнес се повишават драстично. Водещата стойност на инфлацията е около 5 процента, срещу 3,3 процента за Еврозоната като цяло. И покачването на еврото срещу долара и лирата стерлинг прави Ирландия много по-слабо конкурентна на двата й основни пазара за износ. От своя страна това е накарало множество производители, както национални, така и чужди, да елиминират местните позиции. През последната година големи международни фирми като Pfizer,Procter & Gamble, Motorola, Vodafone, и Allergan, са съкратили множество работни места в Ирландия. Безработицата в страната се е повишила до 5,2 процента през февруари, от 4,5 процента преди една година.

Окончателният резултат е, че глобалната конкурентоспособност на страната е рязко намаляла. Това гледище се споделя от Европейската централна банка, която наскоро публикува доклад, показващ, че вече втора година Ирландия изпитва най-големия спад в конкурентоспособност сред 15-те страни от Еврозоната.

Многонационалните компании се отдръпват

Мнозина икономисти се страхуват, че ирландският спад, комбиниран с нарастваща конкуренция от страна на ново появяващи се пазари с по-ниски цени заплашва точно външните инвестиции, които са направили икономиката толкова успешна в продължение на две десетилетия. В страната са разположени почти 1000 чужди многонационални компании, които дават работа на повече от 150 000 работници. Водени от технологически гиганти като Intel и Microsoft и фармацевтични фирми като Wyeth и Amgen, тези компании бяха привлечени от ниското (12,5 процента) данъчно облагане, образованата работна сила и обстановката, благосклонна към бизнеса.

Налице са първите знаци, че чуждестранните инвестиции започват да се забавят. Един скорошен доклад на консултационната фирма OCO Globalпоказва, че количеството на чужди инвестиции в Ирландия е спаднало с пет процента през изминалата година, до 2 милиарда долара. Същевременно броят на работни места, създадени в резултат на такива инвестиции, е спаднал с 40 процента. Например: през последния октомври Amgen, най-голямата в света фирма за биотехнологии, обяви, че прекратява плановете си за изграждането на производствено предприятие за милиарди долари в Каунти Корк. Марк Сойер, генералният мениджър на компанията за Ирландия, заяви в официално изявление, че това решение „в никакъв случай не е показателно за бизнес-климата в Ирландия“.

Може и да е така, но налице са реални страхове, че ако Европейската комисия успее да хармонизира нивото на данъчно облагане в цяла Европа, ирландската конкурентоспособност ще продължи да спада. „Това би отнело значителни конкурентни предимства за икономики като Ирландия, които използваха ниското данъчно облагане като примамка за международните компании“, казва икономистът Джим Пауър.

Императорът е гол

В действителност конкурентоспособността на Ирландия еродира вече в продължение на пет години. Но това е било прикривано, казва Ахърн, от бума на недвижимите имоти, който е подхранвал икономиката и е поддържал в ход машината за създаване на работни места. В същото време ирландският износ, подкрепян от една растяща глобална икономика, е продължавал да нараства.

Но с рецесията в САЩ ситуацията се измени и Ирландия вече не може да разчита на двете машини за растеж – жилищното строителство и износа. „Сега вече виждаме, че императорът е гол“, казва Ахърн. „Политиците постепенно разбират, че ирландският експортен сектор е в далеч по-лоша форма, отколкото те са предполагали“.

Проблемът на Ирландия е, че като част от Еврозоната, тя няма контрол нито над лихвения процент, нито над обменния курс на валутата си. Това не дава на страната място за маневриране чрез монетарни политики. Но все пак фискалната политика поставя своите собствени дилеми. Експертите например казват, че най-добрият начин за Ирландия да възстанови конкурентоспособността си е не да наводни икономиката с обществено финансиране, а по-скоро да се въздържа от него. Институтът за икономически и социални изследвания в Дъблин, предрича, че бюджетният излишък от 3,6 милиарда долара през 2006 би могъл лесно да се превърне в дефицит от почти 12 милиарда през 2009, ако страната не се въздържа от обществено харчене.

В същото време икономистите вярват, че нарастващите заплати също трябва да бъдат удържани. Почти всеки три години Ирландия достига до едно национално съглашение, при което профсъюзите и организациите на работодателите работят заедно, за да определят националното повишение на заплатите. „Начинът, по който отново ще спечелим конкурентоспособност, е да не си плащаме сами прекалено много“, казва Ахърн. „Искаме да убедим многонационалните компании, че Ирландия не е страна с хронична висока инфлация.“ И че времената на нейния бум не са нещо, принадлежащо на миналото.

Източник

КЕРИ КАПЕЛ

Кери Капел е лондонски кореспондент на Business Week International.

Свободата, Санчо

Автор: Станислав Стратиев

Когато ставаше дума за свобода, доскоро правехме следните асоциации;

Свободен наем.

Свободен баланс върху тел.

Свободно падащо тяло.

Ринг свободен.

Жени със свободно поведение.

Свободна Европа.

Свободни валенции.

Свободна длъжност.

Свободна стая.

Свободно съчинение.

Нелсън Мандела.

И странно, никой не се сещаше за себе си.

Онова „Свобода или смърт“, извезано върху зелените хайдушки знамена, се възприемаше като тривиално словосъчетание, нещо като „Good morning“ върху пешкирите.

По някакво негласно споразумение не говорехме за свобода. Не толкова от страх, колкото от срам.

За нас свободата беше химера.

Пиша „химера“, но тази дума означава най-малко две неща: хубава, но празна мечта, неосъществимо желание, и митическо чудовище с три глави, лъвска, козя и змийска, които бълват огън. Който се доближи до тях, умира.

И не мога да схвана каква химера беше за нас свободата.

Мечта или чудовище.

Нещата са на път да се променят. Казват, че вече сме свободни.

Точно тук е и сложното. Какво ще правим с тази проклета свобода.

Защото, както казва един сръбски сатирик, свободният човек мисли каквото иска, и яде каквото има.

А ние винаги сме предпочитали обратното.

Да ядем каквото искаме и да мислим каквото има.

Мръсното е, че никой не те пита. Освобождава те и толкоз. Какво тук значи някаква си личност.

Общо взето, ние сме най-освобождаваният народ в света.

И всичките ни генетични увреждания идват оттам.

Мине-не мине и току някой те освободи.

И трябва да му вдигаш паметник.

Или ти измисли азбука.

Карл Пети говори на немски даже с конете си, а той вземе, та ти измисли азбука.

Абе, кой те бие през пръстите – лошо ли щеше да ни бъде Карл Пети да говори и с нас на немски.

Сега, като говорим български – какво? И конете не ни разбират.

Или ти напише история.

Е за какво ти е тази история?

За какво ти е това Възраждане?

Ако не бяхме се възраждали толкова, сега можехме да бъдем провинция Баден-Вюртемберг.

И да взимаме по осем хиляди марки на месец.

А не да сме свободни.

И за какво му беше на Македонски тази свобода – да мете канцелариите, гонен от суровия глас на бездушния писар.

А нас ни съкращават и от канцелариите.

Прав е Вазов – по-добре всички да бяхме умрели при Гредетин.

СТАНИСЛАВ СТРАТИЕВ

Станислав Стратиев (1941–2000) е български писател и драматург, може би най-яркото явление в съвременната българска комедия и сатира.

Коментари (1)

- 24-04-2008|Unregistered|Златко  – За Стратиев

Самият аз възприемам тия текстове по-скоро като тъжни, отколкото като смешни. И ако ги публикувам тук, то е не защото ги намирам особено актуални или поучителни, или дори показателни за България. Не, за мен те са по-скоро нещо като снимка на времето си – една пожълтяла, но (като всяка фотография) безкрайно истинна картина, отразяваща настроенията, чувствата и умонагласите на цяло едно поколение: българското изгубено поколение, онова на хората, които просто не успяха да се изправят бързо след буквалната градушка от удари, с които ги засипаха инак толкова жадуваните промени. Тайно в себе си се надявам, че поне част от тия хора са успели да се възстановят с течение на времето, да намерят някакъв източник на упование и надежда след вакуума на деветдесетте – въпреки натиска на възрастта, въпреки неувяхващата мода на българското безверие, въпреки евентуалните неуспехи и разочарования. И тъгувам за ранната смърт на Стратиев – майсторът-отрицател, който намира сили да говори „смешно“ дори когато всеки вижда, че очите му всъщност са пресъхнали от плач ...

Македония – какво се крие зад едно име?

Автор: Драган Клаич

„Дошли сте в най-лошия ден за нашия народ“, повтаряха ми хората в Скопие. Някои говореха мрачно за най-тежкия ден в историята на македонската нация и македонската държава. Тези потиснати и разтревожени реакции следваха гръцкото вето против македонската кандидатура за членство в НАТО по време на срещата на най-високо ниво в Букурещ. Навсякъде хората бяха залепнали за телевизионните екрани, докато журналистите изпращаха репортажи за срещата; македонските политици изказваха насърчения, след като бяха се завърнали у дома рано, „за да бъдат с народа в това трудно време“, както се изрази президентът Червенковски, а коментаторите дискутираха последствията от тази унизителна и вбесяваща плесница.

Бях доста озадачен от това масово нетърпение за принадлежност към НАТО, може би като израз на собствените ми резервации относно тази организация – припомняйки си нейната пасивност в Босна, както и злощастните бомбардировки в Сърбия през 1999. Но македонската публика беше убеждавана в продължение на години, че едно членство в НАТО ще стабилизира местните напрежения между политически партии, между македонци и албанци, че то ще затвърди осъществяването на Охридското споразумение за включването на албанското малцинство в системата на правителството и ще увеличи уважението към македонската независимост сред съседните нации. Нещо повече, присъединяването към НАТО беше опаковано като пряк път към членство в Европейския Съюз, когато всъщност Македония, бидейки официален кандидат, все още е направила твърде малко за да подготви встъпителните разговори с Брюксел. Но за да подсили своите НАТО-акредитиви, македонското правителство изпрати 130 войници в Афганистан, 30 в Босна и 40 в Ирак – едно символично присъствие, но значителен жест за страна с два милиона жители и доста малка армия.

Гръцкото вето не беше особена изненада. От времето на македонската независимост от 1992, Гърция оспорва името, твърдейки, че „Македония“ принадлежи изключително на нейната северна провинция и че една съседна страна със същото име би имала опасни териториални претенции. Под натиска на САЩ и ЕС Гърция прие македонското членство в ООН като БЮРМ (Бившата Югославска Република Македония), но отношенията между двете страни си остават напрегнати и дребните провокации имат събирателен ефект. Фактът, че скопското летище се нарича Александър Велики вероятно не допринася особено много за смекчаване на гръцката непреклонност. Когато споменавам това на моите скопски събеседници, повечето от тях бързат да се съгласят. Те знаят, че влизането в НАТО зависи от някаква форма на компромис с Гърция и че специалният пратеник на САЩ Матю Нимец е съставил списък от 20 възможни имена за страната (който звучи като поема на Гъртруд Стайн), изпробвайки границите на семантиката, за да успокои гърците и даде на македонците конституционно име, съответстващо на онова, което самите те използват за себе си. Македонските президент и министър-председател заминаха за Букурещ с определен оптимизъм, след като най-после се споразумяха по официалното име „Република Македония (Скопие)“ – предложено от самите гърци преди няколко години и посрещнато с широко неодобрение от македонците. Но в Букурещ гърците решиха да разиграят това, което разглеждаха като собствен коз, демонстрирайки онзи натрапчив национализъм, така ценен от всички гръцки политици, защото те знаят, че той ще им гарантира ентусиазирана поддръжка у дома.

Ветото пробуди силни анти-гръцки настроения в Скопие, но зад гнева се крие и страх за бъдещето на страната. Страхът иде от това, че след скорошната обява на независимост от страна на Косово и влизането на Албания (и Хърватска) в НАТО, албанците в Македония ще продължат да радикализират позицията си и ще предявят нови искания относно регионализацията на западна Македония, където те имат силно присъствие. Нещо повече – от своя страна България отказва да признае македонския език като самостоятелен, разглеждайки го като български диалект; границите с Косово се нуждаят от потвърждение, а отношенията със Сърбия ще бъдат обтегнати допълнително, ако националистите спечелят предстоящите избори в Белград.

Кабинетът на националиста Никола Груевски (ВМРО-ДПМНЕ) вероятно ще се разпадне, след като изгуби поддръжката на партньора си – едната от двете албански партии – по повод признаването на косовската независимост. Някои смятат, че ВМРО-ДПМНЕ на Груевски и ляво центристкият Социално-демократически съюз на президента Червенковски са оставили персоналните различия зад гърба си и са се приближили едни към други, за да успокоят албанските партии и да засилят международната позиция на страната. Нови избори изглеждат почти неизбежни и вероятно ще доведат до аритметика, свързана с образуване на коалиция, вместо някакви значителни размествания във властта.

Като диа-шоу сред цялото това националистическо разочарование, македонският парламент е домакин на Форума Европа, едно продължение на берлинската инициатива Душата на Европа, която насърчава ролята на културата за европейската интеграция. Европейски длъжностни лица държат лекции за гражданското общество, някои македонски културни работници дават израз на разочарованието си от правителството и, очевидно обхванати от тревоги заради НАТО и вероятността да изгубят работата си, някои правителствени служители се впускат в съответна защитна реторика.

Търсейки бягство от този предвидим жаргон аз се разхождам из реалното пространство на междукултурния диалог – огромния пазар от северната, предимно албанска страна на река Вардар. Там, в непосредствена близост до бившия Театър на Етническите Малцинства, който сега е разделен на отделни албански и турски драматични ансамбли, се води усилен бизнес на няколко езика, предлагат се евтини стоки от цял свят, пазарлъкът е добронамерен и компромисите се постигат по-лесно, отколкото в политиката. Пазарът се противопоставя на опитите за облагородяване, а старите турски бани и кервансараи, превърнати в културни обекти, са заключени или занемарени, както е и грозният колос на Македонската опера. Упорита мизерия се смесва с импровизирано обновление, кичовият разкош на някакъв нов хотел редом със запуснатостта на общественото пространство.

Скопската архитектура страда от агресивната, груба архитектура на 70-те и 80-те – силови импровизации след земетресението и стари малки жилища от турско време, които се съпротивяват на обновлението с удивителна упоритост. Паметници на национални и комунистически герои, разпръснати из центъра на града, днес са придружавани от известен брой римски скулптури, извадени от музеите и поставени на входа на македонския правителствен комплекс в съгласие с някакъв ход, чиито идеологически основания са трудни за разшифроване. Един нов национален театър е издигнат на мястото, където се е намирал преди земетресението от 1963, а до него се намира Холокост-Мемориалът на скопските евреи, унищожени през Втората световна война[68]. Символът на новото албанско самочувствие, статуята на Скендербег на кон се изправя войнствено до пазара, контрастирайки със скромната поза на паметника на Майка Тереза в центъра на града. Нейната слава е свързана с Калкута, но тя е родена тук през 1910 като албанска католичка и периметърът на бившата й родна къща е ясно указан. Наблизо, тълпи от модно облечени млади хора преглеждат новооткрития City Gallery мол с неговите скъпи чуждестранни магазини. Ако не можете да се присъедините към НАТО, то поне винаги можете да се присъедините към западното племе на пазаруващите в някой стар пазар или модерен мол.

Един внимателен поглед към града откъм стария Каменен мост разкрива онова, което се намира на картите на Македония, с или без НАТО: нагоре по Вардара, на върха на един хълм, огромната сграда на бъдещото американско посолство расте с всеки изминат ден, затъмнявайки разпиляната и ронеща се архитектура на македонската държавност – една доминантна сграда, извисяваща се над всички местни увъртания и напрежения, излъчваща превъзходство, мощ и контрол. Това е да се превърнеш в политическа ръка на силното американско военно присъствие в Camp Bondsteel на по-малко от 50 километра на север в Косово. Зад спора около името и нарастващите националистки съперничества, новите господари са здраво установени, докато на Европа се разрешава да се занимава с въпросите на гражданското общество.

Източник

ДРАГАН КЛАИЧ

Драган Клаич, театрален изследовател и културен анализатор от Амстердам, преподава изкуство и културна политика в университета Лайден.

Коментари (1)

- 26-11-2011|Nikolay

Porednoto anti-makedonsko chetivo. Ama vseki put... Zashto? Kakvo tolkova vi prechi? Edinstveno vednuj publikuvahte statia ot bulgarski avtor vuv otbrana na makedonskia ezik, za vednaga da ia osporite sus oshte pet drugi vuv napadenie (i edin vid otvrashtenie) na sushtoto.

Normalno li e da se prenebregva tolkova mnogo (godini i godini nared) voliata na edna goliama grupa hora?

Случайният бунтовник

Автор: Пол Остър

Това беше годината на годините, годината на лудостта, годината на огъня, кръвта и смъртта. Току-що бях навършил 21 години и бях луд точно толкова, колкото и всички останали.

Във Виетнам се намираха половин милион американски войници, Мартин Лутър Кинг беше току-що убит, в цяла Америка горяха градове и светът изглеждаше така, сякаш се е отправил към някакъв апокалиптичен колапс.

Да бъдеш луд ми се струваше тогава като съвършено разумна реакция на картите, които ми бяха раздадени – раздадени на всички млади мъже през 1968. В момента, в който завършех колежа, аз щях да бъда призован да се бия в една война, която презирах до дъното на душата си – и понеже бях решил да откажа да се бия в тази война, вече знаех, че бъдещето ми предлагаше само два избора: затвор или изгнание.

Не бях човек, склонен към насилие. Гледайки назад към онези години, аз се виждам като тих, пристрастен към книгите млад човек, опитващ се да се научи как да стане писател, потопен в курсовете по литература и философия в Колумбийския университет. Бях участвал в демонстрации срещу войната, но не бях активен член на никоя от политическите организации в университета. Изпитвах симпатия към целите на S.D.S. (една от няколкото радикални студентски групи, но в никакъв случай не най-радикалната) и въпреки това никога не бях посещавал нейните събрания, нито пък бях раздавал някоя от техните прокламации и брошури. Исках да чета книгите си, да пиша стихотворенията си и да пия с приятелите си в бара на Уест Енд.

Преди четиридесет години на днешния ден в университетския комплекс на Колумбия беше организирана протестна демонстрация. Тя нямаше нищо общо с войната, а се отнасяше до една спортна зала, която университетът възнамеряваше да построи в парка Морнингсайд. Паркът беше обществена собственост и понеже университетът възнамеряваше да създаде отделен вход за местните жители (предимно чернокожи), строителният план се разглеждаше като едновременно несправедлив и расистки. Бях съгласен с тази преценка, но отидох на демонстрацията не заради спортната зала.

Отидох, защото бях луд, луд поради отровата на Виетнам в моите дробове – и многото стотици студенти, които се събраха около слънчевия часовник в центъра на университетския комплекс в онзи следобед бяха там не за да протестират срещу строежа на спортната зала, а по-скоро за да дадат израз на лудостта си, да ударят нещо, каквото и да било. И тъй като всички ние бяхме студенти в Колумбийския университет, то защо тогава да не хвърляме тухли по самия него, тъй като той се занимаваше с добре платени изследователски проекти за военни предприемачи и следователно допринасяше с нещо за войната във Виетнам?

Една бурна реч следваше друга, разгневената тълпа ревеше одобрително и тогава някой предложи да отидем до строителната площадка и да съборим телената ограда, която беше издигната там, за да предпазва от нарушители. Тълпата счете, че това е великолепна идея и така ние всички тръгнахме – множество луди, ревящи студенти, крачещи през университетския комплекс по посока към парка Морнингсайд. За мое голямо удивление аз бях един от тях. Какво беше се случило с тихия младеж, който планираше да прекара остатъка от живота си седейки сам в някоя стая, за да пише книги? Той помагаше при събарянето на оградата. Той влачеше и дърпаше и буташе заедно с няколко десетки други и, за да кажем истината, намираше много удоволствие в този лудешки, разрушителен акт.

След данданията в парка бяха щурмувани университетски сгради, след това окупирани и държани така в продължение на една седмица. Аз се оказах в залата по математика и останах там през цялото време на седящата окупация (sit-in). Студентите от Колумбийския университет стачкуваха. Докато ние спокойно правехме събранията си вътре, университетският комплекс беше раздиран от войнствени мачове по надвикване и побой, докато хората за и против стачката се впущаха едни върху други с горещо усърдие. До нощта на 30 април администрацията на университета беше се наситила до гуша и тогава беше повикана полицията. Последва кървава размирица. Заедно с повече от 700 други души аз бях арестуван – теглен за косата до полицейската кола от някакъв полицай, докато един друг се разхождаше с ботуши по ръката ми. Но не съжалявах. Чувствах се горд, че съм допринесъл с нещо за каузата. Бях луд и горд, едновременно.

Какво постигнахме ние? Не особено много. Вярно, че проектът за спортна зала беше спрян, но истинският въпрос беше Виетнам, и войната беше продължена в течение на още седем ужасни години. Не може да се промени държавната политика като се атакува някоя частна институция. Когато френските студенти се разбунтуваха през май в онази година на годините, те се противопоставиха директно на националното правителство – защото техните университети бяха държавни, под контрола на министерството на образованието, и това, което започнаха те, наистина постави началото на промени във френския начин на живот. Ние в Колумбийския университет бяхме безсилни – и нашата малка революция не беше нищо повече от един символичен жест. Но символичните жестове не са празни жестове и, като се има пред вид характера на онези времена, ние направихме каквото можахме.

Не се осмелявам да направя сравнение с настоящето – и по тази причина няма да завърша тази история-спомен с думите „Ирак“. Аз съм на 61 години сега, но мисленето ми не се е променило особено много от времето на онази година на огън и кръв. И сега, седейки сам в тази стая с писалка в ръка, аз осъзнавам, че все още съм луд, може би по-луд от когато и да било.

Източник

ПОЛ ОСТЪР

Пол Бенджамин Остър (род. 1947) е американски автор, познат с творби, в които се смесват абсурдизъм и криминална фикция. Сред най-известните му произведения са Нюйоркска трилогия (1987), Лунен дворец (1989) и Бруклински безумия (2005).

До полк. Ангел Гогов

Автор: Стефан Маринов

Стефан Маринов

виа Пуджа 47

16131 Генуа

До полк. Ангел Гогов

Зам. началник на отдел „Паспортен“

бул. Г. Димитров

София

10.V.1981

Другарю генерал,

Нали в последното си писмо те произведох генерал, ще трябва съответното чинопочитание да се спазва.

Получих, Гогов, преди два дни „Задочните репортажи за България“ на Марков. Малко знаех за него. Бях чел „Жените на Варшава“, които бая ми харесаха и бях гледал филма „Мъже“, от който не помня нищо, не, прощавай, помня, помня – в началото едни идиоти с газови маски лазеха доста продължително време по земята – това го помня. (На киното бях отишъл не заради „Мъже“ а заради късометражната „Другарска среща“ на Юли Стоянов.) А „Репортажите“ ги изгълтах на един дъх.

Ей, Гогов, с кой акъл убихте този божи човек, бе, с кой акъл? Че гаси ли се туй, що не гасне, бе Гогов? Някой някъде да е успял да угаси негасимото – чул ли си, видял ли си? Всяко усилие да се угаси негасимото е същото както да заливаш огън с бензин. Голям паметник издигнахте на Георги Марков, много голям. До Алеко и до Вапцаров редом го поставихте. Показахте пред цял свят, че тоя български народ не е стадо от мижитурки. И вдъхнахте – вяра и упование вдъхнахте в гърдите на обезверените, на уплашените – не страх, Гогов, а смелост вдъхнахте. Седя и си мисля – да ви ругая ли, да ви благодаря ли? – Че без помощта на дявола светеца кой ще го види! Свясните хора винаги гледат да ги минат я за маниаци, я за нескопосници, я за инфантилни догматици и за месии с болни амбиции. Но когато се разтърчат дяволите и разпънат шантавия на кръст, или го изгорят на клада, или го ликвидират в тъмното с хладен или горещ предмет, прехапват си хората езиците и коленичат: „Я! Светец!“

Ей, Гогов, ний светците как ще светим, ако ви няма вас дяволите тъмно да правите? Не можем едни без други, брате, не можем. Нас ако ни няма – и за вас работа йок: ще ви изпосъкратят щатните бройки, ще трябва да ходите да си изкарвате хляба с един от ония два инструмента, дето по знамената ги рисуваме и бродираме. А и вас ако ви няма, и ний няма да можем да витийстваме, книжки да пописваме, над сатирични стихове да се подсмиваме, над тъжни елегии да се сополивим, по затвори и по лудници да се излежаваме, и ний, май, ще трябва единия от двата байрашки инструмента в ръце да похванем. Тъй че, Гогов, и ангелите, и дяволите – ний сме си от памтивека братя и роднини. На тоз свят заедно сме дошли, заедно и ще си отидем. А кой ще играе ролята на дявола, кой на ангела – никой не може да предопредели. Като се роди малкото човече, никой не знае какво ще излезе от него – ангелче или дяволче, както и като се роди женско теле никой не може да каже дали ще излезе ялово. Майките, те винаги искат децата им да са ангелчета. Вземи и твойта майчица, горкинката. Виж какво хубаво име ти е дала – Ангел. Някоя майка да си е кръстила детето Дяволчо, Дяволинко, Дяволушко, Дяволачко – чул ли си? – Няма. Но като се роди всяко дете, спуска се дядо Господ от небето и му вдъхва в душицата петдесе на сто дяволщина и петдесе на сто ангелщина. След туй пак се качва да си додреме дрямката под сенките на райските градини и само попоглежда да види кои петдесе процента ще надделеят[69].

И поне веднаж да слезе от туй пусто небе, да упъти грешника, да му каже: „Тъй и тъй ще правиш, мойто момче, ангелщината да победи“ – това не. Оставя те сам самичък – ти и твойта съвест. И почва човечето да се лута в житейската джунгла, слуша другите, дето цял живот са се борили със съвестите си, до къде са я докарали, тези дето не може да чуе – на тях книжките чете: мери, човечето, премерва, мисли, размисля. Гледа: Тоз извадил билет за рая, ама образование не взел, жена му го зарязала, и обувките му се с дупки, та вода пускат; друг билет I-ва класа размахва, но пред райските порти се дотътрил със счупен крак и само с три кътни зъба и, въобще, защо е живял на земята, след като небето повече през решетка, като бай Добри Терпешев, го е гледал. А оня мръсник, ясно, не в райските градини, не в чистилището, но и до първите шест кръга на ада няма да го пуснат да припари, а какъв живот му е удрял на земята, каква ебан е било, какво лизане на путки. Мисли човечето, претегля, сравнява, избира. Доброто – добро, даже екстра, но много мъка влачи подире си, злото – зло, не се търпи, ама кефа, дето го съпровожда, и той голям, хептен балама трябва да бъдеш от такъв кеф да се откажеш. И един почва да я кара така по ръба – на нечетни дни дяволува, на четни дни ангелува. Друг на седмица мърсуване един ден за молитви и добри дела отрежда, трети гледа нито дяволщини да прави, нито ангелщини, че е най-лесно. И бори се всяка жива твар – първо със себе си, после с ангелите от ляво, подир туй с дяволите от дясно[70], цял живот се бори.

И случва се често, някой много ангелски започва, а дяволски свършва, друг пък обратното – от черен дявол започнал, сепнал се, обаче, един ден, спрял се и обърнал на 180°. Но в тая вечна борба на ангелското и дяволското в човешката душа, в която минава нашия живот, идват моменти, когато се събират Дяволите на коронен съвет и казват: Тоз там много ангел почва да става, много нетърпимо размахва крила и херувимските химни вместо да ги тананика леко, завоалирано, иносказателно, с цяло гърло ги реве. И решават някоя нощ: Кръст! Това велзевулско решение превръща преборилия дяволското в душата си грешник в светец. Това, Гогов, направихте и вие с Георги Марков. Затуй и не знам – да ви кълня или да ви благодаря от името на народа. Народът, знаем, няма нужда от герои, мъченици и светци, но тежко на този народ, който ги няма. Марков е бил като всички нас – колебаещ се однолошадник – съблазняван от сладостта на богатството и славата, парен от горящите въглени на съвестта. Могло е да надделее едното, могло е другото (храцни на крупната натура орден, покани я на лов, дай на наложницата й франзела и тя бързичко ще се вдребни) – съвсем е било възможно да излезе от Марков един Пиер Мердов[71], колко като него са станали Пиер Мердовци. Ще кажеш, Пиер Мердов няма талант. Добре – да речем един български Евтушенко-лоботряс. Евтушенкото талант няма ли – и то какъв. Говно ли е – и то какво! – Но Марков избра друг път. И тръгна по този път, пречиствайки всеки, до когото се докосваше словото му. По този път го застигнахте вие и го проснахте на земята. – Каква диалектична ирония – не на земята го проснахте, а го издигнахте на хребета на нашия страшен век, внесохте го най-тържествено в пантеона на българския дух – и го положихте там – за вечни времена.

Страшна е на този свят силата на доброто, Гогов – неубиваема, неунищожаема. Няма нужда доброто от брони и от ризници, от хладни и огнестрелни оръжия. Не се нуждае доброто от телохранители, от псета и от телени мрежи. Абсолютно само, абсолютно незащитено доброто може да шествува навсякъде, понеже за него патрони няма открити, няма открити. В това е неговото могъщество. И най-силно тържествува доброто, когато убиват физически носителите му. Никакъв паметник, никакъв бронз и мрамор не го увековечават повече от кръвта, която се струи по него. Паметник на Марков ще има в София – от бронз и от мрамор, но големия, вечния паметник, този, който ще остане в душата на народа, го издигнахте вие.

Вярвам, че сте разбрали вече страшната си грешка, която направихте, убивайки Марков. Вярвам, че няма да я повтаряте[72].

На тоз свят без ангели и без дяволи не може. Така е било, така и ще бъде. Но когато дяволите са по-умни, те не стават много черни (виж повече черни и по-малко черни дяволи има – там степените са мно-ого). Тогава и от въз-бели ангели няма нужда. И става обществото по-човешко, диша се по-леко, всеки с мярка дяволува, с мярка шмекерува, а баламите добрините ги правят като изпълнение на етични норми. Всеки божи човечец хапва, пийва, челяд въди и майстори по нещо с двата байрашки инструмента за своя утеха и за радост на другите.

Прощавай, братко Ангеле, ако словата ми бяха тежки, но тези слова трябва да се казват – така са ни учили майките.

Прегръщам те братски: Стефан Маринов

Аз, Гогов, измислих една нова схема, според която всичко си ляга на мястото като американска протеза и няма нужда от много умувания и филоссфствания. Почвам, примерно, с комунистите и ги деля на две единствени групи – комунисти-рабодяви и комунисти-богомили. „Рабодяв“ значи раб на дявола, а „богомил“, очевидно, означава мил на бога. И точка. После взимам католиците – и тях на две групи: католици рабодяви (папата, ватиканските кардинали, падре Марцинкус дето оправя капиталите на Светия Престол и на някои други престоли) и католици богомили (майка Тереза, бишоф Ромеро, Ернесто Карденал, макар че за последния разправят, че много ортаклък правел с изпечени рабодяви). После православните – и тях на две групи, будистите – също, индианците от американските резервати – и тях, адвентистите от 37-ия ден – тях понеже много не ги познавам, тия, които са от 37-ия ден до обед – богомили, следобедните – рабодяви. И какво става – като погледнеш цялото население на майката-планета разделено на две категории – рабодяви и богомили, друго няма. Просто и ясно. Само една малка подробност остава, за която и в текста стана дума. Вземеш един рабодяв – гледаш го – не рабодяв, а рабодяв и половина, като го попипаш по челото, рогцата му като игли бодат, но малко като се поотдръпнеш от него – гледаш нещо много богомилско излъчва, – доближиш се пак до него – рабодяв, поотдръпнеш се – богомил. И пак гледам схемата не съвършена. Не са две категории, Гогов, – една категория е човечеството, цялото – и комунистите, и католиците, и мохамеданите, и пред-обедните и след-обедните адвентисти – и тази категория се нарича „рабобогодявомил“ или за по-кратко „човек“. И ти си рабобогодявомил и аз съм рабобогодявомил. Затуй сме си братя родни и трябва да си помагаме. Като вземеш да израбодявстваш нещо – върнеш някоя бабичка от прага, недай боже, нашляпаш някого с гумения бич, аз трябва веднага да изприпкам при тебе и да ти кажа: „Недей, Ангелчо, недей така братко, недей името се за срам да правиш. На дявола който е робувал на добро не е изкарвал. Я напиши едно писъмце на бабичката: Бабо, тъй и тъй, направихме ревизия на делото ти и постановихме с цялата комисия паспорт да ти дадем, макар и синчето ти в Хага да заслужава тояга, белким и то малко да се поукроти и толкова да не ни псува, а да си гледа тьрговийката. Па няма нужда да биеш път до София, прати ни една снимка по пощата, ама да е от по-млади години, та като ти отгръщат паспорта чиновниците по чуждите граници, да цъкат с език и да викат: Брей, тез български бабички на снимка годините им не личат.“

СТЕФАН МАРИНОВ

Стефан Маринов (1931–1997) е български физик, писател – и не малък чудак – чийто „роман в заявления“ Изыди, Сатана!, издаден през 1981/82 от автора в Австрия, днес бива разглеждан от познавачите като върхово постижение на модерната сатира.

Коментари (1)

- 25-04-2008|Unregistered|Златко

Оставям правописа на писмото точно така, както го намерих в оригинала в интернет. Очевидно е, че авторът държи на него, както и на множеството думи, които измисля и променя сам.

Печели ли демокрацията?

Автор: Роберт Кейган

Не, демокрацията не печели: Роберт Кейган

Да, демокрацията печели: Роберт Купър.

Роберт Кейган е американски политолог и автор на няколко книги, последната от които е The Return of History and the End of Dreams (Atlantic).

Роберт Купър работи за Ксавиер Солана, външнополитическият представител на ЕС.

Драги Роберт Купър

7 април 2008

Администрацията на Буш намалява темпото и моментът изглежда добър за преглед на световните проблеми. Струва ми се, че светът отново стана „нормален“, в смисъл, че конкуренцията между великите сили, която го е оформяла в продължение на векове и която изглеждаше в процес на изчезване след 1989, отново се е върнала. А с нея и конфликтът между ценности и принципи – между либерална демокрация и автокрация – който влияе върху поведението на нациите от времето на Просвещението насам.

Ранните години след края на Студената война породиха надежди за един нов вид международен ред, при който бихме имали сливащи се или изчезващи национални държави, отминаващи идеологически конфликти, смесващи се култури и все по-нарастваща комуникация и свободна търговия. Геополитиката излизаше от мода; на дневен ред беше геоикономиката. Твърдата сила изглеждаше passé; вместо нея се предлагаше меката сила. Демократическият либерализъм беше победил и алтернативите – дали комунизъм, фашизъм или просто авторитаризъм – изглеждаха обречени. Русия и Китай се превръщаха в пазарни икономики, нещо което с неизбежност щеше да доведе до политическа революция и в двете страни. Голямата задача на ерата след Студената война, така се предполагаше тогава, беше да се построи една все по-съвършена международна система от закони и институции.

Но нещата не се получиха така. Докато ЕС си остава блестящ пример за постмодерния световен ред, останалият свят не го последва. На повечето места националната държава си остава също толкова силна както винаги, както и националистическите страсти и конкуренцията сред нациите, които определяха историята. Международната конкуренция сред великите сили се върна обратно, с Русия, Китай, Европа, Япония, Индия, Иран, САЩ и други страни, борещи се за регионално превъзходство. Борбите за чест, статус и влияние се върнаха като определящи черти на международната сцена. Оказва се, че моментът след Студената война е бил само отклонение. Историята се върна на мястото си.

Но тя се върна и в идеологически смисъл. Автокрацията се оказа съвместима с нарастващото национално богатство. Управниците на Русия и Китай намериха начини да позволят свободна икономическа активност, потискайки в същото време политическото несъгласие. Те осигуриха положение при което хората, правещи пари, не си пъхат носа в политиката. Новото богатство дава на автокрациите по-голяма способност да контролират информацията – да монополизират телевизионни станции и да държат под контрол трафика в интернет – често с помощта на чужди корпорации.

Макар че сред либералния запад е налице силно желание да се поддържа една по-различна надежда, автократите и демократите все пак имат различни интереси. И макар че отношенията между нациите винаги се водят на много различни нива – великите сили си сътрудничат в някои области, продължавайки да се конкурират в други – конфликтните интереси и мирогледи на демокрациите и автокрациите до голяма степен определят техните отношения. Това стана особено ясно на последната среща на високо равнище на НАТО в Букурещ. Въпреки сериозните европейски усилия, ръководени от Германия, да се провежда една сговорчива Остполитика с Москва, между демокрациите на НАТО и автокрацията на Русия възникна ясно разделение по цяла група геополитически въпроси, от Косово до ракетната защита и разширението на НАТО. Напрежението между демокрация и автокрация е очевидно и в случая с Китай. Въпреки силното желание на запада да поддържа хармонични отношения с Китай, демокрациите не можеха да не осъдят китайските действия в Тибет – от което следват непредвидими последствия за и без това подозрителното китайско отношение към демокрациите. Старата конкуренция между либерализма и автокрацията се появи отново, с последващо подреждане на големите световни сили според естеството на техните режими. Географските разделителни линии се намират по западните граници на Русия и това повишава напрежението около бъдещето на Украйна и Грузия. Китай пък се безпокои от обкръжаване от това, което собствените му стратези наричат „ос на демокрацията“.

Междувременно, докато великите сили се бутат взаимно, една дори още по-стара борба избухна между радикалните ислямисти и модерните секуларни страни и сили, за които те считат, че са доминирали, проникнали и замърсили техния ислямски свят. Тези три борби – конкуренцията между великите сили, разделението между демокрация и автокрация и сблъсъкът между ислямския радикализъм и модерността – се обединяват в разчупването на международната система. Великата надежда, че светът е навлязъл във време на взаимно приближаване се оказа напразна. Ние навлизаме във време на разделение.

Допускането, че Студената война е била спечелена като неизбежно следствие от превъзходството на либерализма не успя да разпознае непредвидимостта на събитията – спечелените или изгубени битки, успешните или потиснати социални движения, приложените или отхвърлени икономически практики. Разпространението на демокрацията не беше просто разгръщане на някакъв неизбежен процес на икономическо и политическо развитие. Глобалната промяна към либерална демокрация съвпадна с историческата промяна в баланса на силите по посока на нациите, които я предпочитаха. Но тази промяна не беше неизбежна и тя не трябва да се разглежда като необходимо продължителна. Днес новото появяване на големите автократични сили заедно с реакционните сили на ислямския радикализъм отслаби този ред и заплашва да продължава да го прави в следващите години и десетилетия. Ако ние държим на демокрацията и либерализма, не можем просто да се облегнем назад и да чакаме историята да се разгърне. Демокрациите трябва да се обединят и включат в нейното оформяне.

Всичко добро,

Боб

Драги Боб Кейган,

10 април2008

Вие смятате, че нещата се завръщат към нормалното. Аз не мисля, че нещо такова съществува. Може да го е имало някога, в обществото на селските фермери. Но в един момент в миналото – може би през ранния Ренесанс, времето на моя личен герой Николо Макиавели – хората са стигнали до идеята, че могат да бъдат господари на съдбата си и че усилията им могат да променят съдбата им. Тази вяра е станала може би най-голямата сила в историята на човечеството. Тя ни е донесла икономически растеж, образование, по-дълъг живот, да не говорим пък за пластична хирургия, тоалетни с течаща вода и милион други неща. На нея дължим и политическата агитация, както и демокрацията. Прогресът никога не е автоматичен, но на негова страна се намират могъщи сили.

Съгласен съм с вас, че има едно постоянно нещо: борба сред народите и държавите за влияние и статус. Онова, което се променя, е начинът, по който се води тази борба: чрез правила или чрез насилие? В момента ние се намираме в състояние на временно объркване. Никой не желае насилие между атомните сили, но правилата все още не са определени. Това е по-завършената система от закони и институции, за която говорите вие. Тя все още не е изградена, но си остава единствено разумният път напред.

Прав сте, че Студената война беше спечелена от по-добрия мироглед. Но същевременно това беше победа на една по-добра технология и по-добро общество: онова, което се отнасяше с повече уважение към достойнството на индивида. Една добре поддържана демокрация винаги ще бъде по-силна от една авторитарна държава. Именно затова аз вярвам, че демокрацията ще продължава да печели срещу авторитарните системи; никога с неизбежност, не винаги бързо – в края на краищата Студената война продължи 40 години.

Еуфорията след Студената война беше действително преувеличена. Културата на централна Европа и фактът, че ЕС и НАТО бяха наблизо, направи прехода към демокрация лесен. Но по-бавният преход към демокрация на други места не означава, че нещата са приключили. Демокрацията е господстващата идеология. Това се вижда при тираните, които се чувстват задължени да провеждат избори, като Мугабе. А междувременно някои важни страни като Индонезия и Украйна предприеха решаващи стъпки по пътя към демократични институции. Авторитарният свят отстъпва.

Може би наистина някаква степен на пазарен либерализъм може да съществува заедно с политическата автокрация, но ние се нуждаем от повече време, за да видим дали това ще продължи. Феодализмът, най-успешната форма на авторитаризъм, оцеля защото онзи свят беше статичен и узаконен от религията. Не виждам това при модерните автокрации. Най-лошите от тях зависят от груба сила; най-добрите от предоставянето на безконечен икономически растеж – нещо, което е най-лесно в ранните стадии на индустриализацията. Но за да бъде ефективен, зрелият индустриален капитализъм трябва да дава възможности на всички. Трудно е да се държи това икономическо равенство настрана от влиянието върху политиката. И върховенството на закона – което е в сърцето на пазарните системи – само с големи трудности може да съществува заедно с автокрацията. Второкачественият законов ред ще произвежда и второкачествена икономика – с намалена легитимност. Демокрацията не е неизбежна, но индустриалната пазарна икономика е най-добрата околна среда за нейното развитие.

Една от причините, поради които демокрацията не е неизбежна, е че тя е по-трудна за организиране от една авторитарна система. Автокрацията, в най-примитивната си форма, изисква само една лоялна армия. Демокрацията се нуждае от политическо споразумение. Това означава компромиси и доверие сред хора, които вероятно са свикнали да не се доверяват едни на други – например различни етнически групи. (За тях понякога е по-лесно да приемат авторитета на трета страна или диктатор, отколкото да се доверят едни на други.) Много демокрации са постигали тези компромиси само след граждански войни – това важи както за вашата, така и за моята страна. Може би за много големите страни като Китай са налице и особено сложни проблеми. В Европа от времето на Просвещението никой не вярваше, че демокрацията е възможна в нещо по-голямо от един град-държава. Да се създаде политическа култура, поддържаща демокрацията, е дългосрочна работа. Ние би трябвало да симпатизираме на хората, борещи се за постигане на компромисите, необходими за демократично управление – като например в Украйна. И ние би трябвало да разбираме, че страна с толкова бурна история като Китай винаги ще бъде особено предпазлива когато става дума за поемане на големи конституционни рискове.

Демокрацията работи по-добре, защото подлежащото на контрол правителство е по-отзивчиво към нуждите на хората, отнасящо се с повече уважение към тяхното достойнство. Но аз се отнасям с подозрение към опитите да се превърне това във „всеобща ценност“. Тя винаги се отнася до някакво определено време и общество. Тя не може да бъде краен продукт на историята, макар че ще служи добре за известно време. Това ме кара да се колебая при разделението на света на две класи: демокрациите и автокрациите. Демокрацията може да приема различни форми, както и автокрацията, от благоразположената такава в Дубай до отвратителните в Бирма и Северна Корея. И ние би трябвало да помним, че нашите демократични ценности са доста нови, на практика, ако не и на теория: помислете само за жените, колониалните поданици или дълбокия юг.

И не забравяйте, че НАТО не винаги е бил съюз на демокрации. В продължение на дълго време това беше анти-съветски съюз и ние приемахме всеки, който можеше да направи някакъв принос, демократичен или не. По същия начин през Втората световна война ние се радвахме да имаме Сталин като съюзник. Когато интересите са достатъчно сериозни, те натежават над ценностите. Фактът, че сега ние изискваме от новите членове на НАТО да бъдат демокрации, сам по себе си достоен за уважение, същевременно показва, че днес се чувстваме по-сигурни и можем да си позволим да бъдем придирчиви. Реалността в момента е, че ние не виждаме някакъв съюз на автокрациите като реална заплаха. Русия занемари армията си и се интересува най-вече от забогатяване; Китай се намира в драматичен преход – не знаем накъде точно – но при всички случаи някъде далеч от затворената и враждебна страна от 1960-те и 70-те. И никоя от двете страни не изглежда да поддържа идеология на световна доминация.

Не всичко е съвършено и някои неща винаги ще се влошават. Но не би ли трябвало да сме умерено доволни от начина, по който се развиваха нещата през последните двайсет години?

Ваш,

Роберт

Драги Роберт,

11 април 2008

Прогресът, който наблюдаваме през последните двайсет години – това победа на идеи ли е или победа на нации, поддържащи тези идеи? Аз бих твърдял, че става дума за последното. Да, по природата си в дългосрочен план демокрациите са по-силни. Но голяма част от историята може да се развива междувременно, а дългосрочният план може да се простира по продължение на десетилетия или векове. Пътят от 15-ти към 21-ви век не беше точно директен или гладък. Имаше периоди, които бихме могли да наречем прогрес, последвани от дълги периоди на реакция и връщане назад. (Между другото, вие сте несправедлив към античните гърци, които имаха идеята, че могат да бъдат господари на съдбата си две хиляди години преди Макиавели – оттук и необходимостта от трагици, които да ги предупреждават, че това не е така.)

Нито пък последните пет века бяха някаква постоянна възходяща спирала към все по- и по-добри форми на социална и политическа организация. Диктатурите на 20-ти век бяха далеч, далеч по-лоши от ония от 19-ти век, които пък бяха малко по-лоши от ония от 18-ти. Модерността произведе по-добри и по-силни демокрации, но също и по-брутални и ефективни автокрации. Днес ние приемаме на вяра, че времето на този тип диктатури е отминало, както и войните, които характеризираха миналия век. Но дали не избързваме с едно такова заключение? Не беше ли тази увереност също толкова преобладаваща, при това с повече основания, в края на 19-ти век?

Аз не смятам, че сравнителното спокойствие на последните две десетилетия ни дава достатъчно основания да смятаме, че светът се е променил толкова много, колкото предполагате вие. „Никой не иска насилие, … но ние все още не сме определили правилата“ може би е една от най-често повтаряните фрази на последните три века. Вие сте по-оптимистичен, понеже живеете в Европа, която е постигнала съгласие относно правилата. Но преди няколко години самият вие писахте, че макар да бе възможно да се играе по правила вътре в границите на „постмодерна“ Европа, в останалата част от „модерния“ и „пред-модерен“ свят си оставаше необходимо да се играе по правилата на джунглата. Променихте ли мнението си междувременно?

Моето безпокойство е, че вашият анализ взема твърде малко под внимание конкретните исторически събития и решенията, които хората вземат, в противоположност на широките исторически тенденции. Неизбежна ли беше победата на демокрациите през Втората световна война? Може би да, поне след като те, особено САЩ, решиха да се посветят напълно на борбата. Но това решение не беше предварително ясно, особено в САЩ. Аз също вярвам в прогреса, но не мисля, че можем просто да си седим и да чакаме докато дарвиновия (или марксистки?) подбор от висши политикоикономически режими спечели по естествен начин.

Светът на последните две десетилетия предпочиташе демокрациите и един определен набор от правила, защото най-големите сили в света бяха демокрации и те утвърдиха правилата, облагодетелстващи техния начин на живот. Ако сега станем свидетели на възход на велики автокрации, балансът с неизбежност трябва да се наклони в една посока, която предпочита по-малко демокрациите и повече – автокрациите и техните правила. Да, някой ден може би в Китай и Русия ще има политическа еволюция (или революция) по посока към предпочитаните от нас начин на управление и общество. Но междувременно ние ще трябва да си имаме работа с последствията от съществуването на тези богати автокрации сред нас – нещо, което не очаквахме когато завърши Студената война. Предполагам, че ще има други начини, по които светът да стане отново „напълно нормален“.

Всичко най-добро,

Боб

Драги Боб,

11 април 2008

Ами аз виждам нещата така: по време на Студената война нациите, водени от Америка, спечелиха решаващата битка – в Европа чрез НАТО. Настъпателната битка беше спечелена от идеите. Решението на съветите да не се месят в полските разговори на кръглата маса дойде, защото те не вярваха повече в системата си политически, докато икономически те искаха да се присъединят към нашата. Това беше смисълът на удържането. Ние защищавахме себе си и своята система, изчаквайки другата страна да се промени. Това не можеше да бъде направено без американската енергия и ангажимент, започвайки с плана Маршал. Това запази целостта на нашата система, правейки я по-функционална и карайки хората да вярват в нея. Днес ние трябва да защищаваме системата си по начини, за които ще говоря по-късно.

Комунизмът беше по-страшен враг, отколкото са автокрациите на 21-ви век. Той предлагаше алтернатива – и тя имаше половината от интелектуалците от запада на своя страна. Онова, което ме тревожи за този век са страничните ефекти на откритото общество – тероризмът и намаляващата лоялност към държавата (на която радикалният Ислям е една от проявите). Ние трябва да защищаваме либералната държава не само отвън, но и отвътре – включително и от прекомерни реакции срещу терора.

В първото си писмо вие предложихте мисълта, че геоикономиката заема мястото на геополитиката. Мисля, че съм съгласен, но въпреки това ми прави впечатление фактът, че когато руското правителство говори за това, че е силно, то изглежда мисли за Газпром. И голямата китайска грижа е набавянето на суровини (скорошната индийска среща на високо равнище с африкански лидери подсказва, че тя има подобни грижи). Тук ние може би трябва да защитим непокътнатостта на нашата система. На монополите, от Майкрософт до Газпром, не трябва да се позволява да доминират пазарите; да се продават откраднати компании по нашите борси би трябвало да бъде също толкова трудно, колкото е да се продават откраднати картини в нашите къщи за търгове. Може би не е по силите ни да осигурим отговорността на чуждите правителства към техните народи; но ние трябва да направим така, че компании с достъп до нашите капиталови пазари да предлагат реални отчети за работата си.

Общите икономически правила помагат да се създадат общи интереси. Световната търговска организация е история, свидетелстваща за успеха на либерализма. И членството на Китай му дава залог в системата: това е нещо много по-добро от начина, по който се отнесохме към възхода на Япония. Едно от големите предизвикателства на този век ще бъде изнамирането на правила, чрез които да се противопоставим на климатичната промяна. Това е една от причините, поради които аз не харесвам класифицирането на страните в противоположни лагери. Това няма да ни помогне да решим общи проблеми като промяната на климата и разпространението на ядрените оръжия.

Общите правила по сигурността са по-трудни, защото това е нещо, коео се намира по-близо до сърцето на суверенитета. И ние няма да бъдем напълно сигурни, докато не ги изработим. (Плашещо е, когато виждаме как малкото договори, съществуващи в тази област, биват изоставяни). А дотогава аз се съгласявам с вас, че трябва да сме готови да се защищаваме с всички средства, които са необходими. Идиотите, които допуснаха разрушението на Римската империя, бяха отговорни за хиляда години мизерия.

Поздрави,

Роберт

Драги Роберт,

14 април 2008

Мисля, че по време на Студената война ние правехме нещо повече от това просто да се защищаваме и да чакаме другата страна да се промени. Съществуваше надпревара във въоръженията, за която руснаците се страхуваха, че не могат да поддържат повече през 80-те години – оттук и натискът за Перестройка. Съществуваха съглашенията от Хелзинки, опитите да се оформи дискусията вътре в Съветския Съюз чрез радиото и печатните средства, както и множество други начини, по които западът се опитваше да накара съветите да се придържат към определен стандарт. Това допринесе за тяхната загуба на вяра в собствената система. Днес ние не се завръщаме към една Студена война, но аз не виждам защо трябва да бъдем по-малко ясни относно стандартите, за които желаем да бъдат приети от Русия и Китай. Между техните правителства и нашите няма да има щастливо съуправление, независимо от това колко много икономически интереси може да споделяме и колко силно се опитваме да се преструваме, че всички ние сме част от международната общност. Дори и днес по един въпрос като Тибет, демокрациите не могат да прикриват чувствата си – а китайците желаят, отново, да си направят заключението, че западът е враждебен към тях. Нито пък такива междунационални въпроси като промяната на климата ще престанат да бъдат засягани от геополитическата конкуренция, появяваща се между великите сили. Китайците гледат на западните опити да бъдат накарани да се съобразяват с новите „норми“ като на опит да се задържа Китай. (Както прави и Индия, когато става дума за този въпрос). Ние не можем да очакваме от икономическата взаимозависимост и взаимните интереси да надделеят над националните чувства и амбиции. Нито пък можем да избегнем факта, че това има и военно измерение. При Китай това вече е факт. Руското самочувствие изисква също нещо повече от само големи петролни фирми.

Всичко това разбира се не означава, че ние трябва да се готвим за безкрайна война и конфронтация, а само, че историята се е завърнала и че, както вие казвате, ние в демокрациите ще трябва да защищаваме себе си и принципите си така, както те са предизвиквани напоследък.

Всичко най-добро,

Боб

Драги Боб,

14 април 2008

Вярно е, че военната надпревара изигра определена роля при убеждаването на руснаците, че тяхната система е по-лоша от нашата. Но Студената война имаше определени правила, появили се в процеса на опити и почти сигурни провали. Те отразяваха общия интерес на двете страни да се избегне атомна война. Този общ момент ще продължава с Русия и вече е ясно, че китайците не търсят конфронтация, поне в момента.

Ние имаме важни общи интереси и в икономическата сфера, във връзка с промяната на климата, неразпространението и тероризма. По промяната на климата, да се работи с китайците е, ако изобщо нещо, то поне по-лесно да се работи, отколкото с индийците – така че историята с демокрация срещу автокрация не може да бъде прилагана тук. Не говоря за съвместно управление, но ние се нуждаем от прилични работни отношения с тези хора – а те не биват особено подпомагани от безкрайни лекции по въпроса за моралното превъзходство на нашата система. Тъй като нашите демокрации от време на време са причинявали много вреда на страните от третия свят, нашият морален авторитет не е непременно всичко, за което искаме да си мислим.

Също като вас аз искам тези страни да се променят. Има начини, по които да подкрепим процеса, но фронталният сблъсък не е един от тях, нито пък е струпването на куп на страни с различни истории и проблеми. Промяната е най-лесна, когато хората се чувстват сигурни – именно сигурността, която присъствието на САЩ даде на Европа беше онова, което затвърди демократичните структури тук. Заплахите отвън винаги са много полезни за тираните, които ги използват, за да забавят промените. Вие споменавате ролята на споразуменията от Хелзинки за стигането до края на Студената война. Но този процес накара съветите да се чувстват сигурни, тъй като изглеждаше, че с него се приема статуквото в Европа. По парадоксален начин това доведе до неговото събаряне.

Междувременно ние би трябвало да помним, че не сме решили всички собствени проблеми с демокрацията: изкривяванията на парите и медиите, проблема с това кой има право на самоопределение, както и апатията на избирателите – макар че последните избори във Франция и вашата президентска кампания в САЩ ни показват как демокрацията е в състояние да обнови самата себе си.

Ваш,

Роберт

Източник

РОБЕРТ КЕЙГАН

Роберт Каган е американски политолог и автор на няколко книги, последната от които е The Return of History and the End of Dreams (Atlantic). Той е съветник по външната политика на Джон Маккейн, настоящият кандидат-президент от Републиканската партия в САЩ.

Кучета и котки

Автор: Кристин Димитрова

Отряза саламче с квадратните си пръсти, излезе на двора и завика:

– Мац-мац-мац! Маце-маце-маце!

Перуниките до оградата се размърдаха и на него му се стори, че вижда белия гръб на котката. Но тя не дойде. Вятърът мина през презрелите череши и част от тях изпопадаха на земята. От един висок дебел клон висяха като разкопчани тиранти два ремъка, на които внуците, вече големи мъжаги, някога си връзваха дъсчица, за да се люлеят. От котката нямаше следа вече трети ден.

Сандо Буфера захапа разсеяно парчето салам и така започна обяда си. Върна се в кухнята, извади от нисък хладилник „Мраз“, модел българска индустриална революция на 60-те, шише мастика и си сипа, за да разреди мезето. Нагласи си стола така, че хем да е на сянка, хем да вижда какво става навън. Или по-точно, ако нещо стане, да не го пропусне, защото всичко, което се простираше пред погледа му, бяха трите реда домати в различни етапи на зрелост от собствената му градина и неизмазаната къща на съседите, потънала в следобеден сън.

Една дебела муха влетя в кухнята, блъсна се в голата крушка, в снимките на градския футболен отбор, подредени на стената по години, във витринката на бюфета, в транзистора ВЕФ, издигнат на специална поставка, и накрая, улучвайки отново вратата, излезе с инатливо жужене.

– Маце-маце-маце – извика бай Сандо още веднъж за всеки случай.

Вместо котката на вратата се показа голата глава на Писаро, бивш спортен журналист в местния вестник, който навремето беше следил и възпявал футболните подвизи на Буфера. Писаро смяташе, че прякорът или по-скоро псевдонимът му трябва да се изговаря с ударение на последната сричка, за разлика от съгражданите му, които го изговаряха с ударение на първата.

– Какво маце викаш бе, Буфер? Ако така идват, да взема и аз да викам? А? А?

Буфера се захили гръмогласно, изправи се, при което се извиси две-три глави над приятеля си, и лепна с широк замах дясната си ръка в неговата. Двамата известно време се кискаха, оголили държавните си зъби един срещу друг, клатеха стиснатите си ръце и се побутваха по раменете със свободните. И докато бай Сандо грохнало стърчеше в цялата си големина като вдигнат от гроба войвода, Писаро грееше с почервенелите си от високото слънце бузи. И двамата имаха сини очи, но само общото име на цвета ги обединяваше. Очите на Буфера бледнееха като мразовит ден. Отнякъде се стелеше мъглица и показваше, че над зениците му се спускаше катаракт или мастиката беше намерила път до очната течност. Писаро мигаше като с теменужки. Без да чака специална покана, той влезе в кухнята и по навик заразглежда снимките.

– Е, тука, тука, дето бихме Станкето. С каква ножица му излезе ти на Джамджиев. Ама и той беше тайфун!

– Тайфун, ама лекичък.

– Лекичък, лекичък, ама хитър за двама, шопа му с шоп. Как ги заобикаляше – отляво, отдясно… – И Писаро се заклати насам-натам, като че ли говореше не за футбол, а за ски.

– Джамджията не беше шоп. Беше македонец.

– Шоп беше, ти казвам.

– Е, сега, аз ли не знам! Дай да ти сипя една мастичка.

Отклонен по посока на мастиката, Писаро изпадна в колебание.

– Рано е още… Ама без салам. Месото е вредно за здравето.

Сандо се направи на учуден.

– Ей, Писар, ти за кога смяташ да се подмладяваш, бе?

Писаро свъси вежди. По въпросите за здравето той даваше съветите, а не Буфера и с педагогичен тон се нахвърли да възстановява равновесието.

– Мен ако питаш, и ти не трябва да ядеш салам. Я, какво е това? Шпек някакъв. Ами то е само сланина! Учителят казва: ако толкова не можеш без месо, яж, ама едно ниво на еволюцията по-долу – птица, риба. Но свинско… това си е живо човекоядство.

– Е, аз пък не мога да карам като тебе на пет тикви цяла зима – каза Буфера и предизвикателно си взе от салама. Когато затърси хляб, намери само един сух край и го хвърли обратно в панера.

– Ама ти и хляб не си си купил. Много си се занемарил бе, човек. Гледай, тука всичко е потънало в прах. Я! – И в потвърждение на думите си прокара пръст по бюфетчето. След него остана светла диря. – Гина, бог да я прости, докато беше жива, все чистеше, миеше. И каква леща плакия правеше – да си оближеш пръстите. Не че сме яли с пръсти де…

Буфера зачопли салама с ножа.

– Така е. А пък като се прибера с приятели, тя ще стане от леглото, ще измисли нещо – я салатка, я мекици...

– Да, бе, големи мекици правеше, що мекица се изяде.

Двамата се втренчиха в ковьора от хасе над леглото. На него с бод зад игла беше избродирана султанка между два пауна, а отстрани един емир с чалма й поднасяше тепсия с ананаси в нозете. Буфера напрегна паметта си и не можа да се сети дали жена му сама беше измислила сценката, или я беше прекопирала по модел от някоя съседка. Общо взето, всички къщи в квартала имаха едни и същи ковьорчета, но този май не беше го виждал. Оставяше чувството за някакво несъстояло се присъствие. Двамата отместиха поглед към градината.

– Та какво маце викаше ти? – опита се да възвърне тона на срещата Писаро.

– Виках си котката. Бяла такава, сама си дойде, седи си тука. И аз я храня… – Буфера се поколеба, – да ми е дружинка. Е тоя салам, ако щеш вярвай, за нея го купих.

– Не вярвам.

– Ако щеш, казах. Но! От три дена никаква я няма. Аз сега, не знам какво се е случило…

– Хм, котешка му работа. Ще се прибере.

– Така де, и аз това викам. Ама я няма… Е, ха наздраве. Бог да прости баба Гина. – И отля от чашката. Понеже се плисна малко повече, взе да го маже с крак, за да не седи на локва.

– Е, хайде, стига вече, ти жив си се погребал. Ела да те водя на планината. Ей сега се връщам от Рила. Ама то въздух, природа! Горе имаме една хижа, събираме се така. Онзи ден разговарях с една девойка. Много интелигентен човек. Посрещахме слънцето.

Писаро се приведе напред и продължи със свъсени вежди:

– То аз не съм от братството де, ти знаеш, аз съм стихиен дъновист, но след паневритмията поговорихме с нея и тя ми казва: „Много е важно човек да допуска само светли мисли в себе си“, пък аз й обяснявам: „Правилно, но това е и егоистично. По-важно е да излъчваш към другите светли мисли.“ Така й го казах, със същите думи. Хайде утре да те водя нагоре.

– О, я ми се махай от главата.

В това време от неизмазаната къща на съседите гръмнаха ритмично намигащите звуци на попфолка и стъклата на Буфера зазвъняха от баса. Съседът излезе на терасата гол до кръста с провиснал анцунг и се изтегна, а жена му извади леген и запростира черни гащи.

– Тука веселба пада, а? – попита Писаро.

– А, не са стока. Откъм тяхната ограда ми изчезват доматите. Тя Гина все ме караше да заключвам вечер инструментите, ама айде, викам сега, пък то… Какво я гледаш, викаше, оная кучка съседката, крадла с крадла, къщата ще отнесе със се стопанина. Викам: Гино! Няма да ми говориш така, щото… Нещо си беше навъртяла на пръста, голям инат.

Думите му изчезнаха, стопиха се и завършиха с жест по посока на неизмазаната къща. Отсреща усилиха музиката. „Ще те гоня с мерцедеса, ти си мойта стюардеса, душо, що не ме хареееса“, дънеше дуетът, като първо даваше тон мъжът, после изпищяваше жената и накрая гласовете им се оплитаха в оргия от неравноделни извивки. Двамата приятели използваха звуковото затъмнение като възможност за кратко да се затворят в мислите си. После Писаро се вгледа в лицето на Буфера, за да познае дали няма да си навлече някоя подигравка, и зашепна доверително.

– Виж сега, то има една работа, ама не знам как да ти го кажа, деликатно е. Чух го горе на Бъбрека. Може да е грехота, не знам, един билкар го разправяше. Ако някой иска да се срещне с умрял близък, има един начин. То е, разбира се, ако много иска да се види с някого, да си кажат разни неща, дето не са успяли да си ги кажат… така. Значи вечерта като си легнеш, трябва да си намислиш кой от умрелите искаш да срещнеш. Това сега става на по-чувствителните хора, така де, ама и при тебе може да стане. Лягаш, затваряш очи и започваш да викаш наум името на човека. И си представяш, че навлизаш в гора по тясна пътека и вървиш, вървиш навътре.

– В гора?

– В гора. Не си ли представиш гората, нищо няма да излезе. И на сутринта, преди да се събудиш, умрелият ти се явява насън. Можеш да му говориш. Да го питаш разни неща.

– А тя… те отговарят ли?

– Да, каквото ги попиташ. Среща, бе, среща, ей както ние сега седим двамата тука. Е, хайде, аз да тръгвам да не изпусна водната топка, пък ти, ако искаш ела да гледаме заедно.

– Я па я, водна топка! – изсумтя Буфера и се облегна назад. Писаро се отдалечи и когато излезе през градинската врата, двамата си помахаха още веднъж за довиждане.

Сандо Буфера включи бойлера и остана да се мотае из градината до вечерта. Обра зрелите домати, пусна маркуча по вадите. Музиката от съседната къща млъкна чак когато започна сериалът.

Постепенно небето се раздели на тъмносиня и светлосиня половина, като тъмносинята пречупи отбраната на светлосинята и нахлу в нейния терен. Звездите се струпаха над градчето и на Сандо както винаги му се стори, че през деня земята е по-голяма, а през нощта – небето. През отворените прозорци нахлуваха тънкокрили зелени насекоми и мекият дъх на напоена пръст.

Буфера се изкъпа, обръсна се и се вчеса с тънко гребенче. Приведен пред огледалцето над мивката, на няколко пъти смени посоката на редките си косми, което незабавно възкресяваше спомени за различни посоки в живота му. Накрая зализа косата си назад както първата вечер, в която пресрещна Гина на излизане от тютюневата фабрика. Гина танцуваше много хубаво, всички знаеха това. Когато одобри вида си, се качи на горния етаж и постла двойното легло с метални рамки в спалнята, където не беше стъпвал от месеци, отвори едно чекмедже и измежду дрехите извади афтършейв с потъмняла течност. Изля малко в шепа и си натри бузите. Миризмата съвсем не беше каквато си я спомняше, тя също беше потъмняла, но вече нямаше как да я махне от себе си. Паникьосан се върна обратно в банята и взе да си плиска лицето. Миризмата беше полепнала като будна съвест. Накрая облече бялата си риза, качи се обратно в спалнята и легна по гръб, с изпънати крака като в ковчег.

Няколко минути лежа втренчен в сенките на тавана, които единствената улична лампа хвърляше през клоните на черешата. От време на време вятърът ги разместваше и изписваше нови фигури, като че ли изпробваше никому непозната азбука. Отвън се чуваха стържещите пулсации на щурците, които в тихата нощ ехтяха като препълнен стадион и го гонеха да даде най-доброто от себе си. Буфера се прекръсти за всеки случай и затвори очи.

Следващият ден се оказа мрачен и белязан от усилията на времето да преобразува купестите облаци в дъжд. Писаро се отби с пакет прясно мляко в мрежичката още сутринта и по стар навик надникна в кухнята така, че само главата му да се покаже в ъгъла на вратата. Буфера вече беше отворил мастиката и го чакаше мрачен.

– Ей, ти го прекали бе, човек! Сипи поне малко водичка да стане кристал.

Буфера го погледна и върна поглед върху мазилката на отсрещната къща. Имаше вид на човек, който за пръв път е видял проблемите си в цялата им дълбочина и е политнал надолу. И докато продължаваше да стои така, без да каже нищо, Писаро успя да се нарече с най-отбраните си обидни думи наум, от името на приятеля си. Така си стояха известно време.

– Буфер, какво стана снощи, бе? Пробва ли го оня номер?

– А? Пробвах го.

– Е и какво?

– Нищо.

– А, нищо!

– Така де, то работата е ясна.

– Няма начин, нещо си объркал.

Писаро вече държеше крайчеца на новината в зъби и нямаше да я пусне да му се изплъзне току-така. Бай Сандо Буфера също знаеше това.

– Добре де, ето какво стана. Легнах аз и си представих гора. И започнах да викам: „Гино, Гино.“ Вървя и я викам. Нали знаеш, тя така си отиде, аз хич даже не успях и да й обясня. А гората – все по-гъста. И накрая съм заспал.

– И после?

– И после нищо, спя. А на сутнинта сънувам, че стоя на някаква полянка. Едно слънце препича. И да видиш – дойде котката и ме гледа с тия жълти очи. Аз търся да й дам саламче, а тя ми се умилква около краката и пак ме гледа с очите…

Писаро скочи с озарено лице.

– Ето, това е, това е! Гина се е преродила в бялата котка и е идвала да те наглежда. Ето! Пък аз се чудех на тая твоя котка, викам си…

– Глупости! – прекъсна го Буфера. – Как може Гина да се прероди в котка? Гина си е Гина, котката си е котка.

– Е, то така няма никакъв смисъл – угасна Писаро.

– Напротив, има. Всичко е ясно. Убили са ми котката. Това са само ония мръсници отсреща. На ти, кучко! – извика той и метна мастиката по неизмазания цокъл. Бутилката се разби на хиляди малки кристали, оставайки вярна на съдържанието си.

КРИСТИН ДИМИТРОВА

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватска и Швеция.

Мощната слабост на Китай

Автор: Франсис Фукуяма

Фиаското с щафетата на олимпийския факел привлече вниманието върху човешките права в Китай. Кой е източникът на злоупотребите с човешките права в тази страна днес?

Много хора приемат, че проблемът се състои в това, че Китай си остава комунистическа диктатура и че злоупотребите се случват, защото една силна, централизирана държава пренебрегва правата на своите граждани. По отношение на Тибет и потискането на религиозното движение Фалун Гонг това може би е вярно. Но по-големият проблем в днешен Китай произлиза от факта, че централното китайско правителство е в определени отношения прекалено слабо, за да защищава правата на своите граждани.

Преобладаващата част от злоупотребите с правата на обикновените китайски жители – селяни, чиято земя е била отнета без справедлива компенсация, работници, принудени да работят при изключително тежки условия или хора, отровени от нелегално изхвърляне на замърсители – се случват на ниво далеч по-ниско от това на правителството в Пекин.

Особеният китайски път към модернизацията от 1978 насам беше прокаран от „градски и селски предприятия“ – местни управленчески структури, на които беше дадена свободата да основават бизнеси и да навлизат в появяващата се пазарна икономика. Тези единици бяха извънредно успешни и много от тях станаха много богати и влиятелни. В негласни споразумения с частни предприемачи и компании, именно те са, които създават условия, напомнящи за дяволските фабрики от ранната индустриална Англия.

Централното правителство, както изглежда, би искало да вземе мерки срещу тези локални управленчески структури, но не е в състояние да го направи. От една страна му липсва капацитета за това, а от друга то зависи от местните управления и частния сектор, за да създава работни места и доходи.

Китайската комунистическа партия разбира, че язди на гърба на тигър. Всяка година в страната има по няколко хиляди бурни инциденти на социален протест, всеки от тях удържан и потискан от държавните власти, които въпреки това изглежда не успяват да се доберат до реалния източник на размириците.

Американците традиционно не се доверяват на едно силно правителство и предпочитат федерализъм, който разпределя властта между щатските и местни правителства. Логиката на желанието да се придвижи правителството по-близо до хората е силна, но ние често забравяме, че тиранията може да бъде наложена от местните олигархии също както и от централните. В историята на англоезичния свят не способността на местните правителства да се противопоставят на централното, а по-скоро балансът на властта между локалните и централното правителство е истинската люлка на свободата.

Британският юрист от 19-ти век Сър Хенри Самър Мейн, в книгата си „Ранни закони и обичаи“, посочва именно този факт в едно отлично есе, наречено „Франция и Англия“. Той отбелязва, че най-разпространеното оплакване вcahiers (книгите за оплаквания, Бел. пр.), писани в навечерието на Френската Революция, са оплаквания на селяни срещу посегателства върху тяхната собственост от страна на господарските съдилища. Според Мейн, съдебната власт във Франция е била децентрализирана и намираща се под контрола на местната аристокрация.

В противоположност на това, още от времето на норманските завоевания, английската монархия е успяла да установи една силна, еднаква и централизирана система на правосъдие. Именно кралските съдилища защищаваха не-елитните групи от грабежи от страна на местната аристокрация. Неуспехът на френската монархия да наложи подобни ограничения на местните елити беше една от причините, поради които селяните, при ограбването на господарски имения по време на революцията, отиваха директно в помещенията, съдържащи titres (актовете, Бел. пр.) за собственост, която според тях им е била незаконно отнета.

Държавната слабост също може да попречи на каузата на свободата. Полската и унгарска аристокрации бяха в състояние да наложат техния еквивалент на Магна Карта на собствените си монарси; но централните правителства на тези страни, за разлика от английското, си останаха прекалено слаби при следващите поколения и не можеха да защищават селячеството от местните господари, да не говорим пък за защищаване на самите страни от външни инвазии.

Същото важеше и за Съединените Щати. „Щатските права“ и федерализмът бяха знамената, под които местните елити в Юга можеха да потискат афро-американците както преди, така и след Гражданската война. Американската свобода е продукт на децентрализирани правителства, балансирани от силно централно управление – едно управление, което е в състояние, когато това се наложи, да изпрати националната гвардия в Литл Рок, за да защищава правата на чернокожите деца да посещават училище.

Трудно е да се каже дали и кога свободата ще се появи в Китай от 21-ви век. Може би това ще бъде първата страна, в която изискването за правителство, отговорно пред народа, ще бъде задвижвано предимно от загрижеността относно една отровена околна среда. Но то ще се появи само когато всеобщото искане за някаква форма на отчетност надолу от страна на местните правителства и бизнеси е поддържана от едно централно правителство, достатъчно силно, за да принуди местните елити да се подчинят на правилата, валидни за цялата страна.

Източник

ФРАНСИС ФУКУЯМА

Франсис Фукуяма е един от най-известните и общопризнати съвременни филсофи и социолози. Понастоящем той е професор по международна политическа икономия в университета Джон Хопкинс в Балтимор, Мериленд.Фукуяма е най-добре познат като автор на Краят на историята и последният човек, в която защищава тезата, че историческото развитие на човечеството като борба на идеологии до голяма степен е приключило с края на Студената война и победата на либералните демокрации над комунизма. Той предсказва евентуалната победа на политическия и икономически либерализъм в целия свят.

Коментари (3)

- 05-05-2008|Unregistered|Цончо

Горкото китайско правителство – иска да направи нещо, да защити поданиците си, но лошите местни феодали-капиталисти не се дават... Няма ресурси милото, няма пари, няма армия, няма бюрокрация, всичко оставило на самотек, изпуснало му края... а как иска да защитава поданиците си, да ги направи граждани, да могат да се сдружават, да го критикуват, да се противопоставят на новоизлюпилите се чорбаджии. Това ми напомня на горкото българско правителство – и то все иска да направи нещо, ама не може, не му стигат силите, народът прост, мафията виновна...

Междувпрочем, не знам как е в Германия или САЩ, ама в Канада се утрепаха да правят репортажи за обезправени и не-обезщетени градски жители, цели квартали изчезват, аха-аха под прозорците на... горкото, невинно китайско правителство.

- 05-05-2008|Unregistered|Златко  – Добре дошъл

А, Цончо, драго ми е да те видя отново тук, друже! Добре ми дошъл, напоследък нещо острият ти език ми липсваше. Хай обаждай се де, на човек му доскучава да трака сам така в празното.

А инак тоя път ще ти дам право, поне донякъде. Разбира се, че Китай има едно от най-силните (и – тука сигурно ще се намръщиш – ефективни правителства на света; между другото, за мен думите „ефективно правителство“ не са непременно комплимент – зависи от народа и способността му да си защищава свободите). Но е добре човек да има представа за комплексността на картината и да не се губи из готови шаблони. А Фукуяма е всичко друго, но не и човек, който мисли шаблонно. Тъй че аз поне си мисля – добра е статийката, отваря очите за неща, които човек инак лесно изпуска из поглед.

А същите неща, между другото, ми разказва и Георг Блуме, китайският кореспондент на Zeit. Там, братко, сатрапите наистина си правят каквото искат – включително и да колят и бесят по собствено усмотрение. Сигурно не мислиш, че такива истории са измислени, нали?

- 04-01-2009|Unregistered|Гост  – ПАК

Фукояма да "отвори очите" на китайците за техните проблеми. Проблеми има и не са малки при такава гигантска страна с бурно развиваща се икономика.При този скок от 19 в 21в на Китай и китайската иконимика само за 20 год., неизбежно е да се появяват и пропуски и нередности, които прекрасно се съзнават от китайското правителство,и то ги отстранява едно по едно.

НО МАЩАБИТЕ СА КОЛОСАЛНИ И СЕ ИСКА ТЕХНОЛОГИЧЧНО ВРЕМЕ.

Налаго се впечатлението, че икономическия модел използуван в Китай ще се налаага, с някои не принципни измнения, навсякъде по света.

Президентско кино, 1937 и 2007

Автор: Борис Шумяцки

Вечерта на 6 ноември 1937 прадядо ми Борис Шумяцки дойде далеч преди началото на представлението в Болшой Театър. В още празната зала той намери техници и сценични работници, които разпъваха кабели, поставяха киноекран на сцената и влачеха към първия ред тенекиени кутии с ленти. Там беше построена временна прожекционна кабина. На следващия ден трябваше да се празнува двадесетата годишнина на Великата Социалистическа Октомврийска Революция и в навечерието на държавния празник в Болшой се провеждаше премиерата на филма „Ленин през октомври“ на Михаил Ром.

Очакваха се Сталин и членовете на Политбюро. Те можеха да пристигнат всеки момент, но техниците все още монтираха високоговорителите и прожекционния апарат. Прадядо ми беше ръководител на цялата съветска филмова продукция и лично отговорен за гладкото протичане на вечерта. Народният комисар за киното препираше подчинените си да побързат, макар че всички и без това работеха на пълни обороти. Те тихичко псуваха под нос, още не бяха готови, а там вече започваше уводната празнична реч.

Седемдесет години по-късно

Почти на същия ден, точно седемдесет години по-късно, на 2 ноември 2007, кинорежисьорът Никита Михалков също дойде далеч преди началото на последния си филм, „12“, в Ново-Огарьово. В тамошната президентска резиденция, където Владимир Путин ще живее след оттеглянето си, е обзаведено малко кино: със снежнобели фотьойли, подредени в три редици, тон-мишпулт и кинопрожекционен апарат зад стъклена стена. Очакваха се, освен пресата и филмовия екип на Михалков, трима президенти – чеченският, ингушетският и руският. Както винаги, Владимир Путин заъсняваше. Междувременно чеченският Кадиров разказваше на журналистите: „Аз съм човек на Путин, бих направил всичко, което Путин ми казва, бих бил щастлив да отдам живота си за него.“ Младоликият бивш партизанин се усмихваше и продължаваше да бърбори безгрижно с пресата. „И след напускането на поста Путин ще си остане водач.“ – „Водач на какво?“ – „На световната общност!“

По този въпрос режисьорът Михалков беше се изказал още две седмици по-рано. В едно отворено писмо към още-президента от името на всички хора на изкуството в Русия, той го молеше да продължи да управлява страната. Преди Путин да се появи на прожекцията, режисьорът лично беше тествал звуковото качество и прожекционните апарати. Всичко работеше безупречно. Но също както тогава в Большой Театр това не продължи дълго.

Седмици преди премиерата в Болшой режисьорът Михаил Ром почти не беше спал. Преди малко повече от два месеца той беше получил поръчка за деветдесетминутен революционен филм и беше успял да завърши „Ленин през октомври“ едва в деня непосредствено преди юбилея. Когато в Болшой Ром се здрависваше с прадядо ми, той почувства, че ръката на Шумяцки също леко трепери. Тридесет години по-късно той ще записва спомените си за тази вечер на един от първите съветски магнетофони: „Когато филмът най-после започна, бях като треснат от гръм. Екранът беше миниатюрен, картината още по-малка и толкова бледа, че едва се различаваха мъгляво-сини силуети. На всичко отгоре и тонът беше толкова слаб, че едва се чуваше.“ Ром изтича до апаратите и изкрещя: „Тонът е много слаб!“ – „Знаем!“, отговориха му. Приведен, той се върна обратно. Преди да стигне до мястото си, филмът се скъса.

Безкрайни хвалебствия

Когато Владимир Путин най-после се появи за филмовата прожекция в президентската си вила, Михалков го посрещна с безкрайни хвалебствия за собствения си филм. Кремълският кореспондент Андрей Колесников не можел да повярва на ушите си, ще пише той на следващия ден в своя вестник „Комерснат“. Колесников, който от седем години насам вижда Путин почти всеки ден, би трябвало вече да е привикнал на това-онова. Неговите статии са пълни с деликатна ирония, той най-често описва президента като жертва на прекомерни и безвкусни ласкателства от страна на свитата му. Колесников недоверчиво слушал как Михалков открива все нови и нови качества в собствения си филм. Най-накрая Путин каза, че всъщност с удоволствие би искал да види филма, преди да говори за него. Представителният шестдесетгодишен режисьор се оправдаваше с ръка на сърцето: „Казаха ми, че трябвало да кажа нещо – и аз казах …“ – „Свободно!“, прекъсна го с една глава по-дребният, но много по-жизнено изглеждащ президент. Михалков веднага зае по-свободна поза. Прожекцията започна. През първите дванайсет минути всичко вървеше гладко.

След като в Большой филмът на Ром се беше скъсал, режисьорът отначало остана на мястото си, една минута, още една, после отново хукна към апаратите. Едва успя да стигне дотам – и филмът вървеше отново. Ром трябваше значи отново да се върне на мястото си, сянката му танцуваше по екрана. И изведнъж той видя Шумяцки. Петдесетгодишният едър киноминистър пълзеше на четири крака между столовете, заместникът му – зад него. „Но какво правите?“, нахвърли се Шумяцки върху Ром – „нищо не се чува.“ – „Знам“, отговори Ром, „кажете сам на техника да увеличи звука!“ След това двамата запълзяха назад, но в обратен ред: първо заместникът, след това прадядо ми. Може би го е правил от прекалено чувство за отговорност, или от страх. Доколкото знам от семейните истории, той е бил подлизурко (на немски – „пълзящ“, бел. пр.). По-късно щеше да плати за това с живота си.

Без тон

На дванайсетата минута от прожекцията в путинската резиденция Ново-Огарьово тонът изчезна. Филмът продължи без тон по-нататък, след това всички чуха гласа на Михалков: „Какво става, какво правите там?“, а после той хукна покрай Путин към последния ред. Путин погледна как режисьорът скача с обувки по белите кресла и държи две кръстосани дистанционни управления пред кабината на прожекционното помещение. Това изглеждаше, както коментира Колесников, като недвусмислено послание: „С теб е свършено!“ Тогава Михалков хукна към тон-пулта и започна да върти копчета. Нищо не се случи. Путин каза милостиво: „Филмът нарочно е направен така“, без тон на това място. Режисьорът не отговори нищо и се върна на мястото си. Един от зрителите завъртя напосоки някакво копче и тонът отново се появи. Въпреки това Михалков беше недоволен. Отново и отново по време на прожекцията той отиваше в кабината и ту усилваше, ту намаляваше тона.

По време на премиерата в Большой „Ленин през октомври“ се къса петнайсет пъти. Отново и отново Ром тичаше пред прожекторите, а прадядо ми пълзеше под тях. Когато мъчението най-после свърши след два часа – разказва Ром с глас, все още треперещ от гняв тридесет години по-късно – той изтичал в прожекционната кабина. Той си представял как ще изтрепе всички там с тенекиените кутии. Но още на вратата го посрещнал офицер от политическата полиция ГПУ, който го попитал какво търси тук. „Аз съм режисьорът на филма и искам да убия някого.“ „Няма нужда. Вървете си.“

Ром забеляза как техниците се опитваха припряно да събират остатъците от филма по пода. Офицерът им каза: „Няма защо да бързате, сега вече не.“ Михаил Ром се прибра вкъщи и веднага си легна. Преди това помоли жена си да го събуди най-късно след двайсет и четири часа. Тя го събуди три часа по-късно. Шумяцки, каза тя, изпратил кола. Ром отиде при него. Шумяцки каза: „След премиерата Йосиф Висарионович Сталин изгледа филма още веднъж и ме помоли да ви кажа следното: без атака срещу Зимния дворец поражението на буржоазното правителство не е достатъчно ясно представено. Трябва да заснемете отново тази липсваща сцена.“ – „ Какво искате да кажете: да я заснема отново?“, попита Ром. „Кога? Та филмът вече се показва в шестнайсет големи града!“ – „Не, вече не“, отвърна прадядо ми. „Преди един час той е спрян телеграфически.“ Когато Ром чу това, той за пръв път в живота си изпадна в безсъзнание.

До края на прожекцията на Михалков, която продължи без други проблеми, режисьорът не изпускаше Путин из очи. В някои критични моменти той особено се стараеше да долавя реакциите на Путин: когато в едно шкафче се открива огромен сутиен или когато се дочува ругатня. „12“ на Михалков е нова версия на филма „Дванайсет разгневени мъже“ на Сидни Лъмет и следва много точно оригинала от 1957 година. Съдебните заседатели трябва да решат съдбата на един предполагаем отцеубиец – един млад пуерториканец при Лъмет и чеченец при Михалков. Президентът намери препратките към Чечения за особено похвални.

Михаил Ром засне сцената, липсваща на Сталин и беше награден със Сталинска награда първа степен за „Ленин през октомври“. По-късно той нарече това своят най-слаб филм. Най-известният си филм, „Обикновен фашизъм“, Ром засне през 1965, дванайсет години след смъртта на Сталин. Този документален филм беше толкова харесван преди всичко защото в него можеше да се открие паралел между култа към фюрера в Германия и Италия и култа към личността на Ленин, Сталин и техните приемници. Ром със сигурност беше търсил този паралел съзнателно, в края на краищата едно сравнение далеч още не е приравняване.

Въпреки това „Обикновен фашизъм“ се показваше само в студийни кина и никога по телевизията. А книгата към филма беше направо забранена. Цензорът казал на Ром: „Милиони видяха филма и милиони го забравиха. Но когато хиляди започнат да разгръщат книгата, те започват да мислят.“ По това време Михаил Ром вече не работеше под директното наблюдение на Кремъл, но и не беше опозиционер. Мнозина го считаха за фанатик на справедливостта. Така Ром се застъпи за реабилитацията на своя труден шеф, Шумяцки. Моят прадядо беше се осмелил, няколко седмици след фиаското в Большой Театр, на откровен спор със Сталин. Скоро след това той беше арестуван и разстрелян като враг на народа.

Когато в президентското кино в Ново-Огарьово светнаха лампите, Владимир Путин каза: „Нито един-единствен фалшив тон.“ Андрей Колесников удостои филма само с една дума. Той го намери „добър“. Аз го гледах сам в къщи и бях на друго мнение. Предпоследният си филм Никита Михалков направи още при царя Борис Елцин, в него той играеше цар Александър III. В новия си филм, който Михалков показа на някогашния старши лейтенант от КГБ Путин, той играе председателя на съдебната комисия. Този се представя отначало като човек на изкуството. Накрая се оказва, че той е офицер от тайните служби. Още от самото начало той дърпа всички конци и спасява не само живота на момчето, а дори замества и убития му баща.

Силни герои

Съдебните заседатели на Михалков живеят в страна, в която има нужда не от съдебни заседатели, а от силни и честни герои, не от законова уредба, а от надпартиен господар – пък бил той президент, бащица-цар или, както по времето на моя прадядо, генералсекретар. Един обичан театрален афоризъм от онова време гласи, че кралят играе краля, а свитата играе според краля. Така и свитата на Путин си остава в готовност, на собственото оттегляне президентът гледа спокойно, дори с известна веселост. След филмовото представление той разпусна пресата с остроумния коментар: „Никита Сергеевич винаги е умеел да натиска по слъзните жлези. И сега отново е успял. Благодаря ви. Всички могат да си отиват.“

Източник

БОРИС ШУМЯЦКИ

Борис Шумяцки, роден през 1965 в Москва, живее като свободен публицист в Мюнхен. Дядо му, Борис Сахарович Шумяцки (разстрелян през 1938) е бил най-големият съветски филмов функционер от 1930 до 1937.

Коментари (5)

- 06-05-2008|Unregistered|Guest User

Малко подличко и някак дребнаво написано, да си кажа честно. "С обувки по белите фотьойли", ха, ха, épater la bourgeoisie. А това, че главата на Михалков изглежда наистина е пълна с монархически глупости не го прави непременно по-слаб като кинорежисьор. Историята познава и по-тежки случаи – Езра Паунд, Густав Грюндгенс, дори самият Хайдегер ...

А филмът, впрочем, е силен. Който иска, да вярва на руснака, а който не – да вярва на шестте хиляди члена на американската академия на филмовите изкуства, които тази година изпратиха "12" до финала на "Оскарите" ...

- 28-11-2011|Албена Иванова

Великолепна статия...Напоследък имах толкова много въпросителни относно омразата на руските хора към Михалков. Неотдавна гледах Утомленные солнцем 2 и изчетох стотици зловещи анти-михалковски мнения....И Ром е велик, и Михалков. Отново изниква въпросът по-малко талантлив ли става един автор, ако за него се знаят непочтени неща? И Кнут Хамсун с политическите си пристрастия, Кастанеда с лъжите си, Левчев с онази прословута фраза...Обичам ги, ще ги гледам и препрочитам, защото творчеството им ми доставя наслада, не ми пука какви са били или са. Защото нямаше да съм аз без "Обикновен фашизъм", без "Сибирския бръснар", без "Едварда", без Дон Хуан, без "Самосъд".

- 28-11-2011|Гост

Въпросът тук, уважаема г-жо Иванова, не е дали Михалков е почтен човек, а в това, че неговите герои живеят в страна, която има нужда не от закони и демокрация, а от господар. Според Михалков така е по-добре. Тук е и голямата разлика с американския оригинал. Талантливо Михалков внушава идеи, които не ми допадат.

- 29-11-2011|Албена Иванова

Уважаеми Гостенино, сигурно и това е въпрос, макар че никой не пречи на твореца да внушава каквито иска идеи – винаги ще има и такива, които го харесват, и такива, които не го понасят.

Въпросът е както винаги – да бъдеш или не. Въпросът е да ближеш ли цял живот ръководни задници, за да снимаш на воля каквото и колкото ти душа иска или да си беден и горд, но в малобройните си изяви, за които си кътал копейка по копейка – брилянтно талантлив. Въпросът е в хищническото РАБОЛЕПИЕ, в прекалената сервилност...И ако през 1937 г. да не се съгласиш с батюшката или да му кажеш дума напреки е било равнозначно на смърт, през 2007 може и да не умреш физически, но във всички случаи ще ти спрат пълноводния поток с държавните субсидии за гениалните ти филми. Бюджетът на Утомленные солнцем 2 е около 55 млн. долара, на 12 – 3 млн. долара.

И въпреки, че е угодничав, алчен, тщестлавен, егоцентричен великоруски антидемократ, както казвате, аз съм гледала десетки пъти нещата на М. и ще продължавам да ги гледам.

- 29-11-2011|Златко

Албена, аз също съм почитател на (братята) Михалкови, но според мен достъпът на Никита до сравнително неограничени държавни средства не е директно полезен за творчеството му. Не знам дали нещата са толкова тясно свързани едни с други, в смисъл, да прави компромиси е принуден всеки, и някои хора успяват дори да продължават без да носят кой знае какви щети от това. При всички случаи обаче смятам „Утомленные солнцем 2“ за най-нещастния филм в цялата кариера на Никита („12“ все още биваше, макар че и там вече се чувстваше едно някак нечисто желание да се говори емоционалничко за нещо, за което не може да се говори така). Ако не разбирате какво точно имам пред вид под думата „емоционланичко“, то вижте как пише за Чеченската война Захар Прилепин – той е противоположността на „емоционалничко“-то.

А инак наистина не знам какво да мисля за Никита. Голям човек, голям талант, безспорно. Изглежда обаче няма размери, които да са принципно защитени срещу влиянието на продажбата. А дали Никита наистина е продал онова, което не може да си позволи да продаде никой, дори и най-големият – това може да покаже само времето. Последният му филм, във всеки случай, не оставя много надежда...

Страданията на стария Вертер

Автор: Станислав Стратиев

Навсякъде Вертер умира млад.

У нас той страда до дълбоки старини.

Страданията му започват като съвсем млад.

Баща му е имал маслобойна и цял живот Вертер се мъчи да заличи този позорен факт.

Той сменя фамилията си, измисля ново родословно дърво, премества се да живее на друго място, от нисък става висок и от плешив – къдрокос, но всичко е напразно.

Маслобойната върви подир него като вярно, стара, макар и нежелано куче.

Вертер става активен член на Отечествения фронт, клейми опозицията, приветства национализацията, строи Хаинбоаз, Хаинбоаз строи него, чупи рекордите, сутрин вдига знамето, вечер свири на акордеон „По върховете на Манджурия, седи в първата редица, когато Димитров идва при бригадирите, но всичко е напразно.

Маслобойната го чака в палатката, сгушена под прочутия бригадирски шинел на Иван Радоев.

Вертер страда.

Хвърля се с цялата си жар в колективизацията, осъжда Жендов, пише писма да се преработи романът „Тютюн“, отива доброволец в Корея с надеждата, че американският напалм най-сетне ще изгори маслобойната, но всичко е напразно.

Тя клечи по хълмовете на Фун-чжоу, под напалмовия дъжд, и го гледа предано в очите.

Двамата се връщат в родината.

Вертер иска да влезе в университета, но маслобойната застава на входа и той не може да влезе.

Страда.

Съвзема се, поема априлската линия, бори се срещу частната собственост, която ежечасно ражда капитализъм, срещу самия капитализъм, носи Че Гевара на ревера си и материалите на Юлския пленум в чантата, знае наизуст „Съображенията“ и прегръща с две ръце перестройката, но всичко е напразно.

Накъдето и да тръгне, маслобойната застава на пътя му.

Отново страда.

След това се заема мъжки с работата.

Унищожава документи, нотариални актове, сметки, стари снимки, пожълтели квитанции, окъсани броеве от вестници, премахва свидетели, трови с миша отрова очевидци, бута в пропасти съдружници на баща си, прегазва с кола случайно разбрали за маслобойната хора, ликвидира роднини, инжектира отровен серум на бивши съседи, премахва и последната следа.

Това му струва години и страдания, но най-накрая успява.

Превръща баща си от цветущ притежател на маслобойна в потомствен пролетарий, който няма нищо друго, освен веригите си.

Най-накрая може да си отдъхне – от маслобойната няма и помен.

Ако не той, поне децата му ще живеят като хората.

Тогава работата се извърта, всичко се променя, започват да връщат земята и фабриките, раздават маслобойните на старите собственици и тук вече започват нечовешките страдания на стария Вертер.

От една страна маслобойната е негова, произвежда, пуши с комините, а от друга – той не може да докаже нищо.

Работил е перфектно цял живот и е заличил всичко.

Няма никой и нищо на този свят, което да докаже, че е собственик на маслобойната, а не пролетарий и син на потомствен пролетарий.

Собствениците започват да трупат милиони, кожени палта, балове, разходки с царския влак, екскурзии до Истанбул, мерцедеси, а потомственият пролетарий Вертер клечи срещу собствената си маслобойна и страда.

Той няма дори и вериги.

Демокрацията му ги свали.

СТАНИСЛАВ СТРАТИЕВ

Станислав Стратиев (1941–2000) е български писател и драматург, може би най-яркото явление в съвременната българска комедия и сатира.

Стефан Маринов – Писма до България (1)

Стефан Маринов

Стефан Маринов

Серсие

Горна Савоя

Франция

До др. Ангел Балевски

Председател на БАН

БАН

СОФИЯ

4.Х.1980

Жив, жив Курилка, др. Председател! Когато преди три години получихте от мене пощенската картичка с Брюкселския пикльо (Manneken-Pis)[73], сигурно си потрихте ръцете и рекохте: „Хеле, слава богу, отървахме се от тая зодия“. Не Ви било писано, др. Председател, от ръчичките да ми избягате. Както Юговия полицейски инспектор[74] цял живот ще Ви преследвам. Години могат да минат (както и минаха), може да успеете да се спотаите някъде, мене висшите инстанции по отговорни инспекции тук и там могат да ме откомандироват, но както Жан Валжан за Жавера, така и Вие за мен ще си останете вечната жертва.

От къде да почнем, др. Председател, от къде? – Толкова много имаме да си кажем, а толкова малко време ни дава живота да останем с Вас двамката насаме, да си побъбрим, да излезем от безпросветния коловоз на ежедневието и да се поразмислим за великите и големи неща, за вечните проблеми, за тайнството на живота, за Бога, за Сатаната, за Смъртта. А не е само ежедневието, дето не ни дава време, просто календарно време не остана, бройки дни не останаха. Оставете атомната война. – Тя че ще ни се стовари по главите, ще се стовари[75]. Но нали не знаем кога, няма да я броим нея. Но я погледнете календаря. Днес е 4 октомври, а на 11 ноември ще трябва да се заливам с бензин на някаква си римска улица (още не й знам името) и да се паля, та чиновниците зад завесите на съветското посолство да се кикотят като ме гледат как ще пращя, ще се нажежавам и ще хвърлям искри, а журналистите да сноват насам-натам, да щракат с фото-апаратите, а после да тичат по редакциите белким дотъкмят някой хонорарец още към семейния си бюджет[76]. Тъй че само месец време ни остана, др. Председател. „Ехе-хе, ще кажете Вие, за месец такова перо като твоето, Маринов, стотици страници може да нажули, та след туй секретарката ми да изостане три дни с академичната кореспонденция, до като чете крадешком писанията ти.“ Може, др. Председател, не стотици, и хиляди биля могат да се нажулят – теми и зевзещини дал Бог. Ама там, а не отсам, т. е. „там, а не отсам“ за мене, а за Вас „отсам, а не там“. Тцъ, не ме разбрахте, виждам. Така е като клечим от двете страни на барикадата – вече не можем с две думи да се разберем, ами ще трябва авторските коли да увеличаваме. Викам за месец време хиляди страници могат да се нажулят, ама ако съм си в Българийката, ако си блея било в богоугодното заведенийце, дето Вий сте му попечителя, било в онуй другото, дето цял ден ходим в пижами, дето вратите отвътре нямат дръжка и дето миловидни девойки с бели престилки всяко петнайстодневие ни режат ноктите на ръцете и на нозете, сякаш че сме парижки кокони. А тука мъчно. Едва се е развиделяло и трябва да си на работната площадка. В 7’30 почва работата, в 7’30 я пущат конвейерната лента и крушките започват да подскачат една след друга. Няма 7’31, няма 7’32. В 6’00 свършва работното време, в 6’00 спират лентата. Няма 5’59, няма 5’58. Тукашните пролетарски говеда така са навикнали, бетер немските, ако че говорят езика, който е ечал някога по парижките площади от устите на Дантоновци и Варленовци. Преди да пуснат лентата, кой минута, кой две, кой три по-рано, около нея се нарежда и чака чинно и смирено, сякаш нафора ще раздават. Класово съзнание ли? Пролетарска дързост ли? – У тоя добитък такива категории да търсиш? – Къде сте тръгнал, бе, др. Председател? То не смее у чорбаджията две минути да открадне от собственото си принадено време, ний го чакаме банките да му вземе, заводите, яхтите, ебалниците[77], дас бюргерлихе райхтум да експроприира[78]. Оставете лентата. Ами като берем круши и ябълки. Там работното време започва в седем – понеже е по-далече, по-рано трябва да се иде; ако плантациите са по склоновете на Мон-Блан, сигурно там в пет ще почва работното време[79]. Говедото в седем без две, без три застава край фиданките, па ако ще да вали, да святка, да гърми – засукало говедото ръкави и бе-ере. Не видях единаго друговерца през работно време да се изправи и да се изпикае. А туй по голяма нужда да се отлъчи – къде ти. То в 5 е станало, всичко си е свършило, приготвило се е, вчесало се е и в седем нула-нула почва да я кенза принадената стойност, та до шест вечер. След шест си отива в къщи – пикае, сере, яде, изврътка набързо мадамата и ляга да спи. Като деца учиха ни в прогимназиите за искърското говедо, ама никой не вземе да ни обясни що за порода са това луарското и гаронското говеда. А като закъснеем ний с Кирилчо (българче от Австралия, на когото все през работно време му се досираше), то говедото ни гледа кръвнишки, сякаш че в неговия джоб бъркаме. Тъй че тука, др. Председател, страници мъчно се жулят. След шест тичам коприва да набера, някой мамул от нивите да отмъкна, под лещаците из тревата да пошаря, та с подръчен материален корема да залъжем. Откак съм в това горносавойско село ката ден коприва жуля, много съм се кървил. Ако и перото тук-там нещо жулва, ще прощавате, от копривата ще да е, от тая пущиния.

СТЕФАН МАРИНОВ

Стефан Маринов (1931–1997) е български физик, писател – и не малък чудак – чийто „роман в заявления“ Изыди, Сатана!, издаден през 1981/82 от автора в Австрия, днес бива разглеждан от познавачите като върхово постижение на модерната сатира.

Архипелаг Европа

Автор: Карл Шльогел

Ротердам, Юропорт, устата на Европа. Европа има своите надути и своите истински столици. Постановката на властта се прави в първите, заедно с ритуалите на саморекламата. Там намирате кулисите на пресконференциите, където властимущите правят своите заявления. В истинските столици няма пресконференции. Тези градове преуспяват в бизнеса на ежедневието, а не в помпозността на властта. Ротердам е европейска столица, важна за всички, но рядко забелязвана. В Ротердам Европа обръща лице към океаните и света. Тук, в делтата на Шелдт, Мез и Рейн, най-голямата река в западна Европа се влива в морето. Чрез тази делта светът прави контакт с Европа. Всички най-важни артерии в Европа водят към Ротердам, а от Ротердам към цяла Европа, преди всичко обратно по Рейн: рурският регион, Кьолн, Франкфурт, Щрасбург, Базел, Лион, Марсилия, Барселона и Милано. Ротердам е крайната точка на „синия банан“, онази зона на висока енергия и постижения, която е станала една от основните оси на Европа. Най-добрият начин да се опознае тази европейска столица е да се направи обиколка на пристанището с корабче и да се премине между огромните пирамиди от контейнери – онези градове, намиращи се постоянно в движение, издигащи се в един момент и отнасяни в следващия, за да бъдат пренесени някъде другаде.

Ротердам е градът на великия Еразъм, но преди всичко мястото, където ден след ден, час след час, Европа бива конципирана и създавана. Ако Ротердам би спрял само за момент, целият континент би изпаднал в конвулсии. Ротердам задава темпото на Европа. Именно тук всеки пакет започва пътешествието си до Европа. Европа зависи от Ротердам, където започва това движение. И Ротердам е нов град. Този град, заедно с доковете и кейовете си, някога напълно разрушен от немските бомбардировки, е една огромна нова постройка, както и цяла Европа след 1945.

Хийтроу: кръжене в небето над Лондон. Никое място в Европа не е толкова близо до света като Лондон. Вие почти винаги имате половин час да мислите за това, докато самолетът ви се приближава до летището в Хийтроу, но е принуден да се придържа към курса за приземяване. Самолетът описва бавна спирала надолу, заедно с другите самолети, очакващи реда си. Имате време да изучавате градския пейзаж докато отново и отново се въртите над едни и същи места: Гринуич, Канари Уорф, Тауър Бридж, сградата на Парламента, Хайд Парк и Уиндзорския замък; след това самолетът се отправя на север, после на изток – и всичко започва отново. Лондон помахва към света със своите самолетни терминали, с опитите да въведе ред в хаоса на цялото това движение, да го канализира и сортира. … Летището, врата към света, с всичките си лабиринти всъщност се намира повече под земята, отколкото над нея. Европа и света. Тук космополитизмът е бил придобиван и упражняван, докато се е превърнал във втора природа. В спираловидното спускане в небето над Лондон вие чувствате нещо от европейското притегляне, привлекателността на света там долу. … Задръстването, мощта, устремът.

Плувците в термалните бани в хотел Гелерт в Будапеща. Гелерт, който скоро ще бъде изкупен от мощно акционерно дружество, все още приема гости, които идват най-вече за да плуват. Лято или зима, клиентелата се състои предимно от възрастни хора. Младите предпочитат фитнес-центровете. Плувците в Гелерт идват от Австрия, Германия, Холандия и Италия. Те бяха облагодетелствани от европейското обединение още преди Европейският Съюз да се е разширил – и все още са, поне за известно време, тъй като луксозното обновление не е привършено. Пристигайки с файтони, богатите гости запълват луксозната околност. В Европа дори пенсионерите си имат своите запазени места: термалните бани на Гелерт, хотелските комплекси на испанските Балеарски острови, зимните курорти по турската Ривиера. Но процесът на поскъпване, който е подхранван предимно от пенсионерите, скоро ще сложи край на това положение – или вече го е направил. Луксозната жизнерадост на старото поколение, което иде предимно от Запада, безспорно е нещо, за което си струва да се говори. В Европа има голяма разлика дали остарявате сега или вече сте възрастен човек.

ИКЕА на Ленинградское шосе. Европеизацията се състои в произвеждането на уеднаквени стандарти за дизайн, услуги, за рутинните практики на логистиката, ритъма на работа и почивка. Цяла Европа се основава на очакването, че рутинните практики са неизменими и непоклатими. ИКЕА е свят сам по себе си, международна верига от магазини. Най-удивителното нещо при него са не лампите по лавиците, а еднородността на неговите стандарти. Те са също толкова еднакви, колкото и дизайнът на неговите мебели. Бизнеси като ИКЕА продават точност и благонадеждност. Всеки ИКЕА-магазин е еднакъв с останалите. ИКЕА на Ленинградское шосе в северната част на Москва, а сега вече и на Варшавское шосе, както и другаде; империята на еднаквите стандарти и идентичните дизайни се разширява. Тя ще бъде мярката на всички неща.

Автомагистрали. Европа бива произвеждана година след година, месец след месец, ден след ден. Движението, което я свързва, е нейната основна форма. Ако движението би спряло, дори за кратко време, Европа би се разпаднала на съставните си части. Произвеждането на Европа може да бъде най-добре наблюдавано на определени места: летища, пътища и автомагистрали. Високоскоростните връзки превръщат голяма Европа в един малък континент. Границите на отделните държави биват пресичани преди високоскоростният влак да е набрал бързина. Националната държава е прекалено малка за такива влакове.

Киев: една географска промяна. Внезапно, на границата на Европа се появяват златни куполи. Европа все още се намира в състояние на преход, тя не е завършена. От нашата перспектива в центъра ние нямаме ясна представа за това какво се случва по границите. Ние дори не знаем къде е границата. Границата е място, от което никой не се интересува. И тогава, от един ден в следващия, цялата карта се променя. Като при земетресение, при тектонична промяна, земята внезапно се надига, нещо се появява от водата. В началото става дума само за телевизионни репортажи, отразяващи изборни нередности в някакво много, много далечно място; после биват споменати конфликти, намеса, неприятности. Всеки ден и нощ, тълпи се събират на най-големия площад в града, монументално кръгло пространство, каквото може да бъде построено само в град, чийто център е бил напълно разрушен. Тълпата е в добро настроение, очите на хората светят, те носят оранжево, те обсаждат старата, корумпирана система на власт, прекарвайки ужасно студените нощи, палейки лагерни огньове. Целият град носи чай, горещи напитки и сандвичи. И тогава в един момент златните куполи на катедралата Света София се появяват иззад сцените с демонстрантите на площада. Вие можете да видите зад тях, отвъд Днепър, широки полета. „Градът на градовете“ отново е тук, точно там, където преди 1000 години е преминавал „пътят от варягите към гърците“. Киев се е завърнал на картата на Европа.

Европа на брега. Той преминава между Римини и Бари. Секциите му се наричат Коста Брава и Алгарве. Те се простират до Родос и Крит. Южният бряг на Турция отдавна е бил част от Европа. Плажовете са свързани с градовете и могат да бъдат достигнати лесно по всяко време, като предградия. От Манчестър до Аликанте, от Дюселдорф до Адана, от Берлин до Майорка, от Москва до Дубай, от Виена до Бенгази, от Варшава до Канарските острови. Онези, които ходят на такива места не откриват един нов свят, те си създават собствен. Те не са заедно, а лежат на брега – всеки сам за себе си – или изчезват в дискотеката. Европа се върти около годишната отпуска, по време на която нормалните й дейности замират за няколко седмици. Цяла Европа преминава през едни и същи процедури: регистрация, сядане в летящ контейнер, пристигане в южен климат, живот в хотел според средствата, ходене на плажа, наблюдаване на залеза, подготовка за края на почивката, изпълняване на неизбежния ритуал по раздялата. Новият образ на Европа се създава от снимки, направени с дигитални камери, които създават нов хоризонт на преживяването. Оттук нататък вие сравнявате не нови мечтани места, а ценова ефективност.

ZVAB. Abebooks. Amazon. Ровенето из антикварни магазини е заместено от търсене по собствения компютърен екран. Всяка вечер ние можем да се разхождаме из света на книгопродаването, от Винтерфелдщрасе в Берлин до кейовете по Сена, от пазара в Тюбинген до Волцайле във Виена, от Черинг Крос до Страндс на Бродуей. ZVAB е място, където се продават десет милиона немскоезични антикварни книги, Abebooks – повече от пет милиона. Изчезването на едно удоволствие, краят на едно желание и началото на една нова страст. Трансформацията на една стар човешки импулс, който беше тренирал зрително и осезателно, в един инстинкт, който е фокусиран само върху заглавия, автори и цени. И така нощният търсач се носи напред-назад между антикварния магазин на Колвицплац в Берлин и другия в Брайтън, между Ванкувър и Аделаида в Австралия. Той не е разгръщал книга, нито я е държал в ръката си, нито пък е разговарял с продавач. Огромно разширение на обхвата на търсене.

Безопасност. Вратата, през която минаваме, сега вече е двойна: традиционната, физическа врата и втората, електронната. Обществената сфера е въоръжена. Камери за наблюдение се въртят автоматично. Вратите са охранявани. В хотелските фоайета хората, които наблюдават всяко движение, лице, чанта и лична карта заемат дискретни, но и демонстративни позиции. Проверката за безопасност се е превърнала в рутина. Ние сме свикнали да показваме личните си карти и паспорти, да гледаме към камерата, да отваряме чантите и куфарите си. Където има проверки за безопасност, там има нещо важно. Машините, използвани за безопасност, са паметници на важността. Зони свободни от проверки за безопасност означават, че покритието не е пълно. Безопасността пресича границите. Тя е един от най-важните указатели за скоростта, с която Европа става едно цяло.

Парични автомати в Софийския университет. Беше в средата на 90-те години, когато за пръв път забелязах парични автомати в залата при централния вход на Софийския университет. По онова време още нямаше много такива машини, особено в университетите. Дори в Германия те не бяха разпространени по такива места. Паричните автомати се появиха внезапно, почти без преходна фаза. Преди това ви се налагаше да използвате какви ли не трикове, за да обменяте валута. Сега те изведнъж бяха навсякъде в бившия източен блок. Те функционираха без да има нужда от привикване или множество опити. Вторично обновление чрез един изненадващ удар, без загуби поради триене. Установяване на норми за нормалност. Човешките същества не се нуждаят от водене за ръката. Те могат да се справят с много неща – точно както бабичките свикнаха с картините на голи момичета, а понякога и мъже, по киоските.

Трети език. Лингва франка. Третият език, който свързва всичко, е английският, един английски, който предварително е бил свидливо стеснен до някакъв патетичен, но незаменим минимум. Хора от съседни страни, които не говорят или не разбират езиците си, разменят необходимия минимум на английски. Третият език им помага да комуникират когато няма какво да си кажат. До някаква степен той замества идиша, който беше унищожен, немския, който беше компрометиран от германската господарска раса и като следствие от това изваден от обръщение, руския, който, въпреки Пушкин и Толстой, в края на краищата беше езика на окупаторите. Английският замества латинския, който свързваше Европа в ранното модерно време. Разпространението му бива поддържано ежедневно, ежечасно, минута по минута: CNN, Moscow Times, Baltic Independent, Prague Post; хотелски рецепции, съобщения по летища, инструкции за безопасност в самолетите, езикът на паричните автомати. Вселената говори английски, европейската вселена също.

Планетата Москва. Отново и отново, Москва слисва дори редовния посетител. Човек не може да остане в крачка, да поддържа темпото. Кулите растат в небето с половингодишен ритъм. Като потоци от лава, колите се носят по улици, които някога изглеждаха непропорционално широки, но сега не могат да поемат трафика. Многоетажните сгради на Сталин сега имат конкуренция, но през нощта, когато са осветени, те блестят като Цезаровия Палат в Лас Вегас. Не е за учудване, че решението за по-строяването на Руската Кула, най-високата сграда в Европа, вече е било взето. Само лудостта на срутването, оргията на разрушаването, може да поддържа крачка със строителния бум. Икони на архитектурната история на Москва вече са станали тяхна плячка: Манежът до Александровата градина, магазинът Военторг в стил Ар Нуво, Хотел Москва от 30-те години. Никой не знае как е било възможно за такова кратко време да бъдат възстановени, обновени и осветени цели улици, цели райони. Това обаче не е илюзия, а факт. Никой не знае как е станало така, че по улиците на града има толкова много луксозни коли, но те са там – и не за рекламни цели. Москва, старият жълто-сив град, е станал ярък и разноцветен. Някога град на опашките, днес той се движи все по-бързо. Станал е толкова скъп колкото Лондон и Токио и човек се чуди както там, така и тук, как е възможно да се живее или дори оцелява. Москва е планетата, която е отлетяла и оставила Русия зад себе си. Тя е влязла в 21-ви век, докато зад нея огромната страна не може да поддържа темпото и навярно изпада обратно в 19-ти век.

Берлин. Европейското място за развлечение. По един или друг начин Берлин не се придържа към плановете за бъдещето, правени от хората, отговорни за града, т. е. да стане сърцето на Европа. Градът си има собствена глава и върви по свой път. Може да се разказва много за това как той става любимото място за развлечение в Европа. Берлин е голям. Улиците му са широки. Има място за всички. Паркирането не е проблем. Няма трудности с придвижването вътре в града. Има голямо, открито небе, защото височината на сградите се контролира, което означава, че хоризонтът не е ограничен.

Има достатъчно от всичко: улици, паркове, езера, жилищно пространство, тротоари, кръчми, улични кафета, разстояние между къщите. Тук има три опери, три първокласни симфонични оркестри, няколко първокласни театри, музеи в изобилие. Въздухът се подобри, откак множество фабрики бяха затворени. Берлин вече не е индустриален град. Тук все още има много работа по запълването на празните пространства, останали от войната и дългото време на разделение. Това е причината, поради която тук можете да намерите неща, които няма на други места. Пясъчен плаж през лятото, в средата на правителствения квартал; неизползвана земя (която в други градове би била препълнена от коли); планове за игрища за голф (на място, където някога се пресичаха три подземни линии). И преди всичко: езера, които могат да бъдат достигнати за 20 минути и концертни зали, до които можете да стигнете на велосипед. Берлин е един от малкото големи градове, които могат да си позволят лукса да направят от центъра си игрална площадка през лятото. Не минава седмица, в която градският център да не бъде затворен за целите на някакво развлечение: Карнавалът на културите, Love Parade, Кристъфър Стрийт Дей, Берлинският маратон; Курфюрстендам като пешеходна улица, Музейният остров като открито кино, фойерверки на Паржкия площад.

Освен това, в сравнение с други градове като Лондон или Москва, Берлин е невероятно евтин. Но ако той не ви харесва, винаги можете да отидете до заобикалящата го селска област на Бранденбург. За половин час вие се намирате в напълно празен пейзаж. И дори не сте далеч от морето. Узедом нарича себе си ваната на Берлин. През лятото Аалбек, Кюлунгсборн, Свинемюнде и Мисдрой се превръщат в предградия на Берлин. Вие никога не се чувствате отегчени в Берлин, който се превръща в нещо като парк за развлечения от 21-ви век, пълен с тунели, изоставени железопътни коловози, топографии на терора, сцени на ужаси – реални и постановъчни.

Изчезването на пощата, изчезването на писмото. Ние се разделяме с цяла глава от нашата култура – онази, основаваща се на писането на писма. Дори и най-съзнателните сред нас вече пишат е-мейли защото те са бързи и ефективни. Те не оставят следи, нито дори парчета хартия, които биха могли да бъдат залепени отново. Само подозрително изглеждащите неща биват запазвани от институциите, отговорни за това. Е-мейлите ще променят всичко: начинът, по който мислим за близост и разстояние, как се обръщаме към другите и им изпращаме поздрави, представите ни за интимност и дискретност. Имаше време, в което хората не се доверяваха на пощата когато изпращаха писма до Варшава или Москва. Контактът беше нещо, изискващо работа. Писмото беше формата на комуникация между приятели. Признак за обвързаност. Е-мейлът е нещо, подходящо за комуникация от общ род. Напълно непознати хора имат достъп до него. Източните страни са прескочили фазата на модернизация на добрата стара пощенска система. Те са отишли направо при електронната поща.

Черната дупка Беларус. Има места, които са изпаднали от нова Европа. Те са изгубили време и сила. Това са големи, важни, някога жизнени градове, които, като резултат от омраза, самоналожена изолация и в края на краищата война, са били похабени. Белград е пример за това – някога сборно място за Европа, а днес неузнаваем. Но тази атрофия понякога може да засегне цели региони, страни и държави. Това се случи с Беларус, макар че гръбнакът на източно-западния трафик минава през нея. Няма признаци за отслабване хватката на режима там. Нашата представа за Европа би била непълна, ако бихме затворили очи за съществуването на „черни дупки“ в средата на Европа.

Източник

КАРЛ ШЛЬОГЕЛ

Карл Шльогер, (род. 1948) е професор по източноевропейска история в университета Франкфурт (Одер). Последните му публикации включват: Петербург 1909–1921. Лаборатория на модерността (2002) и В пространството четем времето. За историята на цивилизацията и геополитиката (2003).

За Батак – вчера и днес

Автор: Златко Енев

Както често става, една година се е изнизала преди човек да го е забелязал. Така и с тази странна годишнина – онази от всенародното негодувание срещу „случая Батак“, която ни направи (за кратко време) почти толкова добре познати (или по-скоро разпознаваеми) за Европа, колкото и нашите съседи, сърбите. Или турците, с техния закон за обидата срещу турската национална идея и преследвания по този повод Орхан Памук. Става дума за печално известните събития около съвместната работа на Улф Брунбауер и Мартина Балева, разбира се.

За тази работа вече е говорено повече от достатъчно, така че тук ще бъда кратък. Самият аз съм склонен да приема проекта на госпожица Балева като маловажен. Да се говори за някакво кой знае колко определящо за националното съзнание влияние на една картина, за която никой нищо не е чувал от няколко десетилетия насам, ми звучи не съвсем убедително. И инак много сериозната дума „демитологизация“, на която самият аз съм горещ привърженик, изглежда се нуждае от малко по-солидно съдържание, за да бъде взета на сериозно – така поне ми се струва когато чета кратките рецензии на тази работа, които успявам да намеря досега.

Но тук вече спирам, тъй като нито тази работа, нито пък нейната авторка са нещото, което ме интересува в случая. Онова, което ме смущава дълбоко в тази дискусия е непрекъснатото подминаване на въпроса, който самият аз виждам като същностен, а именно: Защо българите от началото на 21-ви век реагират с такава острота на всеки опит за поставяне под съмнение на техните „исторически светини“? И на коя от двете съставки на горното съчетание трябва да се постави акцента – на „исторически“ или на „светини“? Защото между тези две неща има огромна разлика – историята винаги е била и винаги ще си остане една интерпретационна наука, нещо, подлежащо на тълкуване и променливост почти също толкова, колкото и изкуството (по тоя повод много по-добре от мен е писал любимият ми Карл Попър в критиката си срещу историцизма). И за един съвременник фактът, че в нея могат да се появяват и екзотични тълкувания не би трябвало да бъде повод за ни най-малко възмущение, както не е повод за възмущение и това или онова произведение на изкуството, граничещо с – или пресичащо границата на –кича. Но виж, когато стане дума за „светини“ – били те мирно пасящи крави или недосегаеми представи за собствената идентичност, то тогава нещата стават много по-различни. И в такъв смисъл аз трябва най-после да задам тук въпроса, който инак някак си не чувам: за какво всъщност става дума в тази дискусия – за история или за светини? Или може би за съвсем други, премълчавани или подминавани реалности на сегашната „българска идентичност“ – фантоми, неизяснени, непобутнати неща, нараняващи дълбоко хората не защото по някакъв начин притежават неоспорима валидност, а защото са получили в общественото съзнание статуса на същите ония индийски крави, над които ние – образованите, светски българи – инак се подсмихваме с такова снизхождение.

Виждате ли, според мен в цялата тая работа става дума не толкова за Батак, където действително се е случило нещо грозно и ужасяващо. За това не става дума. Дума става за това дали някой си би имал право да каже, че за него например това същото нещо не е ЧАК толкова грозно и не ЧАК толкова ужасяващо. Да го релативира, да го постави под въпрос по какъвто и да било начин. Не! Очевидно в българското самосъзнание има неща, които не подлежат на критика – и самоопределението чрез едно грозно и ужасяващо събитие изглежда е едно от най-важните сред тях, ако и да лежи с повече от сто години назад в историята. Ако питате мен – голяма работа, че Мартина Балева била казала, че някаква си картина била фалшификат. Или че покрай Батак не всичко си било чак толкова неоспоримо, колкото го представят учебниците. Е, и какво от това? Самият аз не се вълнувам особено от едно такова изказване. За мен Батак е място, където се е случило нещо грозно и ужасяващо. Край. Точка. В никакъв случай не бих си позволил да говоря с пренебрежение за Баташкото клане – но не защото се чувствам оформян от него по някакъв особен начин, а просто от уважение към чувствата на хората, дори и когато не ги споделям. Но това е всичко, драги мои! Това – и нищо повече! Отказвам да видя в себе си човек, оформян по какъвто и да било начин от факта, че някой си бил издевателствал над дедите му! Не, не и не! Историята на Европа е изпълнена с издевателства – и единственото, което аз самият успявам да науча от нея е, че напред се движат само народите, които успяват да гледат не назад, а именно напред. Не да забравят, не да потиснат или отрекат – а просто да възприемат всяка част от историята си като  това, което тя е – част! И да не я объркват с цялото, което си остава в края на краищата нещо повече от същите тия части.

Отказвам да видя в себе си жертва! И не мога да се разделя от усещането, че всяка нажежена до бяло дискусия около Батак ме кара да се чувствам като жертва – жертва на нечия дивашка жестокост, която просто реве за отмъщение и отплата. За мен това е минало. И, без да го забравям, аз отказвам да видя в себе си човек, който завинаги е осъден да бъде определян от него. Сигурно това е илюзия, склонен съм да призная – защото миналото по някакъв начин е вътре в нас. Но според мен никак не е маловажно да разберем с каква нагласа го възприемаме и дали сме склонни поне от малко да се опълчим срещу неговия диктат, да престанем да виждаме в себе си негови пленници – и да започнем да гледаме на бъдещето с по-малко обремененост.

Ето за това става дума според мен в диспута Батак. За удобното извинение на миналото. За оправданието, че няма как да бъдем нещо по-добро от това, което сме – с едно такова минало. За потискания срам, че не се чувстваме европейци. За планините от пластмасови отпадъци, за побоя над съпругите и децата, за мълчаливите измами, в които всички участваме ежедневно – тук рушветец, там кражбичка – все неща, за които Батак е едно великолепно оправдание и извинение. За това, че не можем истински да повярваме, че Батак е нещо минало, отминало, заминало, част от това, което вече не сме. За това, че е много по-лесно да се биеш в гърдите като вечен страдалец, отколкото да вземеш съдбата си в ръце и да кажеш: до тука беше! Оттук нататък вече съм друг!

Но къде ти? Вероятно горчивата истина, скрита зад всичко това е, че Батак не е никакво минало! Батак всъщност е нашето настояще, че май и бъдеще, мили мои – в преносен, директен и най-буквален смисъл. Че Батак е част от нас вероятно не е никакъв проблем – миналото си е минало и още никой не е успял да избяга от него. Но че самите ние все още сме част от Батак – виж, в това май могат да се открият много, и то пренеприятни проблеми.

Но тук вече оставям на самите вас да прецените как бихте искали да възприемете всичко казано дотук – дали като още едно предизвикателство от страна на поредния безродник, или като нещо, което може би докосва скрити болки, единственият лек за които може да бъде търсен в изкарването им наяве.

С приятелски поздрав,

Златко Енев

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (7)

- 09-06-2008|Unregistered|Guest User  – Батак и Балева

Отговора си на твоя постинг, Златко, съм го дал по една случайност още преди месеци ето тук:

http://www.de-zorata.de/forum/index.php/ topic,168.msg3030.html#msg3030

Признавам, че днес самият аз заинтригуван и с интерес си препрочетох стария постинг...

А и следващият постинг, наречен "Я.МакГахан, писмо IV, да не се чете от всеки!" (по точно моят увод към Писмото) също така съдържа отговор, защо е невъзможно и нетърпимо от моя гледна точка да се позоваваме, както ти, Златко, го правиш на това "...дали някой си би имал право да каже, че за него например това същото нещо не е ЧАК толкова грозно и не ЧАК толкова ужасяващо..."

Невъзможно е да се приема като неоспоримо правото на някой си да пише по този начин без да бъде опровергаван и оспорван с цялата словесна и писмена сила, която Господ ни е дал.

Има граници, отвъд които и свободата на словото може и трябва да бъде ограничавана. Този е точно такъв случай. Съвестта ми не позволява да приема без съответната реакция въпросните писания.

Който не чува нейния глас у себе си по повод като горния, очевидно няма да разбере, какво имам предвид.

- 09-06-2008|Unregistered|Златко  – Батак и Балева

Милене, мислих доста по тези ти думи и ми се иска, ако и без агресивност, да ти задам някои въпроси, които ми се струват важни.

Първо, какво имаш пред вид когато казваш, че свободата на словото може и трябва да бъде ограничавана? Кои са границите, кой трябва да ги определя и по какъв начин трябва да се упражнява контрола, грижата за тяхното спазване? Сигурен съм, че ти е добре известно, че при нашите съседи, турците, до много скоро имаше точно такъв закон (закона за обида срещу турската национална идея), въз основа на който в турските затвори лежат над 700 интелектуалци, позволили си по един или друг начин да оскърбят тази идея (най-вече защищавайки идеята, че е имало турски геноцид срещу арменците, която, както знаеш, в Турция все още се смята за национална обида). Въз основа на този закон беше подложен на преследване и Орхан Памук, който беше оставен на мира не поради факта, че носи чест и слава на турския език и литература по целия свят, а просто защото правителството се уплаши, че ще изгуби всякакви шансове за европейско членство.

Та оттук, Милене – още няколко въпроса към теб?

Мислиш ли, че в България трябва да бъде въведен някакъв подобен закон? Ако да, то как трябва да бъде формулиран той и означава ли това, че по принцип ти намираш и турския закон за правилен (имайки, може би, по-различно виждане за понятието "национална идея")? И означава ли това, че по принцип ти не виждаш възможност за възразяване срещу преследването на Орхан Памук? Ние преследваме Балева, те преследват Памук – никой никому не може да вмени някаква грешка, нали така?

Ако не, то в какво се състои принципната разлика между твоето и това на турските законодатели мнение? Кой тип ограничение на свободата на словото е допустим и кой – не?

Задавам тия въпроси без злорадство, осъзнавайки, че някои опити за логическо изчистване на емоционално подадени реплики може би не са най-уместната реакция. Във всеки случай обаче важно е за всеки от нас да има ясно съзнание за последиците от нещата, които поддържа, тъй като тук ние се намираме в публично пространство и думичката "отговорност" не е само думичка. Четат ни много хора, това не е без значение.

- 09-06-2008|Unregistered|Милен Радев  – Батак и Балева

"...И означава ли това, че по принцип ти не виждаш възможност за възразяване срещу преследването на Орхан Памук?..."

Напротив, виждам. В това отношение съм абсолютно субективен – Орхан Памук ми е симпатичен и това, което пише намирам за благородно, хуманно и заслужаващо подкрепа. Затова се застъпвам за неговата свобода на изказ и живот.

Същата ми абсолютна субективност (която се основава на общочовешки ценности и християнска етика, така както са вградени у мен на подсъзнателно, може да се каже, ниво) ми позволява да определя границата, която не бива да се допуска да бъде прекрачвана без немилостиво изобличаване (но конкретно – точка по точка от арогантно-невежите й заявления) на госпожицата-прекрачвач.

Т.е – докато едните искат да съдят един творец за това, че той пише в съзвучие на приетите като фундаментални от съвременната западна цивилизация ценности, другите (осъдително единодушните, както си ги определил тук форумисти на Де зората) пледираме за правото една неинформирана дама с нюх към конюнктурната тематика, с атрофирала родова памет и с липсваща връзка с културно и народопсихологически формиращи феномени да може да бъде критикувана, изобличавана и пр. и пр. без при това да бъдем причислявани към кохортата на червено-кафявите патриоти на БДШИМ, Първанката, Сидеров, Тошев-Гранитски и пр.

Какви последствия за имиджа на днешна България и за публично-научното отражение на Запад на историческия й път за последните 130 г. имат Балевите усилия, комбинирани с истериите на горните патриотари писах вече достатъчно често за да трябва пак да го повтарям.

- 09-06-2008|Unregistered|Rhino  – Батак и Балева

Златко,

работата на Балева не е само научна халтура, нито пък нейната незначителност прави "делото" й толкова незначително. Това, което възмущава, е поставянето под съмнение на действителни събития поради конюнктурни цели. Отричането или омаловажаването на историческата истина заради някакво си "общо бъдеще". Бъдещето няма да стане повече или по-малко общо, ако до него стигнем чрез забрава на важни за нашето национално самосъзнание факти.

Целта на Балева и нейните научни ръководители е да "развенчаят мита за Батак". Понеже няма исторически свидетелства, на които да се опрат, те си служат с анализ на една картина. Когато резонно им се поставя въпросът кое ги е накарало да пренапишат историята, те се оправдават, че нямали такова намерение, ами искали да проследят клането в художествените произведения... Такава една позиция, извинявай, няма нищо общо не само със сериозната наука или със свободата на словото, ами и с обикновената почтенност.

Либералният, демократичният, защищаващия европейските свободи и ценности, списваният от българи и за българи вестник "Капитал" публикува като контрапункт не ужасяващите свидетелства на очевидците Скайлър и Макгахън, а изявленията на Божидар Димитров и Андрей Пантев. Дописничката на същия вестник изпитва не по-малко неудомение от сащисаните германци от точния въпрос на г-н Беров за връзката между истерията с участието на последните двамина и разкритията около агентурното минало на президента Гоце -нещо повече, прави намека, че между г-н Беров и симпатизантите на "Атака" няма чак толкова голяма разлика. Материалът в "Капитал" поставя въпроса "Абе, докога тия балканци ще ни занимават с проблемите си?", и намира решението му: "Въпрос на смяна на поколенията", е краткият отговор. "Това са добри изгледи за бъдещето тогава", завършва със саркастичен смях дискусията.

Незначителна история ли?!

- 09-06-2008|Unregistered|Златко  – Батак и Балева

Rhino,

преди да започна, трябва да разделя нещата от постинга ти на двете групи, които откривам в него – ония, с които мога да се съглася и другите, с които не мога. Ще започна с първите, за да не подчертавам духа на конфронтация, неизбежен при всеки спор, но лично за мен доста неприятен.

И така – твърдението, че цялата тази истерия изглежда доста ясно свързана с конюнктурни, бих казал очевидно подли интереси – спасяването на главата на Гоце чрез прехвърлянето на огъня в друга, леснозапалима посока, ми се струва напълно достоверно и аз го приемам без възражения. Това е точно политическата "логика", прокарвана от Милошевич и кохорта у съседите – и вероятно ние можем да говорим за немалко късмет, отчитайки факта, че у нас тя нямаше чак толкова фатални последици.

После, начинът, по който пресата, независимо от това чия страна поддържа, представя опонентите си, изглежда недостоен и неприемлив. Ожесточението, предизвиквано с неизбежност от всяка конфронтация, се процежда и в този спор, макар че това е израз не толкова на балкански манталитет, колкото на част от самата човешка природа. Ние си оставаме доста агресивни същества, колкото и цивилизацията да работи срещу това.

Има и други неща, които съм склонен да приема, но не искам да се забивам в дреболии, пък и нямам чак толкова време.

Но тук вече стигам до нещата, с които не съм съгласен. Ще се опитам да бъда също толкова кратък, макар че езикът много ме сърби, не мога да си кривя душата.

Първо, работата на Балева води до всичко друго, но не и до забрава на някакви национални факти, напротив: тя води до – според мен преувеличеното им – поставяне в центъра на националния разговор и почти принудително следващата от това идентификация със събития и факти, които, без да са маловажни, не би трябвало да получават такова всеопределящо значение. Искаме или не, преувеличаването на важността на Батак за нашата национална идентичност води до автоматично създаване на жертвена менталност – нещо, в което аз не виждам някакви особени достойнства.

Второ, опитът за развенчаването на каквито и да било митове е неотменимо право на всеки свободен човек, живеещ в свободно общество. Тук не искам да изпадам в някакъв постмодерен релативизъм и да отричам наличието на каквито и да било граници, но онези, които самият аз съм склонен да приема като ненакърними – човешките права, правото на свобода и самоопределние, както и отхвърлянето на човеконенавистни или расистки идеи – ми се струват напълно незасегнати в случая, поради което аз не намирам никакви основания да въставам срещу работата на Брунбауер и Балева.

Дали позицията на Балева е почтена или не, ми е трудно да съдя. Факт е, че в една ситуация на почти тотална атака от всички страни става много трудно, ако не и напълно невъзможно, да се избегнат залитания в една или друга посока. Тя се опитва да се защищава и – с право – се вижда като сериозно застрашена, не само психически, но и физически. Тук мога само да повторя онова, което казва Стинг: I can't subscribe to this point of view.

Толкова за принципните неща. Ще се опитам да удържа на изкушението да забия в хиляда различни посоки и да говоря за хилядите аспекти на този проблем, които според мен го правят безкрайно важен и показателен за настоящото състояние на нацията. Не сме нито първите, нито последните, които се опитват да запушат устата на нечие неудобно мнение. Гърците отровиха Сократ. Французите убиха Зола, а след това се скриха зад някаква история с отровен газ. Немците отказваха да четат Ницше преди цял свят да започне да го чете. Руснаците почти разстреляха Достоевски. Американците накараха Хемингуей да се самоубие. Ние самите избиваме с удоволствие интелектуалците си, сигурно за да си доставим след това още едно удоволствие – онова от спора дали да им вдигаме паметници или не.

Но стига философстване. Не поставям Балева на нивото на изброените фигури. Но нейната свобода е също толкова ненакърнима, колкото и тази на всички останали, велики или не, хора. Оспорим ли това, ние автоматично отваряме врата за следващия, който ще дойде и ще каже: „Това, което говориш, не ми харесва. Затваряй си устата, че иначе ...“

поздрави,

Златко

- 28-06-2008|Unregistered|Guest User  – Батак и Балева

Погледнато от Франция тази история с Батак е направо смешна. Защо един историк да не може да предприеме едно най-обикновено проучване и да го направи обществено достояние без да развихри буря от болни цензурни реакции, и то на най-високо равнище?

Спомням си, че след 1989 год., ми се удаде случай да се запозная с една авторитетна българска историчка. Живеех отдавна в Париж напълно изолирана от България. Заговорих я с интерес за книгите й и тя веднага ми отвърна, че те се отнасяли само до специалисти. Удивително твърдение, като се има пред вид, че тъкмо нейната тематика засягаше интимно всеки българин.

Историята в нашата обща родина има някакъв особен статут. Тя се смята и днес като замразено поле за изява само на избрани от държавата историци, а обикновените хора се държат в неведение и стават много лесно жертва на всякакви популистки манипулации. (Със сигурност е преднамерено). Но от това положение има изход и той вече се осъществява. Излизат все повече и повече книги с исторически материали, които рано или късно ще повдигнат нивото на четателя. Наистина, това е въпрос само на време и на поколение. Не е далеч денят...

Златко, радвам се, че имах възможността да се запозная с теб в София през май месец. Радвам се и, че открих сайта ти, за когото вече бях чувала, но смятах че е на немски език като нашите сайтове във Франция. Това е едно от най-интелигентните издания, което съм чела на български. Искрени поздравления!

твоя безусловна почитателка

Ралица

П. С. Що се отнася до Зола, не съм съмсем сигурна. А що се отнася до грозни издевателства, припомням само, че немците са изгорили в селската църква всички деца и жени на Урадур-сюр-Глан, после са разстреляли мъжете в плевните. Това е станало на 10 юни 1944 год. Трагичното събитие се споменава всяка година, отдава се национална почит на жертвите, но никакви страсти не се вихрят наоколо.

- 22-09-2008|Unregistered|Добрина  – Батак

За съжаление, коментарите действително показаха не толкова, че не се приема за здрава човешка реакция обезценяването на страданието, омаловажаването на насилието,а че обществените нагласи се оказаха манипулируеми на тема историческа митология.За мен е тревожен именно фактът, че в България и този път една болест се "лекува" с друга, че на модели на мислене, които се отхвърлят, се реагира с модели от архаичен тип, но задължително от по – нисък порядък от този, чрез който може да се осъществи действително надрастване на отхвърляното.Очевидно става въпрос за уюта на усвоеното клише от социален тип, липсва търсене там, където е нужно – у себе си.Не дай боже да се окажеш над припознатите като социално и културно приемливи модели за "адекватно" отричане на заварени нагласи!Удивителен е този консерватизъм по отношение на търсенето на други равнища и йерархии.Започвам да мисля, че голямата драма на тази култура е, че й липсва култура на отхвърляне и отричане, защото е отвикнала да се вглежда по – надълбоко у себе си.Буквално е заразена от идеята, че нещата винаги опират някъде в историята и над нея няма смисъл да се търси.Този отскок и без това е усилие и изиква нагласа за духовно търсене, което пак не е модерно.Погледнете например писаното слово – колко пъти сте срещнали стремежът към цялостност на човешкото същество там, а не историята на някаква болест,маниерното й изстрадване, духовно търсене и постигане не като игра или поза.Отскокът нагоре – над познати родни /или чужди и издокарани като родни/ тавани, опитности е рядка гледка.Явно е наследен навикът да се очаква нарастване чрез прииждащото отвън, а не чрез задвижване на вътрешни източници.Наследено от близкото минало – да, но твърде жилаво наследство!

Сърдечен поздрав за "Либерален преглед" и за автора!

Едно обесване

Автор: Джордж Оруел

Това беше в Бирма, едно разкиснато утро през дъждовния сезон. Хилава светлина, сякаш процеждаща се през станиол, падаше косо през високите стени върху затворническия двор. Ние чакахме пред килиите на осъдените, редица от навеси с двойни решетки отпред, прилични на малки клетки за животни. Всяка килия беше около три на три метра и беше напълно гола отвътре, с изключение на един нар и кана с вода за пиене. В някои от килиите кафяви мълчаливи мъже клечаха до вътрешната решетка, завити в одеялата си. Това бяха осъдените, които трябваше да бъдат обесени през следващите една-две седмици.

Един от затворниците беше изведен от килията си. Беше индиец – дребен, хилав мъж с бръсната глава и размити воднисти очи. Имаше плътни, буйни мустаци, абсурдно големи за тялото му, доста приличащи на мустаците на някой комик от филмите. Шестима високи индийски пазачи го заобикаляха и подготвяха за бесилката. Двама от тях стояха наблизо с пушки с окачени щикове, докато останалите му слагаха белезници, прокарваха през тях верига и я закачаха за коланите си, след което завързаха ръцете му тясно до тялото. Тя стояха много близо до него, ръцете им постоянно върху него във внимателна, гальовна хватка, сякаш през цялото време се опитваха да се уверят, че той е все още тук. Изглеждаха като мъже, опипващи риба, която е все още жива и може да скочи обратно във водата. Но той стоеше без всякаква съпротива, вяло предавайки ръцете си на въжетата, сякаш почти не забелязваше какво се случва.

Удари осем часа и сигналът на военна тръба, отчаяно писклив във влажния въздух, се понесе от далечната казарма. Главният надзирател на затвора, който стоеше настрана от нас, мрачно ровейки чакъла с бастуна си, вдигна глава при звука. Той беше армейски лекар, със сив мустак-четка и прегракнал глас. „За Бога, побързайте, Франсис“, каза той раздразнено. „Човект трябваше да бъде вече мъртъв по това време. Още ли не сте готови?“

Франсис, главният тъмничар, дебел индиец в бяла униформа и златни очила, помаха с черна ръка. „Да сър, да сър“, изклокочи той. „Всичко е добре подготвено. Палачът чака. Започваме.“

„Добре тогава, марш. Затворниците не могат да получат закуската си докато тази работа не е свършена.“

Тръгнахме към мястото на бесилката. Двама пазачи вървяха от всяка страна на затворника, с пушки на рамо; двама други маршируваха непосредствено до него, държейки го за ръката и рамото, сякаш едновременно бутайки и поддържайки го. Ние останалите, длъжностни лица и подобни, следвахме зад тях. Внезапно, след като бяхме изминали десетина метра, процесията спря без каквато и да било команда или предупреждение. Беше се случило нещо странно – едно куче, Бог знае откъде, се беше появило в двора. То се спусна подскачайки сред нас с шумен залп от лайове и заподскача наоколо, махайки с цялото си тяло, лудо от радост да намери заедно толкова много човешки същества. Беше голямо космато куче, наполовина териер, наполовина помияр. За момент то залудува около нас а след това, преди някой да успее да го спре, се хвърли към затворника и подскачайки, се опита да го близне по лицето. Всички стояха втрещени, твърде изненадани, за да се опитат да посегнат към кучето.

„Кой е пуснал тоя проклет звяр тук?“, каза главният надзирател гневно. „Някой да го хване веднага!“

Един пазач отделно от ескорта тромаво подгони кучето, но то танцуваше и подскачаше под носа му, приемайки всичко като част от играта. Млад тъмничар сграби шепа чакъл и се опита да замери кучето, но то избегна камъчетата и отново дойде след нас. Джавкането му отекваше сред стените на затвора. Осъденият, в хватката на двамата пазачи, гледаше с безразличие, сякаш това беше някаква друга формалност от бесенето. Изминаха няколко минути преди някой да успее да хване кучето. След това завързахме моята носна кърпичка за нашийника му и потеглихме отново, заедно с опъващото се и скимтящо животно.

До бесилката оставаха около тридесет и пет метра. Гледах голия кафяв гръб на затворника, вървящ пред мен. С вързани ръце той се движеше тромаво, но много равномерно, с онази клатеща се походка на индиеца, който никога не изпъва колене. С всяка крачка мускулите му се движеха спретнато, кичурът коса на скалпа му танцуваше нагоре-надолу, краката му оставяха отпечатъци по чакъла. И веднъж, въпреки мъжете, които го държаха за рамената, той стъпи леко настрана, за да избегне една локва по пътеката.

Странно, но до този момент аз никога не бях осъзнавал какво означава да се унищожи един здрав, осъзнаващ всичко човек. Когато видях затворника да стъпва настрана, за да избегне локвата, аз разбрах мистерията, неизразимата несправедливост на отрязването на един живот, намиращ се в разцвета си. Този човек не умираше, той беше също толкова жив колкото и самите ние. Всички органи на тялото му функционираха – вътрешностите смилащи храна, кожата обновяваща се, ноктите растящи, тъканите оформящи се – всички те работещи мълчаливо в акт на тържествена глупост. Ноктите му все още щяха да растат когато той щеше да стои на поставката под бесилката, когато щеше да пада във въздуха с една десета от секундата оставаща за живот. Очите му виждаха жълтия чакъл и сивите стени и мозъкът му все още запомняше, предвиждаше, размисляше – размисляше дори за локви. Той и ние бяхме група мъже, вървящи заедно, виждащи, чуващи, чувстващи, разбиращи същия свят; а след две минути, с внезапно хлопване, един от нас щеше да си е отишъл – един разум по-малко, един свят по-малко.

Бесилката се намираше отделно от главния плац на затвора, в малък двор, обрасъл с високи бодливи плевели. Тя представляваше тухлена конструкция като трите страни на навес, покрита с дъски, над които се виждаха две греди с напречна греда огоре, от която се поклащаше въжето. Палачът, сивокос затворник в бялата униформа на затвора, чакаше до машинарията си. Когато влязохме, той ни поздрави със сервилен поклон. По знак на Франсис двамата пазачи, държейки затворника още по-здраво, наполовина го поведоха, наполовина го забутаха към бесилката и тромаво му помогнаха да се изкачи по стълбата. След това палачът се покачи и постави въжето около врата му.

Ние стояхме и чакахме на около пет метра разстояние. Пазачите бяха оформили полукръг около бесилката. И тогава, когато примката беше поставена, затворникът започна високо да се моли на бога си. Това беше силен, повтарящ се вик „Рам! Рам! Рам! Рам!”, не настоятелен и боязлив като молитва или вик за помощ, а постоянен, ритмичен, почти като звън на камбана.

Палачът слезе долу и застана в готовност, държейки лоста. Стори ми се, че минаха минути. Постоянното, приглушено викане на затворника продължаваше все така, „Рам! Рам! Рам!“, без да се поколебае дори за момент. Главният надзирател, с глава забучена в гърдите, бавно ровеше земята с бастуна си; може би той броеше виковете, позволявайки на затворника един определен брой – петдесет, може би, или сто. Всички бяха сменили цвета си. Индийците бяха посивели като лошо кафе, а един или два от щиковете трепереха. Ние гледахме овързания, закачулен човек върху поставката и слушахме виковете му – всеки вик още една секунда живот; всички споделяхме една и съща мисъл: о, убий го бързо, свърши го най-после, спри този отвратителен звук!

Внезапно главният надзирател се реши. Изправяйки глава той направи бързо движение с бастуна си. „Чало!“, извика той почти свирепо.

Дочу се тракащ звук, а след него мъртвешка тишина. Затворникът беше изчезнал, а въжето се увиваше около себе си. Аз пуснах кучето и то незабавно изтича към задната страна на бесилката, но когато стигна там спря като заковано, залая, а след това избяга в един от ъглите на двора, където се свря сред бурените, гледайки боязливо към нас. Ние завихме зад бесилката, за да проверим тялото на затворника. Той висеше с палци, сочещи директно надолу, въртейки се много бавно, мъртъв като камък.

Главният надзирател се пресегна с бастуна си и побутна голото тяло; то се поклати леко. „Наред е“, каза надзирателят. Той се отдръпна от бесилката и изпусна дълбока въздишка. Мрачният изглед внезапно беше изчезнал от лицето му. Той погледна към ръчния си часовник. „Осем и осем минути. Е, това е всичко за тази сутрин, слава Богу.“

Пазачите свалиха щиковете си и отмаршируваха. Кучето, осъзнаващо, че се е държало неподходящо, се помъкна подире им. Ние излязохме от двора на бесилката, покрай килиите на осъдените с техните очакващи обитатели, към големия централен двор на затвора. Затворниците, под командата на пазачи въоръжени с бамбукови палки, вече получаваха закуската си. Те клечаха в дълги редици, всеки човек държащ тенекиено канче, докато двама пазачи с казани обикаляха наоколо, раздавайки ориз; всичко изглеждаше съвсем като някаква уютна, весела сцена, след обесването. Беше ни обхванало огромно облекчение сега, когато работата беше свършена. Човек изпитваше импулс да запее, да хукне, да се разкикоти. Внезапно всички се разбъбриха весело.

Момчето което вървеше до мен кимна към пътеката, от която бяхме дошли, с разбираща усмивка: „Знаете ли, господине, нашият приятел (той имаше пред вид мъртвия), когато чу, че апелацията му не е била одобрена, се напика на пода на килията си. От страх. Моля, вземете си цигара, от моите, господине. Не ви ли харесва новата ми сребърна табакера, господине? От амбулантния търговец, за две рупии и осем ана. Шик европейски стил.“

Няколко души се разсмяха – никой не знаеше защо.

Франсис вървеше до главния надзирател, бърборейки. „Е, господине, всичко премина с максимална задоволителност. Всичко свърши – щрак! – ей така. Но не винаги е така – о не! Знам случаи, при които докторът трябваше да отиде под бесилката и да дърпа осъдения за краката, за да осигури смъртта. Много неприятно!“

„Гърчеха се, а? Това е лошо“, каза главният надзирател.

„Ах господине, по-лошо е, когато те станат непокорни! Един човек, спомням си, се вкопчи в решетките на килията си, когато отивахме да го изведем. Едва ли ще повярвате, господине, но бяха необходими шест пазачи, за да го откъснат, по трима на всеки крак. Опитахме се да го вразумим. ‚Драги човече‘, казахме му, ‚помисли само за мъките и неприятностите, които ни причиняваш!‘ Но не, той не искаше да слуша! Ах, той беше много досаден!“

Установих, че се смея много високо. Всички се смееха. Дори главният надзирател се ухили по толерантен начин. „Я елате всички и пийте по едно“, каза той доста приятелски. „Имам бутилка уиски в колата. Май имаме нужда от това.“

Минахме през големите двойни врати на затвора, на пътя. „Да го дърпат за краката!“, каза внезапно един от бирманските служители, и избухна в силен смях. Всички започнахме да се смеем отново. В този момент анекдотът на Франсис ни изглеждаше ужасно смешен. Пихме по едно, местни хора и европейци, заедно, много приятелски. Мъртвият човек беше на сто метра от нас.

(1931)

Източник

ДЖОРДЖ ОРУЕЛ

Джордж Оруел е литературният псевдоним на Ерик Артър Блеър (1903–1950) – един от най-влиятелните британски писатели, критици и политически коментатори на 20-ти век. Той е най-известен с двете си книги, критикуващи тоталитаризма изобщо (1984) и Сталинизма конкретно (Фермата на животните), които пише и публикува към края на живота си.

Юни 2008

Яростта срещу машините

Автор: Том Чатфийлд

Могуай намалява времето, което отделя, за да играеWorld of Warcraft. Двадесет часа или по-малко сега, сравнени с върховното постижение от над 70. Не че е изгубил интерес – просто е престанал да се изкачва по стълбицата на успеха. Сега той е на върха. Ръководи собствена гилдия, има 20000 златни монети в банката и носи Двойните Остриета на Азинот: оръжия толкова мощни и трудни за извоюване, че други играчи често го следват (виртуално) просто за да ги гледат. По собствените му думи той е „е-известен“. Наскоро за акаунта му във Warcraft са му предложили 8000 долара – сума, чието приемане той обмислял само за момент. Като се има пред вид, че той е вложил повече от 4500 часа игра, евентуалните купувачи едва ли са му предлагали някаква заслужена отплата. Освен това, сантиментално, той смята, че неговият герой не принадлежи единствено нему, за да бъде продаден: „Странното при този герой е, че той не принадлежи единствено на мен. Всяко от нещата, които носи, той е извоювал с тежката работа на 20 или повече други хора. Да го продам би означавало да ги зашлевя през лицето.“ Както при множество модерни онлайн-игри, тук сътрудничеството е единственият път за развитие, тъй като най-трудните битки могат да бъдат проведени само с помощта на други играчи. Оттук и необходимостта от водачи и гилдии – колективи от играчи, понякога обхващащи стотици хора – както и онлайн-приятелства, които продължават с години. „Когато започвах, не се интересувах от другите хора. Сега те са единствената причина да продължавам.“

Когато не е онлайн, Могуай се казва Адам Бруър и работи като служител на британското правителство, моделиращ кризисни сценарии на хипотетични епидемии от ветеринарни болести. Показвам му една скорошна статия отHarvard Business Review, представяна чрез фразата „Най-добрият признак, че някой е достатъчно квалифициран да ръководи новооснована интернетска фирма може би не е диплома за завършено бизнес-образование, а статуса на водач на гилдия от ниво 70.“ Има ли нещо вярно в това? „Абсолютно“, казва той, „но ако се опитвате да твърдите нещо такова в традиционния бизнес-пазар, ще ви прогонят от интервюто със смях.“ Как тогава може той да обясни готовността да инвестира толкова много в нещо, което има такова малко значение за кариерата му? Той защищава твърдението си: „Във Warcraftразвих доверие в себе си, липса на страх пред навлизане в трудни ситуации; развих способността си за себепредставяне и спор. Освен това има и по-тънки неща: способността за оценяване на намеренията на хората чрез разговор, за водачество. Сега със сигурност съм по-манипулативен, по-макиавелски. Обичам да отговарям за група хора, да ги ръководя до успех в една задача.“

Това е красноречива самозащита – дори и ако някои хора, включително и партньорката му от десет години насам – биха могли да кажат, че той се перчи твърде много. Човек открива този вид открито самонаблюдение отново и отново по хилядите независими интернетски сайтове, поддържани от повече от десетте милиона играчи на World of Warcraft. Но този вид мислене относно видеоигрите не може да бъде открит почти никъде из водещите медии, които все още третират игрите като някаква странна смесица от леко заплашителното и странното: повече като екзотични организми, извлечени от дълбочините на океана, отколкото като сложни човешки творения.

Тази липса на разбиране става все по-дразнеща, като се има пред вид че видео игрите и културата, която ги заобикаля се превръщат във все по-значима новина. През март британското правителство разпространи доклада Байрън – едно от първите големи изследвания относно влиянието на електронните медии върху децата. Неговите заключения предоставиха ясна, рационална основа за регулиране на видео игрите. Оттогава насам обаче дискусията отново пропадна до нивото на старото боричкане между враждуващи фракции. В единия ъгъл са проповедниците на мисловно и морално затъпяване; в другия – първосвещениците на обновлението и живота 2.0. А между тях са все по-нарастващите легиони от геймъри, усърдно купуващи и играещи, докато над главите им се говорят глупости.

А междувременно индустрията на видео игрите продължава да расте с главозамайваща скорост. Печатното дело е с нас от около 500 години насам; киното и записаната музика от около 100; радиопредаванията от 75; телевизията от 50. Видео игрите имат зад гърба си само около три сериозни десетилетия, но те вече превземат всичко останало. Във Великобритания, според Entertainment & Leisure Software Publishers Association, 2007 година е била рекордна, с продажби на „интерактивен софтуер за развлечение“ от 1.7 милиарда лири – 26 процента повече, отколкото през 2006. За сравнение – постъпленията от британските кина за цялата филмова индустрия са били само 904 милиона лири през 2007 – увеличение от 8 процента в сравнение с 2006 – докато продажбите на DVD и видео касети са възлизали на 2.2 милиарда лири (увеличение от само 0,5 процента в сравнение с 2006), а продажбите на физически музикални носители са паднали от 1,8 милиарда на 1,4 милиарда. С това темпо, игралният софтуер, понастоящем вторият по големина пазар за развлечения, ще стане първи през 2011. Дори книгите – британският пазар на книги е възлизал на 2,4 милиарда през 2006 – може би няма да успяват да задържат преднината си вечно.

От чисто икономическа гледна точка Великобритания излиза доста добре от тази революция. Ние сме четвъртият по големина в света производител на видео игри, след САЩ, Япония и Канада (която задмина Великобритания едва напоследък, благодарение на един нов щедър данъчен режим за компании, произвеждащи игри). Ето ви една творческа, високо специализирана и бързо нарастваща индустрия, в която ние както изглежда преуспяваме. Освен това 2008 почти сигурно ще задмине миналогодишните продажби благодарение на пускането през април на невероятно разгласяваната Grand Theft Auto IV(GTA IV), изобретение на базираната в Единбург фирма Rockstar North. В световен мащаб GTA IV събра продажби от повече от 500 милиона долара през първата седмица след пускането си, задминавайки всеки друг дебют от областта на развлеченията досега, включително книгите за Хари Потър и филмите от поредицата Пирати от Карибите.

Медийният анализ, придружаващ триумфа на GTA IV беше от значително по-високо качество, отколкото това би било преди няколко години. Но едно истински обединено мислене относно връзките между игри, общество и култура все още е нещо доста рядко. The Observer, например, разпусна на воля трима от претенциозните си културни наблюдатели когато се появи GTA IV – едно почти антропологическо начинание, охарактеризирано от коментара на автора и критик Бидиша, че „който е писал сценариите на тези дреболии би трябвало да се обади на HBO и да започне собствено шоу, оставяйки другите от екипа да правят игри на гоненица“, очевидно не разбирайки факта, че за един начинаещ сценарист писането на сценарии за игри като GTA IV може би е кариера, притежаваща като минимум същата притегателна сила както и правенето на шоута за платени американски телевизионни канали. От друга страна, парламентаристът от лейбъристката партия Кийт Ваз реагира вTimes на новината за едно намушкване с нож, станало по време на чакане на опашка за купуване на играта Croydon (име на лондонски квартал, бел. пр.) с думите, че GTA IV „е една насилническа, противна игра – и аз не се учудвам, че някои от ония, които я играят, се държат по такъв начин.“ Като се има пред вид, че серията GTA е продала до този момент над 70 милиона копия, фактът, че „някои“ нейни играчи може би са склонни към насилие едва ли звучи като откровение.

***

Това, че медиите се препъват и търсят пътя слепешком, когато говорят за видео игрите не е нищо ново. Но подобни слабости, за жалост, се откриват и в една нова книга на Сюзън Грийнфилд, реномирана невроложка и шеф наRoyal Institution (английска организация, занимаваща се с въпросите на образованието и изследванията, бел. пр.). Под заглавие Търсенето на идентичност в 21-ви век Грийнфилд си поставя задачата да изследва един от „големите въпроси“, стоящи пред нас: какво ще бъде значението на интерактивните електронни медии за оформянето на личните идентичности и обществото през следващите сто години? Бидейки човек, който никога не се е стеснявал от спекулации, Грийнфилд покрива един огромен диапазон. Но нещата, които я безпокоят най-много, могат да бъдат резюмирани лесно: съзнанието на всеки човек е продукт на един мозък, който е бил персонализиран от цялостната сума на неговите преживявания; а тъй като едно все по-нарастващо количество от нашите преживявания от най-ранно детство се случват „на екрана“ вместо в реалността, то ние сме изправени пред една потенциално решителна промяна в природата на тези съзнания. По-специално, предполага Грийнфилд, бързите, вторични преживявания, създавани чрез видео игрите и интернет могат да породят един мироглед, който е по-малко съпричастен, по-склонен към рискове и по-малко съзерцателен, отколкото в момента ние считаме за здравословно. Възможно е мисловният живот на хората да бъде трансформиран до „бързия, непосредствен свят на екранното преживяване: един свят, евентуално впримчен в ранното детство, където детето все още не умее да мисли метафорично.“

Прозата на Грийнфилд – една почти непрекъсната руина от многословие, объркани метафори и противоречия („тази буквално невероятна представа“, „един вечно променящ се визуален образ“) – е може би най-злият враг на нейните опити да убеждава. Жалко, защото колкото и да сумтят технофилите, тя артикулира широко разпространени страхове, които се основават на факти. За разлика дори от най-непосредствените им предшественици, последните електронни медии са навсякъде, у дома, по работни места и на път, с което те размиват границите между тези места, а видео игрите са начело на това движение, както от гледна точка на времето, което потребителите прахосват за тях, както и поради неспирните им технологически нововъведения. Тук се отваря пропаст между поколенията, която в много отношения е по-дълбока от съответните промени, асоциирани с радиото или телевизията: по-отчуждаващи за онези, които не са запознати с новите технологии, по-поглъщащи за останалите, които са част от процеса. Как законодателите да регулират нещо, което е прекалено променящо се, за да може да бъде напълно разбрано или контролирано; как учителите да убеждават учениците в стойността на образованието, когато онова, което те научават по време на играта често изглежда по-важно за бъдещето им от всичко, което чуват в класната стая?

Грийнфилд задава множество важни въпроси, но нейните отговори са разочароващи. „Ако искате житейската ви история да бъде уникална, ако искате да бъдете истински индивидуален, то ще трябва да виждате себе си като различен от всички останали“, постулира тя. Вярно, но от социологическа гледна точка долу-горе също толкова помагащо, колкото и наблюдението, че сме направени от атоми. Ако тази критика изглежда дребнава, то е важно да се отбележи, че неточността на Грийнфилд е от един особено вреден вид, тъй като тя само затвърдява мненията от двете страни на дебата: онези, намиращи се извън игровата култура ще запазят страховете и предразсъдъците си, докато самите играчи ще бъдат още по-убедени, че всякакви възражения срещу тяхното занимание са зле информирани и неуместни.

И все пак под истеричната реторика на мнозина от възразяващите се откриват напълно разумни безпокойства. Да се прекарва време във видео игри означава да не се прекарва време в по-традиционни дейности на свободното време като спорт, четене или разговори с други хора. И, разглеждани отстрани, предимствата на това да се играят хиляди часове видео игри са трудни за посочване (като се изключат подобренията в координацията между ръка и око). Какво би представлявал животът на Адам, ако той би бил на 15 или десет години, когато е започвал да играе World of Warcraft, вместо на 25? Би ли бил животът му дори и сега по-добър или по-богат, ако той не беше прекарал толкова много време онлайн?

Физиологическите и психологически механизми, които използват електронните игри без съмнение са много мощни. Не всички ужасяващи истории са слухове. През септември 2007 един тридесетгодишен китаец от Гуангжу е умрял след като играл една онлайн игра в продължение на три дни без прекъсване – четвъртата смърт от 2005 насам, директно причинена от прекомерно играене. През 2007 Американската медицинска асоциация разгледа възможността да определи пристрастеността към игрите като формална диагноза – и макар че в края на краищата отхвърли тази идея, вече има клиники, лекуващи такава пристрастеност в Китай, Южна Корея и Амстердам. Като всички дейности, които ние намираме някак натрапчиви, играенето кара телата ни да произвеждат повишени количества от невротрансмитера допамин в една част от мозъка, позната под иметоnucleus accumbens. Някои видове игри обаче са особено вещи в повишаването на нивата от допамин в продължение на дълги периоди от време чрез техните комбинации от структурирани задачи и разнообразни, повтарящи се награди. Играенето без съмнение представлява проблем за някои хора. Макар че няма общоприети статистики, едно скорошно изследване от университета Станфорд утвърждава, че мъжете са по-склонни от жените да реагират на игрите като на натрапчива потребност, докато едно допитване от 2007 до 1178 американски деца и тийнейджъри заключава, че 8,5 процента от младите играчи (на възраст от 8 до 18) могат да бъдат класифицирани като патологично или клинично „зависими“ от играенето на видео игри.

***

Търсейки по-нататъшни перспективи, аз прекарах един следобед с друг, много по-различен вътрешен човек от областта на игрите: Адам Мартин, един от водещите програмисти на NCE Studio, британския преден пост на една от най-големите световни фирми за производство на онлайн-игри, NCsoft. Адам е стигнал до поста си комбинирайки университетска степен по компютърни науки от Кеймбридж и няколко стартове на информационно-технологични фирми, като в момента запълва свободното си време пишейки на лаптопа си игри, с чиято помощ учи корейски – езика на страната с най-високо развита култура на електронни игри в целия свят. „Компютърните игри образоват“, казва той. „И хората дори не забелязват, че биват образовани. Те изпитват прекалено голямо удоволствие. Аз мисля, че следващата голяма промяна ще дойде от използването на компютърните игри в областта на образованието.“ Но обучението чрез компютърни игри не е ли от един прекалено ограничен вид? „Една голяма част от пристрастеността на игрите идва от факта, че докато играете вие ставате забележимо ‚по-добър‘, подобрявайки рефлексите си или овладявайки един набор от определени предизвикателства. Но разбирането на човечеството за света идва най-вече по пътя на взаимодействието и експериментирането, чрез намиране отговори на въпроса‚Какво ще стане, ако …?‘ Игрите са отлични учители в това направление.“

Адам е вярващ, по един тихо-евангелистки начин. „Онова, което ме подлудява“, казва той, докато заедно размисляме относно заключенията на доклада Байрън, „е колко всъщност от хората, пророкуващи тъмно бъдеще на децата и игрите, са си дали труда да попитат някое дете какво мисли, или защо играе?“ А самият доклад Байрън? „Той изглежда като разумен подход към тези проблеми, макар и не много добре информиран когато става дума за игрите.“ Значи няма нужда от паника? „Не и когато може би половината от британското население вече е играло поне една електронна игра.“

Едно гледище, което се съгласява с тези наблюдения може да бъде открито в книга, която самата Грийнфилд цитира на няколко пъти, Всичко лошо е добро за вас от Стивън Джонсън. От времето на публикацията на книгата през 2005 насам доводите на Джонсън в полза на онова, което той нарича „скритата крива“ (Sleeper curve) – нарастващата изтънченост на съвременната популярна култура – се превърна в нещо като лозунг за футуролозите. За някои, като например Малкълм Гладуел, който пише в New Yorker, книгата е очарователна порция от „мисловни бонбони“, а за други, като Стивън Пул отGuardian, тя е „пример за едно особено вулгарно течение в мисленето на компютърния век“. Тезата на Джонсън е не че електронните игри представляват някакво голямо, популярно изкуство, което трябва да се поставя наравно с творбите на Шекспир и Дикенс, а че средното ниво на масовата култура неотклонно е изисквало все по-голямо познавателно обвързване от потребителите в течение на последния половин век. Той посочва видео игрите като развлечение, което запленява, защото те са толкова приятни и задоволяващи потребността на човешкия мозък да учи. Това е един почти огледален образ на визията на Грийнфилд. Там където тя вижда едно разрушаващо идентичността опиянение, Джонсън намира „един коктейл от възнаграждение и изследване“, породен от желанието да се играе, което е активно, високо индивидуално, общително и творческо. Игрите, посочва той, пораждат удоволствие чрез сложността и целостността на техните виртуални светове, а не поради тяхната механична предсказуемост. Изследването на природата и границите на една такава игрова „физика“ има повече общи черти с научния метод отколкото с една безполезна страст, докато сложността на проблемите, с които децата се срещат в игрите, превъзхожда всякакви логически пъзели и разсъждения, които те могат да намерят в училище.

Подобно твърдение беше изказано от Грийнфилд по време на премиерата на нейната книга в Кралската институция през май. Припомняйки известната фраза на Нилс Бор – „вие не мислите, вие просто сте логичен!“ – тя смята, че има начини на мислене, на които видео игрите просто не могат да ни научат. В това има резон. Ние никога не трябва да забравяме например уникалната способност на книгите да разширяват и ангажират човешкото въображение, както и да ни даряват способността да изразяваме по-пълноценно собствените си състояния в света. По подобен начин ученето и изпълняването на музика ни учат на една особена красота. Но образците на игрово поведение в много от популярните игри се състоят в далеч повече неща от някакво банално сплескване на идеи и личности, или просто една сухо „логична“ поредица от механични ходове. Вземете например дейностите на Адам/Могуай и членовете на неговата гилдия по време на една от трите техни седмични „нападателни мисии“ във World of Warcraft. Първо, един отбор от 25 играчи с различни способности и екипировка трябва да се срещнат на предварително уговорено място и време в света на играта, под ръководството на избран водач. Всички играчи трябва да имат вокален контакт помежду си, чрез микрофони и слушалки, по всяко време. Самото нападение може да отнеме до десет часа и трябва да се проведе според стратегия, изработена с големи трудности. По същество това е нападение срещу тежко охранявано подземие, което завършва с масови атаки срещу поредица от мощни компютърно-контролирани „бос”-чудовища, всяко от тях със специални особености, изискващо специална нападателна стратегия. Играчите с далекобойни оръжия и способности атакуват от разстояние, лечителите поддържат останалите играчи живи, докато специалистите по близък бой се бият от непосредствена дистанция, всички според един изключително стриктен времеви план. Наградите спечелени след всяка битка – обикновено по-добро оборудване и оръжия – се разпределят според една вътрешно-гилдийна система, в зависимост от ранг, опит, потребности, личен принос, както и евентуалните приумици на гилдийния водач. Онези, които не допринасят много, могат да бъдат изхвърлени от гилдията.

Още по-сложна е научнофантастичната игра Eve Online, при която играчите работят заедно, за да строят космически кораби. Един от първите от най-висшата класа такива кораби отне на един консорциум от 22 гилдии – около 4000 играчи – осем месеца, за да бъде завършен, задача, включваща различни трудности свързани с обучение, материали, разпределение на роли и мениджмънт, които биха накарали множество международни компании да се срамуват.

Сложността на игри като Warcraft и Eve не е единствения аспект на модерните игри, който разчупва стереотипите. Вземете например демографията: докато някога играенето беше запазена област на подрастващите момчета, днес играчите все повече идват от всякакви възрастови групи от двата пола. Според Американската асоциация за развлекателен софтуер, най-голямата асоциация за игри в света, средният американски играч на видео игри днес е на 35 години и вече е играл в продължение на 12 години, докато средният чест купувач на видео игри е на 40. Нещо повече, 40 процента от всички играчи са жени, при което жените над 18 години представляват много по-голяма пропорция от играещото население (33 процента), отколкото момчетата под 17 години (18 процента). Голяма част от скорошното нарастване на стойността на игровата индустрия се дължи на нарасналото разнообразие и богатство на нейната потребителска база; твърдото ядро от подрастващи момчета вече не е централно за нея. Във Великобритания, годишният доклад на Ofcom за пазара на комуникациите за 2007 отбеляза, че макар и игровият пазар да нараства по стойност, значително по-малко деца играят конзолни и компютърни игри, отколкото две години преди това (61 процента от децата между 5 и 15 са играели редовно през 2005, сравнени с 53 процента през 2007).

Още по-интересно, индустрията на видео игрите сега нараства по начини, които имат повече сходства със старомодния свят на шарадите и Монополи, отколкото с кибернетичното бъдеще на някакви уседнали, изолирани социопати. Самата GTA IV притежава великолепен модус на сътрудничество за онлайн-играчи, докато игрите, продаващи най-много копия през последните две години принадлежат към един процъфтяващ нов жанр, познат под името „социално-небрежни“: игри, при които приятели и роднини се събират около някаква конзола, за да се състезават в дейности, които варират от свирене по ноти на симулирана електрическа китара (Guitar Hero) до пеене на караоке и размяна на видеофилми със собствените изпълнения, в стила на телевизионната серия X-Factor (SingStar), или играене на тенис с помощта на контролери за регистриране на движения (Wii Sports). Дневният ред все повече се задава от потребностите на преобладаващите (възрастни) потребители – какво те считат приемливо за децата си, какво искат да играят по време на партита или между различните поколения.

***

Тези тенденции олицетворяват една позната, но важна истина: игрите са човешки продукти и те се намират под наш контрол. Това не означава, че в момента ние ги контролираме или разбираме напълно, но то би трябвало да ни напомни, че у тях няма нищо неизбежно или неразбираемо. Колкото и дълбоко да го изпитваме, атавистичният страх е един неподходящ отговор на която и да било технология. Във всеки случай дори и „най-лошите“ игри често биват употребявани по начини, различни от онези, които визират страховете на критиците. Вземете например GTA IV. Играта е пълна с подражателно насилие, хитроумно експлицитни диалози и безконечни дребни цитати от киното, телевизията и музиката. Тя е разрешена от 18 години нагоре и аз не бих поканил деветгодишни деца да ме придружават в изследването на този свят. Но игровото преживяване всъщност представлява една отворена за всичко наслада, смесица от изследване и удивление: „Liberty City“, един оформен с много любов паралелен Ню Йорк, в който човек може да прекара часове, карайки различни превозни средства, гледайки слънчеви изгреви и залези, опитвайки се да привлече вниманието на ченгета, а след това да се освободи от тях, както и – в един особено запомнящ се момент – да скочи с открадната линейка от един мост върху парче от издигната железопътна линия, след което да маневрира из подземните линии на метрото в „Манхатън“. Всичко това става най-добре в компания и най-голямото удоволствие, което самият аз успях да получа от играта дотук включваше участието на няколко приятели, заедно с които кръстосвах града, надсмивайки се с шумна невъздържаност над шофьорските си способности. Оставен сам, аз доста бързо се уморих от основната линия на историята и задачите, които трябва да бъдат изпълнени за нейното проследяване. Но аз си оставам запленен от свободата, с която човек може да се движи из виртуалния град на играта.

Очевидно е, че моите GTA-преживявания не са културни занимания, които биха могли да бъдат поставяни наравно с представление на Отело или дори гледане на серията Sopranos на DVD. Но игрите постепенно започват да опровергават някои от обвиненията, традиционно отправяни към тях от някои от пазителите на високите изкуства: че не могат да ви развълнуват дълбоко или че не могат да ви сблъскат с моралните напрежения и сложности на едно велико повествование. За да изследвам разширяващата се област на игрите, поставящи си за цел да правят точно такива неща, аз говорих с Джастин Вилиърс, сценарист и режисьор, който преди шест месеца се премести от света на телевизията и киното в този на видео игрите. „Видео игрите стават все по-изтънчени“, каза ми той. „Сега гласовете и диалозите трябва да се хармонизират с много по-реалистични графики.“ Но няма ли неговото решение да бъде видяно от мнозина като стъпка надолу? „По сложност на продукцията игрите вече могат да се сравняват с филмите. По големите заглавия работят стотици хора. Конзолата излезе от спалнята и сега вече е част от всекидневната. И сега има неподправено желание да се правят истории с истинско съдържание, да се развиват сложни характери и да се майсторят цялостни и достоверни светове. Вече има игри, които могат да бъдат описани като изкуство.“ Като например? „През 2001 имаше една игра заPlayStation 2, наречена Ico. Вие играете малко момче с рога, в един свят който визуално произлиза от Джорджо де Кирико. Историята е проста и покъртителна, мизансценът е красив, а героите се движат с изключителна грация. Това е изкуство. И все пак, от гледна точка на разказа, по-голямата част от пазара на игрите днес е задръстена с ужасни неща: супер-силни войници биещи се срещу един или друг злодей. Идеите за такива неща намаляват, което е отчасти причината за това индустрията да търси специализирани писатели, режисьори и актьори.“

Джастин е представян от Sidelines, първата британска агентура, която се специализира изключително в представяне интересите на сценаристи за игри. Основана през февруари, тя едва ли ще остане единствена за дълго време.GTA IV имаше бюджет от 100 милиона долара и посочва двама водещи автори, 16 младши автори, повече от 250 гласови актьори плюс още няколко стотици аниматори, дизайнери, тестери и изследователи. Смята ли Джастин, че писането за игри някога би могло да се конкурира с онова за филми, телевизия и дори книги? „Това са по-различни способности. За писането, вие трябва да мислите по на-линеарни начини и разбира се всички избори трябва да бъдат интерактивни. Играчът винаги трябва да бъде пред очите ви и не може да бъде оставен пасивен. Това прави удоволствие. Ако вие не изпитвате удоволствие, няма да го прави и играчът. За играта, над която работя в момента, пиша реплики, които обикновено биха били запазени за най-крещящите холивудски епопеи.“ Тревожи ли го мисълта за играенето като негативно влияние? „Развлечението не е задължено да ни информира, обучава или да ни прави по-добри хора. Казвайки това, ще добавя, че игрите могат както да обучават, така и да информират. Проблемът за регулаторите не е съдържанието. Децата са живели с истории на родителите си разказващи за брутални войни в продължение на столетия. Потенциалният проблем с игрите е тяхната способност да пристрастяват и последствията от това пристрастяване.“ И как да се справим с това? „Трябва да накараме родителите да разберат, че не е добре да оставят децата си да играят игри по 24 часа, точно както не е добре и да им предоставят 24-часово снабдяване с храна от заведения за бързо хранене.“ Точно. Макар че нито най-добрата бърза храна, нито пък най-добрата телевизия могат да предоставят такива осем часа на тотална погълнатост, както може да го направи едно нападение отWorld of Warcraft.

***

Засега, мрачните предсказания правени от мнозина относно „смъртта“ на традиционните повествования и въображение чрез видео игрите разполагат в най-добрия случай със само несигурни свидетелства в тяхна подкрепа. Телевизията и киното може би страдат финансово по вина на интерактивните медии. Но стандартите за образованост и продажбите на книги не са западнали и както книгите, така и радиото продължават да растат в едно време, за което все повече изглежда, че ще бъде всичко друго, но не и изживявано по екрани. Младите хора все още се наслаждават на спортове, музика и живот навън. Те обичат да играят игри с приятелите си и използват интернет, за да поддържат връзки и уреждат срещи вместо да се изолират. И повечето изследвания – включително и едно изследване на американското правителство на стойност 1,5 милиона долара – указват, че дори пред-тийнейджърите не смесват игрите и реалния свят. Това заключение потвърждава една очевидна истина: че голяма част от „проблемните поведения“ във връзка с която и да било медия или субстанция съществуват поради решително старомодни причини – липса на образование, родителско внимание, сигурност, подкрепа и опит.

Самите скорост и обхват на промените, пред които ние сме изправени обаче ни оставят само малко място за самодоволство. Месец след публикуването на доклада Байрън, Guardian публикува статия на Ричард Бартл, британски автор и изследовател на игрите. Неговата теза беше кратка и триумфална. „След 15 години тогавашният премиер министър ще е израснал играейки компютърни игри, точно както преди 15 години ние имахме първия премиер министър израснал с телевизия, а преди тридесет – първия израснал с радио. Времената се променят: приемете това, подкрепете го.“ Точно както днес ние нямаме спомени за времето отпреди съществуването на радиото, скоро ще живеем в свят, в който никой не е преживял общество без компютри. По тази причина ние трябва да преценим какво точно печелим и губим, преди да е станало прекалено късно. Сюзън Грийнфилд и другите като нея са прави когато казват, че не съществува необходима връзка между технологическия и моралния прогрес и че непредвидените последствия са се увеличили чрез всички онези скокове, които човечеството е направило в течение на последните стотици или дори хиляди години. В миналото такива загуби едва ли са били осъзнавани, просто защото ония, които са могли да ни кажат, отдавна вече са били мъртви. Но днес, когато епохални промени се случват в течение на живота на едно поколение, нашето минало и бъдеще протичат почти едновременно – и веселата, поглъщаща сложност която игрите предлагат, е също и тяхната най-голяма заплаха.

Във виртуалните светове, които започваме да конструираме, играчите могат да преживеят ония дълбоки, дълготрайни удоволствия, които се получават само от изпълняването на сложни, изпълнявани в групи и трудни за изпълняване задачи. Но тези удоволствия ще си останат винаги, по един решаващ начин, нереални. Каквито и способности да развива или приятелства да създава, една осемчасова сесия от World of Warcraft все пак си остава занимание, самотническо колкото малко други. Да очакваме ли тогава от бъдещето един прецизно проектиран нарцисизъм? Аз не мисля така: начините, по които произвеждаме и играем игри, вече показват, че да бъдеш човек означава да имаш нужда от нещо повече от това. Но песимистите са прави в едно важно отношение. Ако не се научим да балансираме новите светове, които изграждаме сами, с нашата жива култура, то може би по пътя ще изгубим нещо от самите себе си.

Източник

ТОМ ЧАТФИЙЛД

Том Чатфийлд е помощник-редактор на реномираното английско списание Prospect.

Демокрацията на Дон Кихот

Автор: Джонатан Рий

Някъде около 1605 европейската литература се промени. Никой не го разбираше по онова време, но когато Дон Кихот тръгна да спасява света се роди един нов вид писане. Старите форми на разказване – епосът, романсът, устната приказка – щяха отсега нататък да си имат работа с един нов, необуздан конкурент. Не след дълго време щеше да бъде общопризнато, че читателят, желаещ да се наслади на една добра история, трябва да търси някакъв роман.

Новостта на романа е разбира се свързана с възхода на печатното дело и нарастването на образованата публика, разполагаща със свободно време и пари. Освен това, самият обхват на тази литературна форма позволява на повествователните линии да бъдат увеличени както никога дотогава, пресичайки се отново и отново с обширно пространство за всякакви съвпадения, изненади и непредвидени случайности, а следователно и за описание на характери, които – както казва Уилям Хазлит – читателят може да се „идентифицира“. Но най-важният начин, по който романите се различават от другите видове разказни истории е, че те отдават централна роля на един допълнителен герой – разказвачът – чиято задача е да препрати историята до нас. Всякакви видове истории ни приканват да си представим героите, които те представят, да се включим в техните съдби и безразсъдства; но за да се ангажираме с романите ние трябва да направим една крачка по-нататък и да си представим хората, разказващи историята или дори да се идентифицираме с тях.

Изкуството да се чете един роман изисква известна склонност към експеримента, предположението, дори риска. То изисква от читателите да опитват различни разказни перспективи, стилове, дори личности, и да изследват вродената разнообразност на преживяването, както и да разпознават склонността към произволност, която преминава през всяка възможна версия на случващото се. Романите, накратко, просто са плуралистични. В това отношение те напомнят есетата, които, по една случайност, се появиха долу-горе по същото време (Монтен стартира тази форма през 1580, а Бейкън го последва през 1597). Есетата обикновено са по-стилни, по образовани и взискателни – няма есеистичен еквивалент на „популярния роман“ – и дори когато са написани в перфектно небрежен стил, те по правило са изпъстрени с полуприкрити цитати или алюзии, предназначени да поласкаят или да подразнят по-интелигентния вид читатели. Като опити по колебание, изследване и експериментално себе-умножение, те са като романите, но още повече такива. Човек дори може да каже, че романът се домогва до състоянието на есето и при всички случаи няма недостиг на романисти, които са се опитвали да бъдат и есеисти. Помислете за Елиът или Хенри Джеймс, Улф, Форстър или Оруел, Ман, Сартр, де Бовоар, Камю и Мери Маккарти. И както показват четирите наскоро публикувани книги, лежащи в момента на масата ми, пишещият есета романист все още е литературна сила, с която трябва да се съобразяваме.

В блестящия си нов сборник Завесата Милан Кундера твърди, че специалното достойнство на романа се състои в в неговата способност да отдръпва „магическата завеса, изтъкана от легенди“, която виси между нас и обикновения свят. Завесата е била поставена там, за да прикрива незначителните подробности на нашите животи, забравените стари кутийки и торбички, където „една загадка си остава загадка“, докато грозотата флиртува с красотата и разумът ухажва абсурда. Тези пренебрегнати пространства са били отново спечелени за литературата, според Кундера, в момента когато Сервантес накара читателите си да си представят умиращият Дон Кихот докато племенницата му продължаваше да яде, икономът продължаваше да пие, а Санчо Панса продължаваше да бъде „в добро настроение“. Изобретявайки един разказвач чрез чието съзнание такива скучни събития можеха да бъдат преработени в една трогателна „сцена“, Сервантес създаде една литературна форма, която беше в състояние да отдаде дължимото на „скромните чувства“; по този начин беше родена един нов вид красота – Кундера я нарича „прозаична красота“. Хенри Фийлдинг доразви техниката когато създаде разказвач, който можеше да очарова читателите с една добродушна бъбривост, а Лорънс Стърн приключи развитието, като безгрижно позволи историята на Тристрам Шенди да бъде опропастена от един герой, опитващ се да си я припомни.

Ако Сервантес раздра завесата, която разделя прозата от обикновения живот, то Кафка я разкъса окончателно. След Кафка, според Кундера, романът навлиза в една област, чиято реалност никога не би могла да съответства на „представата на хората за нея“; отсега нататък романът щеше да бъде един постоянен свидетел на „неизбежната относителност на човешките истини“.

Кундера внушава, че никой, който не е преминал през една дълга нощ на лирична самовглъбеност, за да се появи от другата страна в състояние на объркано, несигурно просветление, не би могъл да стане романист. Романистите са специалисти по онзи вид морална мъдрост, която знае, „че никой не е личността, която мисли, че е, че тази заблуда е универсална, първична и че тя хвърля върху хората … мекия отблясък на комичното.“ Но този мек скептицизъм има също и политически измерения, както отбелязва Кундера, припомняйки си „манихейството“, деформирало родната му Чехословакия по времето, когато е бил студент в Прага след Втората световна война. По това време политиката не беше форум, където объркани граждани можеха да се впускат в колективно търсене на свобода и щастие или истина и помирение, а бойно поле, на което войнстващи партийни привърженици се опитваха да отстояват собствените си правилни възгледи за каквото и да било и да наказват всекиго, осмеляващ се да вижда нещата другояче. Кундера се присъедини към комунистическата партия, където беше научен, че изкуството трябва да вземе страна в една историческа „битка между добро и зло“, но той никога не беше напълно убеден. (През 1950 той беше изключен от партията за „тъпоумие“, но по-късно беше приет отново, само за да бъде изключен за втори път през 1970, след което избяга във Франция и се зае с новото изграждане на литературния си живот на един втори език.) „Изкуството не е селски оркестър, маршируващ почтително по петите на историята“, казва Кундера сега, а самата политика ще с задуши без достъп до опрощаващата лекота на романа. „Единствено романът“, както казва той, „може да разкрие огромната, мистериозна мощ на безсмисленото.“

Дж. М. Кутси подхожда към политиката с една подобна комбинация от ирония, сериозност и принципна резервираност. Политическите му становища може би са свързани с трудностите, произтичащи от това да бъдеш либерален бял южноафриканец, но те имат интелектуалните си първоизточници в неговата плодотворна работа като романист. Последният му сборник с есета,Вътрешни процеси (Inner Workings), отново и отново се завръща към темата за „формата на романа“ и как Сервантес я е създал, за да демонстрира силата на въображението. Едно от големите достойнства на романа, според Кутси, е да ни научи, че не съществува идеален начин за оформяне на света или разказване на неговите истории. Това е урок, който се отнася и до политиката, противопоставящ се на всяко политическо домогване, произлизащо от националност, идентичност или племенна лоялност.

Но Кутси не ограничава вниманието си до романистите, и едно изключително есе за Уолт Уитман му позволява да изследва едно разбиране за демокрацията, което очевидно самият той би подкрепил: демократичната политика, казва той, е „не някое от повърхностните изобретения на човешкия разум, а един аспект на вечно развиващия се човешки дух, чиито корени са в ероса.“ Онези, които правят от политиката фетиш, подсказва той, се намират в опасност да се изключат от демокрацията. Вземете например Валтер Бенямин. Кутси, отказвайки да го разглежда с обичайната почтителна търпимост, твърди че когато Бенямин е решил да стане добър комунист, то това е било не някаква творческа преценка на политически алтернативи, а просто „акт на избор на страна, морално и исторически, против буржоазията и против неговия собствен буржоазен произход.“ И ако е имало нещо глупаво и неубедително в марксизма на Бенямин – „нещо принудено в него, нещо породено от просто противодействие“ – то вероятно то би могло да бъде приписано на един определен литературен нарцисизъм. „Като писател, Бенямин не притежаваше таланта да пробужда вниманието на хората“, казва Кутси; той не притежаваше „таланта на разказвач”, нито пък способността за онзи тип състрадателна интелигентност, вътрешно присъща на изкуството на романа. В един перверзен опит да избере политическия реализъм вместо литературното въображение, Бенямин успя се откъсне и от двете неща.

Сюзън Зонтаг би се съгласила с Кутси относно политическата значимост на литературата. Романът, както отбелязва тя в последния си, посмъртен сборникВ същото време, съществува, за да ни напомня за безконечното разнообразие, което се намира в основата на онова, което тя нарича „политиката, политиката на демокрацията“. В едно голямо есе върху Виктор Серж тя го възхвалява за това, че е съчетал политическата нападателност с един сериозен ангажимент към изкуството на писането. Като зрял романист, казва тя, Серж беше в състояние да разгърне „няколко различни концепции за това как се разказва“, изпипвайки едно просторно „Аз“, като средство за :отдаване глас на другите“. Именно разказваческите двойници са ония, които му позволиха да се освободи от онова, което той наричаше „предишната красива простота“ на борбата между капитализъм и социализъм, така че да създаде книги, които бяха :по-добри, по-мъдри, по-важни от личността, която ги беше написала.“

За самата Зонтаг никога не беше лесно да помири замечтаното удоволствие на художественото писане с нейния силен импулс към директно политическо говорене. „Мъдростта на литературата е доста противоположна на определените мнения“, казва тя, както и „писателят не трябва да бъде машина за мнения“. Но самата тя си остана един неукротим човек на мненията и във В същото време – който съдържа много неща, която вероятно би променила ако смъртта не беше се намесила – тя се впуска в монолози, издържани в непривлекателен тон на догматизъм, сприхавост, хипербола и егоцентризъм. За нея е трудно да говори за писатели без да ни каже кой от тях е „велик“ или „безпределно велик“, като че световната литература е състезателен спорт а самата тя – окончателният арбитър. А яростта ѝ по повод ситуацията в Америка – тя говори за една „култура на безсрамието“, белязана от „нарастващо приемане на бруталността“, в която политиката е била изличена и „заместена от психотерапия“ – изглежда я е накарала да забрави собственото си по-добро „Аз“, както и изящното си обобщение за мъдростта на литературата: щедрото познание за това, че каквото и да се случи, „нещо друго винаги продължава да се случва“.

Човек чувства, че Кундера, Кутси и Зонтаг са от типа писатели, които сигурно биха се държали ясно настрана от политиката, ако тя не им е била просто натрапена; но Марио Варгас Льоса, поне веднъж, направи всичко по силите си, за да получи политическа власт. Той спечели литературна слава в ранните 1960 години и се отдаде на успешна кариера като писател не само в родното си Перу, но същи във Великобритания, Испания и САЩ. Но през 1990 той си взе отпуска от литературата, за да се кандидатира за президент на Перу. Той почти спечели – някои казват, че сигурно би го направил, ако собствената му писателска работа не беше използвана срещу него – и ако беше успял, Перу може би щеше да се радва на един експеримент в дясно-центристки либерализъм вместо катастрофалните десет години клептокрация на Алберто Фуджимори. След поражението си Варгас Льоса с облекчение се завърна към старото си занимание и в Пробни камъни (Touchstones), новата си колекция от различни писания, той разсъждава върху политическата приложимост на романа.

Най-дългият текст в Пробни камъни е един репортаж, а не есе: едно описание на продължителното му посещение в Ирак през 2003, хроникирайки неохотното си преобръщане от дълбока съпротива срещу западната инвазия към твърда, ако и предпазлива подкрепа. Той е бил напълно наясно с факта, че хиляди иракчани, както и много коалиционни войници са умирали, и че смъртите със сигурност щяха да продължават в течение на години; но политиката е нещо, което се отнася до сравнението и той е уверен, че степента на смъртност е значително по-ниска при окупацията, отколкото при стария режим. Освен това, извън страховитатат среща с един беснеещ имам, той продължавал да се среща с едно ликуващо усещане за свобода, повече от единствено политическа. „Както романистите знаят много добре“, казва той, „фантазиите пораждат реалности“, и в Ирак той е почувствал едно постепенно пробуждане от параноидните измислици, които процъфтяват при всяка диктатура.

Оптимизмът на Варгас Льоса относно Ирак може би изглежда прекомерен, но той е свързан с едно фино разбиране за политическата отговорност на романиста. Той пише с възхищение, например за Исак Динесен; тя твърдеше, че не притежава какъвто и да било интерес към „социални въпроси“, но Варгас Льоса намира повече политическа жизненост по всяка страница от нейните Готически приказки, отколкото в която и да било старомодна „ангажирана литература“, която, както сам той се изразява, „се въртеше маниакално около реалистични описания“. Той открива същия вид практическа плодовитост в огромно множество писатели от 20-ти век – от Конрад, Ман, Улф, Оруел и Хемингуей до Хенри Милър, Камю, Грас, Набоков и Борхес. Едно общество, което игнорира художествената литература, твърди той, вероятно ще се отдаде на волското самодоволство и популистки идиотщини на национализма и по този начин ще дегенерира до „нещо подобно на сектантски култ“.

Прозата на Варгас Льоса е понякога бавна, но тя се ускорява когато той расъждава върху „колективистката идеология“ на националността. „Няма нации“, казва той, които биха могли да „определят личностите чрез принадлежността им към един човешки конгломерат, белязан като различаващ се от останалите чрез определени характеристики като раса, език или религия.“ За Варгас Льоса национализмът винаги е „лъжа“, но неговото опровержение може да бъде намерено не толкова в някакъв високопарен интернационалистки универсализъм, колкото в разединителните особености на литературата, и особено на добре разказания роман. Романът, смята той, артикулира една основна човешка потребност – потребността да бъдем „много хора, толкова много, колкото са необходими за да можем да утолим горящите желания, които ни обсебват.“ В един друг план, той защищава едно основно човешко право – правото да не бъдем същите като себе си, камо ли пък като други хора. И предизвикателната история на демокрацията е започнала не в политиката, а в литературата, когато Сервантес за пръв път се докосна до „проблема за разказвача“ или въпроса за това кой точно разказва една история. Без каквото и да било съмнение: Дон Кихот е „роман на 21-ви век.“

Източник

ДЖОНАТАН РИЙ

Джонатан Рий е английски историк и философ на свободна професия.

Да се спасиш от затвора

Автор: Мирча Картареску

(Интервюто води журналистът Андреас Брайтенщайн)

Господин Картареску, през миналата есен вашият роман „Знаещите“ се появи на немски език. Аз бях изненадан, че книгата ви не е по-политическа. Вие сте започнали да пишете в средата на деветдесетте години. Не изпитвахте ли потребност да си разчистите сметките с комунистическото време?

Част от изкуството на оцеляването за моето писателско поколение беше изискването човек да се докосва до възможно най-малко политически теми. Така че ние пишехме за всичко възможно – за любовта, лудостта, смъртта. След румънския поврат този рефлекс продължаваше да действа още известно време, а освен това имаше и стари проекти, един от които беше първата част на моя роман. Политически аз се пробудих едва в средата на деветдесетте години; съответно се увеличава и степента на политическото в книгите ми. Третата част е сатира на комунизма и румънската революция.

До каква степен самият вие сте страдали при комунистическия режим?

Така както страдаха всички, чрез общата липса на най-прости неща, от които човек има нужда, за да живее. Страданието обаче беше и психическо, и морално. Това беше един отровен режим, който държеше всичко под натрапчив контрол. Комунистическа Румъния беше един затвор.

Либералната маска на Чаушеску

Успяхте ли да се освободите през годините преди 1989 от вътрешния корсет, който ви налагаше системата?

Индоктринирането вече не функционираше при моето поколение. То беше успешно при хората, които са били млади през петдесетте и шестдесетте години. Те действително вярваха в идеалния свят, който теоретиците на марксизма бяха описали. Моето поколение се освободи от тези догми. През седемдесетте години ние получихме една либерална училищна система. Това стана възможно тъй като партийният лидер Николае Чаушеску искаше да се профилира като национален бунтовник срещу съветския блок и по тази причина се нуждаеше от поддръжката на Запада. Чаушеску беше приеман както в Лондон, така и във Вашингтон като либерална надежда. По онова време румънската култура му служеше като витрина. Тук той можеше да докаже колко добросърдечен водач е. А всички ние пък печелехме от това, че системата се отваряше.

Но как можеше след това Чаушеску да се превърне в един толкова брутален диктатор?

Много просто, това винаги си беше същия национал-комунистически Чаушеску, само че през седемдесетте години той носеше либерална маска. Той се нуждаеше от поддръжка за мегаломанските си планове, след като беше разпилял парите за една огромна, до голяма степен непродуктивна тежка индустрия. Чаушеску възприемаше себе си като свръхчовек, като непризнат гений – и така от него излезе един вид Нерон. По-късно той започна да става все пò и пò параноиден. В средата на Букурещ дори си построи този гротескно-гигантски палат.

Срещали ли сте го някога?

Слава Богу не. Никой не можеше да го среща, той беше като китайския император. Появяваше се винаги само по телевизията. Понеже беше във фалит и трябваше да плаща обратно дълговете, той се държеше над водата за сметка на обикновените хора. Те гладуваха, мръзнеха и започнаха да го мразят. Това беше една тежка фаза от нашата история. При това само петдесетте и осемдесетте години бяха тежко време. Шестдесетте и седемдесетте години бяха сравнително леки.

С мафиотски методи

Изненада ли ви избухването на революцията от 1989? Всъщност това не беше точно революция, а по-скоро един вид популистки оркестриран преврат.

Тогава много вярвах в една революция. Смятах събитията за реални и през цялото време бях по улиците. В Румъния и до днес е идея-фикс да се узнае какво всъщност се е случило. Тогава вярвах, че водачите, които се появиха чрез революцията, ще бъдат демократични и либерални. Едва по-късно разбрах, че всъщност става дума за втората гвардия на комунистическата партия и Секуритате. След революцията новите елити си разпределиха страната чрез мафиотски методи. Дори и днес новата политическа и икономическа класа се набира сред тези кръгове. Румънската революция от 1989 беше смесица от спонтанно народно надигане и един добре организиран държавен преврат, планиран от маргинализирани фигури на комунистическата партия като Йон Илиеску.

От началото на 2007 Румъния е член на ЕС. Вярвате ли, че в дългосрочен план присъединяването към Запада може да помогне за разчупването на тези стари властови структури?

Имах големи надежди в това отношение, но тогава се случи нещо неочаквано – получи се съюз между представителите на новия капитализъм и крокодилите на стария режим. Еднакво корумпирани, и двете сили сключиха някакъв чудовищен съюз. Новите богати и властимущи се съюзиха със старите елити, които не са толкова богати, но затова пък притежават една толкова по-силна воля за власт. Бях удивен когато румънската либерална партия, за която винаги бях гласувал, защото мислех, че ще води страната към бъдещето, встъпи в коалиция със социалдемократите, които управляват наследството на старите комунисти. Тук изгубих някои илюзии.

Страната се изпразва

Но днес Румъния е значително по-добре. Букурещ преживява бум. Грижат ли се хората днес за политика или търсят единствено лесната печалба?

Все повече хора се интересуват от политика, защото се случват важни неща. Налице е една огромна пропаст между политическата класа и сегашния президент, Траян Басеску, който се отдаде на борбата срещу корупцията. Басеску има половината от населението плюс интелектуалната каста зад себе си. Другата половина се групира около Калин Попеску Таричану, който се стреми да запази статуквото и създаде споменатия съюз.

Ние всички познаваме цивилизования европейски път на обществените промени и се преструваме, че го следваме, но всъщност всеки живее по старите правила. Мафиотските структури в нашата страна възникват от разбирането, че законът не струва нищо и че който е достатъчно умен всъщност би бил глупак, ако не го заобикаля.

Как изглежда противоречието между град и село? Селяните ли са губещите от промените?

Това беше в сила през деветдесетте години. Днес в Румъния провинцията е доста осиротяла. Всеки който можеше, замина да работи на запад. В Испания има около два милиона, в Италия един милион румънци; много други са навсякъде по широкия свят. Междувременно ние имаме огромна емигрантска общност, която помага на Румъния да се развива и изпраща годишно около шест милиарда евро в къщи. Това са обикновени, скромни хора, те работят като селскостопански и строителни работници, в болници и домове за стари хора. Докато в Румъния провинцията се изпразва, градовете растат, хаотично, без планиране. Разбира се има строителни комисии, но разрешенията за строителство могат да бъдат купени, така че може да се строи както човек си поиска. Големи, грозни постройки възникват в Букурещ редом с исторически значими места.

Магическият Букурещ, който вие описвате така убедително в „Знаещите“ скоро няма да съществува.

Букурещ винаги е бил един еклектичен град, не съществува нещо такова като букурещки стил. Центърът е бил издигнат в началото на 20-ти век по модела на Париж. Външните части на града са определени от реалсоциалистическото панелно строителство. А между тях все още се намират стари райони с великолепни вили от времето между войните.

Има ли в Румъния все още една силна връзка с Франция поради общността на романския език? Мнозина значителни румънски писатели и интелектуалци, като например Йожен Йонеску, Емил Чоран и Мирча Елиаде, избраха Париж като място за изгнание и се пофренчиха.

Франция винаги е била образец за нас. Всеки мечтаеше за това да отиде в Париж и да се установи там като интелектуалец и човек на изкуството. Но тогава Париж все още беше столицата на западната модерност. Днес това вече не е така и румънската културна ориентация се измести по посока на САЩ. Моето поколение беше първото, което получи вдъхновението си не от Европа, а от американската попкултура. И оформянето беше не само идейно, но и личностно. Моето първо голямо пътуване в чужбина след 1989 беше в САЩ.

Разочарован ли сте от онова, което очакваше хората в Румъния след промените, т. е. пазарът и неговите баналности? В края на краищата капиталистическата система не е точно нещото, за което мечтаят интелектуалците. Танцът около Златния Телец такъв, какъвто той е станал норма в западните общества, няма ли също и разрушителни черти?

Аз не споделям гледището, че парите само разрушават; освен това те изграждат и носят нова жизненост. Парите са като кръв: когато има инфекция, всичко в тялото става болно, но когато е здрава, тя води тялото до разцъфтяване. Едно общество, което се гради върху честно заработени пари, достига удоволствието на една лекота на живота, която пък е основа за духовни и артистични постижения. Културата е лукс. През историята интелектуалният живот по правило е разцъфтявал там, където ситуацията е била добра икономически.

Но не възниква ли изкуството от страданието? Потисничеството по време на комунизма беше и едно интелектуално предизвикателство към хората на изкуството.

Страданието е едно и също навсякъде, то приема само различни форми. От нещастие не са предпазени нито бедните, нито богатите. Хората на изкуството могат да използват този ресурс навсякъде и по всяко време, защото изкуството е универсално, така като е универсална и човечността. Аз не вярвам, че комунизмът е създал някакво значително изкуство, нито пък фашизмът, защото и двете системи цензурираха и ограничаваха хората на изкуството. Разбира се, имаше писатели, които успяваха да публикуват критически книги при тиранията, но това бяха само малцина. Повечето свободни духове бяха разрушени душевно и телесно. За сметка на няколкото, които триумфираха, идеха хиляди, които бяха убити. Аз не вярвам, че парадоксът за историческото нещастие и голямото изкуство функционира наистина.

Изкушението към идеология

Затова пък във времената на диктатурата литературата се наслаждаваше – за добро и зло – на висок престиж и високо въздействие. Днес, в отворените общества на запада, изкуството до голяма степен е изгубило влияние. „Всичко върви“ е девизът, всеки може да бъде човек на изкуството, а пазарът вече ще изясни останалото. Не е ли необходима системна критика от тази страна?

Хората на изкуството винаги са били критични, ако щете само поради повишената си чувствителност. Битниците възприемаха дори Америка като тоталитарен режим. Писателите са писали по всички времена срещу системата, при което фарватерът на политиката не винаги им е въздействал добре. Хората на изкуството от времето между двете войни се отдадоха масово на крайните идеологии. В Румъния имаше фашисти и комунисти – а между тях нищо. И двете страни презираха буржоазното общество и демокрацията, а виждаха в себе си исторически победители. В тогавашна Румъния поетите клоняха наляво, а мислителите – надясно. В други европейски страни това протичаше по много подобен начин.

Разбира се, може да се каже, че тези хора са били политически наивни, но те са били и идеалисти. Обществото като цяло беше за тях задача. Дълбоко убедени във вярата си, те желаеха да прокарат едно решение – нещо, което е невъзможно. Когато артисти или писатели се отдават на политиката, то нещата почти винаги отиват накриво. Те не само стават виновни, но и правят от себе си големи губещи. Само малцина са способни да удържат под контрол утопичното си въодушевление. Може би интелектуалецът като такъв винаги е утопист, независимо от това дали клони наляво или надясно. Един човек на изкуството е екстремист в това, че взривява границите, така както с творчеството си той взривява границите на израза. Инак няма да успее да достигне хората.

Едно недоразумение

Не разрушава ли всяка идеология изкуството? Вместо да разширява възприятието, тя го стеснява.

Мисля, че решението на един човек на изкуството да бъде ляв или десен е недоразумение. Не само защото това пречи на възприятието му, но и защото той никога не знае по какъв начин ще бъде използван от една или друга идеология.

Днес се появява проблема за творческата маловажност. Не само че политически ангажираното изкуство ни напусна, но и буржоазната религия към изкуството отживя времето си. Изкуството изглежда бива разтворено в бизнеса и развлечението, на власт са обръщението и ускорението.

Това е исторически процес. Валтер Бенямин го описва много проницателно в есето си „Произведението на изкуството в епохата на неговото техническо възпроизвеждане“. В резултат на това индустриално произведеното изкуство изгуби функцията и аурата си на заместител на религията. Изкуството стана демократично и се превърна в нормална част от живота. Когато открих постмодернизма, който развива тази позиция по-нататък, за мен това беше голямо щастие. Сякаш бях открил нов континент. Тогава написан книга от 600 страници върху постмодернизма – една теория и манифест. Застъпвах гледището, че демократизацията е бъдещето на изкуството. Не вярвах повече в предмети, а само в процеси на изкуството. Но по-късно открих, че при това става дума единствено за някакъв нихилизъм и че това не е за мен: нещата от живота не са игра на стъклени перли. Трябваше да има някакви по-дълбоки ценности, които си струваше да бъдат проследявани; ценности, които не се колебаят като курсовете на акциите на борсата.

Постмодернизмът с неговите безкрайни иронии и парадокси, препратки и деконструкции намери края си с терористичните атаки от 11 септември. Оттогава насам не успяваме да намерим мирогледно здрава почва под краката си.

Ентусиастката книга на Франсис Фукуяма относно края на историята беше радикално опровергана тогава. Едно време на идеологически отдих завърши. За съжаление днес отново се намираме в културна война. Това беше една кратка утопия от дванайсет години между падането на Берлинската стена и падането на кулите-близнаци. Това беше един щастлив, но също и изкуствен епизод.

Гласове и картини

Каква е тогава задачата на артиста днес?

Аз не вярвам, че артистът, творецът, притежава някакво задължение пред обществото. Мисля, че той може да възнагради хората пребогато когато просто открива и преоткрива себе си. Самият той притежава отнякъде един подарък, един талант, който обича да споделя с другите. Но никой не може да го принуди към това, той е като кладенец. Той създава реалности не от някакво морално чувство на задължение, а защото е спохождан от гласове и картини.

И откъде идват тези гласове?

Можете да го наречете както желаете – Бог, вдъхновение, химия на мозъка, подсъзнание. То идва отнякъде извън Аза. Изкуството и поезията се събират вътре в човека като в сюнгер. По някое време е необходимо само да натиснете и те потичат. Нямам обяснение за това. Това е една голяма сила и аз се намирам в нейната среда. Тя е по голяма от мен, тя пише чрез мен. И колкото по-голямо е нещото, което движи човека, толкова по-голямо е произведението. Като творец човек може да бъде само благодарен.

Източник

МИРЧА КАРТАРЕСКУ

Мирча Картареску е един от най-известните съвременни румънски писатели. Неговият роман Orbitor (преведен на български език под заглавие Ослепително) току-що се появи на немски език под заглавие Die Wissenden (Знаещите).

Мълчаливият

Автор: Здравка Евтимова

Той пиеше виното бавно, опитвайки се да не я гледа.  Думите й бяха равни, стъклени, в тях имаше тежест на вино, което притискаше погледа му към масата. Беше го поканила в кабинета, но беше твърде нетипично в такова  помещение да има толкова книги. В шкафовете томовете под блестящите си подвързии бяха подредени под азбучен ред, после в зависимост от тежестта на златото по обложките и  дебелината на книжната маса.  Той бе идвал няколко пъти в тук и винаги бе избирал да се взира в  комедиите на Шекспир. Те изглеждаха по-внушителни от останалите, великолепни, вдъхващи страхопочитание. Може сега тя щеше да  приказва за снега, който се ронеше на мокри парцали от протритото небе. Предният път отново го бе поканила тук и не направи нищо, съвсем нищо – седна насреща му, без да отрони дума, поглъщайки на малки глътки виното, което положително бе струвало много пари на съпруга й, наблюдавайки нетактично лицето му, открито, безпардонно, с тия тъмни, безизразни очи, зад което се криеше. Днес тя говореше с думи от стъкло, които хвърляха погледа му ниско, надолу пода и го караха да изостави убежището си при комедиите на Шекспир.

– Мислех, че никога няма да го преживея – разпиляваше се стъклото на думите й в прозрачна завеса около него. – Спестявах от учителската си заплата, от частните уроци в това селце, където родителите на учениците ми плащаха в боб, консервирани домати, чушки и яйца. Левчетата, които получавах, слагах във възглавницата си – беше му трудно да повярва, че тази изискана жена е работила в училище, където са й плащали в чушки, лук и консерви. Стъклото в думите й не се съчетаваше с дребните банкноти във възглавницата. – Бях натрупала достатъчно, за да си купя малка къща. Къщите на село, знаете, не са никак скъпи, а селото беше диво, с вълчи вой през зимата и пролетта, с бухали, които живееха на липата в двора на моята хазайка. Есента идваше с кървави луни и гъби, които растяха като луди по двора ми, толкова много най-пъстри гъби, които ме омагьосваха. Децата… заради децата търпях тези гъби и бухала в липата, и вълчия вой, който влизаше в стаята ми вместо новините вечер. Бях събрала достатъчно за малка къща, където няма нощни птици в двора и сенки на вълци, но му дадох парите – за пръв път думите й се стегнаха в корав възел около виното в чашата му и заприличаха на златните обложки на томовете на Шекспир. Тя му говореше на „Вие“, и това му беше приятно. Така му бе говорила и при първата им среща, след като бе дошла неочаквано до него и го целуна, след което си тръгна. На следващия път пи вино, без да го поглежда, без да забелязва идеално подредените книги, идеално подредените вази и цветя, които не познаваха зимата и влажната ръка на снега. – Той беше нещо много важно за мен – продължи жената. Повече от важно. Сигурно не разбирате. Тогава мислех, че човек е направен за друг човек, че не може да живее без него и прочее баналности. Смятах, че животът ми има смисъл само защото съм се родила по времето, когато той береше гъби в моя двор, в поляните наоколо, а вечер отиваше заедно с бухалите да опознава нощта. Той беше поет, пишеше стихове,  които ми посвещаваше, посвещаваше ги и на тревата, на семейството бухали, което ненавиждах. Смятах, че няма да се разсъмне без него, че ще се разпадна, ако не го видя. Вечер, денем и нощем отивах в къщата му, която беше на края на селото. Всъщност там всички къщи бяха на края на селото, в центъра бяха кметството с кмета, и този поет, който ядеше гъби сутрин обед и вечер, и аз се страхувах, че някой сутрин просто няма да се събуди и няма да го видя, няма да чуя стихотворението, което бе написал за мен.

В стаята ми всичко беше разхвърляно, потънало под  плътна пелена прах. Чудех се как в това диво село се образуваше прах. Прашен беше само пътят, но може би времето и облаците се превръщаха в прах, разбирате ли?

Той не можеше да разбере как в стаята й всичко беше разхвърляно. Тук дори химикалките бяха подредени симетрично, стилно, микроскопичните бижута, колекцията от сапфири, старините оръжия – всичко блестеше, съвършено, изрядно, красиво.

– Пестях заплатите си, които пристигаха със седем месеца закъснение, а той мечтаеше да стане велик писател, мечтаеше да плени сърцата на хората в целия град, в цялата страна. Аз се питах – не му ли е достатъчно, че има мен. Каза, че не му стигали парите да отиде и да живее в София, да блесне.

Знаех, че ще блесне, ще стане най-великият човек, защото аз не можех без стиховете му, които ми подаряваше сутрин и вечер. Подаряваше ги и на децата в училището, през междучасията, беше като онези бухали, които летят нощем.  Разбирате ли, дадох му всичките си пари. Бях ги събирала от заплатите, от частните уроци – мизерни, потни стотинки, които хората ми оставяха след харман, когато продаваха боба и житото си. Дадох му ги и не съжалявах, защото знаех, че помагам на голям талант. „Ще ти ги върна, каза обеща ми той, и знаех, че ще го направи, Никога не беше лъгал. Вярвах на думите му както вярвах на облаците, на вятъра, на реката, която не пресъхваше праз лятото. Обеща да се върне през втория срок, да ми разкаже как върви работата, как стига до сърцата на хората и прочее баналности...

Той пиеше виното си и не можеше да си обясни думите й. Не можеше да разбере защо тази жена му разказва всичко това. Чувстваше се много по-добре, когато тя не ВВВ го наблюдаваше с безизразните си очи. Думите й някак не успяваха да го отведат в онова село, при хората край реката, която не пресъхвала през лятото, при бухалите и при онзи безкрайно талантлив поет. Него не се опитваше да си представи. Познаваше го. Не се интересуваше от него.

– Дадох му всичките пари. Бяха огромна купчина от левчета, изтъркани левчета, които хората бяха получили от доматите си,  от царевиците, за да могат децата им да анализират „Една българка“, „До Чикаго и назад“ и други красиви, старомодни творби, които не носеха никому нищо добро. Той замина, обади се веднъж, описа колко му е трудно да си намери квартира в София и колко самотен се чувства. В писмото му имаше две стихотворения за мен. Аз обичах бухалите, които се бяха превърнали в моя сянка. Харесваше ми и вълчия вой, и цялото село, което нямаше център, а само окрайнини. Кметството се състоеше от кмета и неговия стар набор, с когото бяха служили заедно като танкисти. Това беше единственото негово писмо, което бях поставила  редом до календара и бях полудяла дотам, че ограждах всеки изминал ден без вест от Слав с червено кръгче. Червените кръгчета в писмо и върху двете му последни стихотворения станаха толкова много, че можех да направя кървава пирамида с тях. След няколко месеца , през които си правехме компания с двойката бухали, хората от околните села взеха открито да подмятат, че съм луда. Престанаха да дават децата си на частни уроци при мен. Един ден получих  голяма пратка – вестник, в който бяха публикувани стихове на Слав и покана, която най-учтиво ме канеше да присъствам на сватбата му с Милена Савова, уведомяваха ме също така къде ще се проведе сватбеното тържество – „Ресторант България“.

Тогава получих анемия, защото не можех да ям, не можех да преглъщам и при всяка миризма на храна започвах да повръщам. Когато виждах бухалите, повръщах, когато хората ми говореха за новата учебна година повръщах. Не само моите невръстни ученици ме избягваха, техните родители минаваха в другия край на селото, за да не ме срещнат, но това едва ли имаше някакво значение за мен. Упорито отивах в училището с единствената класна стая, където се провеждаха учебни занятия, но децата  ги беше страх от мен. Струпваха се до вратата и надничаха, заедно с кмета и неговия набор от танковите войски, и вълчият вой свиреше в черната дъска. Накрая един ден кметът и бойният му другар ме измъкнаха от класната стая и с линейката, която обикновено пристигаше в село поради смъртен случай, ме закараха в болницата в Радомир. Не помня колко време виждах бухали, вълци, окрайнините на селото, писмото на Слав, което бях покрила с кръгчета от червен химикал. Помня, че накрая извадих иглата, с която ми вливаха лекарства, за да ме успокоят и отново да стана човек.

От болницата ходих до село пеш, ходих една седмица, защото спираха камиони и правех каквото шофьорите искаха. Правех и неща, които не искаха, и всяка вечер на тези  пълни с мокър пролетен сняг дни изяждах по едно малко парче от вестника с неговите стихотворения и един ден от календара. Поредният шофьор не разбираше, че се хранех с поезия и бухали, питаше ме дали съм нормална. Но не заради нормалността ми ме държеше на седалката и не заради нормалността ми отбиваше камиона в околните горички и къщите на бабите си, лелите си и ме подаряваше на братовчедите си, за да му опростят дълговете.

Естествено, загубих работата си в селото с бухалите и единствената класна стая в училището, загубих гъбите и планината, загубих вълчия вой,  но понякога още го чувам – особено, когато пия от това вино, господине.

Той не искаше да среща очите й, който бяха тъмни и мрачни като бухалите, за които говореше. Лицето й беше вой на вълци, блъскащ се в позлатените обложки на шекспировите трагедии.

– Нямах никакви пари, дори дрехи нямах, блузите, които обличах, миришеха на шофьори, крайпътни горички и братовчеди, но поне вече не миришеха на Слав и бухали, на гъби и небе, на село  без център и кмет  с набор танковите войски.

Тя замълча и се унесе в отблясъците на виното си или може би в колекцията от старини оръжия. Не можеше да свърже тази жена, която съзерцаваше старинните саби, хладната красавица, превърнала кабинета си в галерия с картини, в които непрекъснато валеше дъжд и златото изглеждаше черно, с крайпътните горички, шофьорите и  пороя от нейната болна седмица. Сигурно дъждовете са различни, едните са за книги със златни обложки, за картини, в които есента е пленник, и обикновения студен дъжд в хладните й очи.

Той пиеше виното си  и се питаше дали тя отново ще постъпи като при първия ден – ще го целуне, и ще го тласне към блестящата кожа на канапето, а след това отново ще му говори на вие. Не можеше да си обясни защо го прави, защо му предлага скъпо двадесетгодишно вино, което беше събирало блясък в Европа, тежка история във  велика парижка или може би провансалска изба. Само едната бутилка сигурно струваше колкото най-хубавата от ония къщи с бухали в таваните, заедно с липите и гъбите в дворовете. А може би тази бутилка струваше колкото цялото село, което си имаше само покрайнини и никакъв център, само кмет, който управлява от къщи и ли в най-добрия случай от къщата на своя набор от танковите войски.

– Съпругът ви може да се прибере всеки момент – каза й той спокойно, но вътре в себе си се учуди, че тя въобще не се впечатли от предупреждението му.

– Петър няма да се прибере скоро – отвърна тя. – Вие сте мълчалив човек, а това се среща все по-рядко. Приятно е да  се беседва с вас.

Първоначално станах икономка на господин Петър Савичев. Представете си хаоса в горите, с който бях свикнала – разхвърляните в селската ми квартира тетрадки, книги, листове с поезия на Слав, с които бях облепила стените.Стаята ми имаше стени от поезия. Не можех да намирам дрехите си, навличах първото нещо, което се мернеше пред очите ми. Никога не знаех къде са химикалките ми нито чантата, в главата ми беше пълна със стиховете на Слав, написани за мен, за ръцете ми, за всичко което имах, за гъбите, които слагах до  изсъхналите цветя в обикновена пластмасова кофичка от майонеза. Представете си мен, в къщата на г-н Савичев, кабинетът ми, в който сега си бъбрим. Виждате, че сабите са наклонени точно под ъгъл 45 градуса, а покривката върху масата е точно на разстояние 12 сантиметра от ръбовете. Можех да готвя само варени яйца, пиех млякото сурово, а когато бях особено гладна през междучасията, се хранех с киселец и хляб. Господин Савичев обожаваше провансалската кухня, нае готвач от Торино да ме обучава. Каква бе агонията ми, докато научих 109-те подправки, които готвачът бе донесъл със себе си! Аз, която бях варила само картофи, трябваше да приготвя патица с портокали, карамел и стафиди? Бях длъжна да поставям лъжицата на 9 см от чинията за стриди, а ножа на 1.5 см от лъжицата.

Виното, което пиеше, и което произхождаше от реномирана и древна Парижка изба, спря на гърлото му. Не искаше да си представя нищо. Просто преглътна и се запита дали тя ще продължи да говори. Струваше му се, че думите от стъкло  са се размекнали, патица с карамел и стафиди, които не можеха да отлетят никъде.

– Мога да си представя всичко – обади се той.

Няколко пъти  господин Савичев ме уволняваше и ме изгонваше от къщата си. Тогава се приютявах в един таван над Женския Пазар. Там живеех с две туркини, които продаваха найлонови пликчета и дрехи втора употреба. Приемаха ме да оставам при тях, защото им помагах да говорят български, а и защото едната туркиня ми казваше „Имаш страхотни очи“. Едва ли я интересуваха само очите ми, но когато казваше какво друго бе страхотно у мен, се изнасях от квартирата им и се разхождах дълго след нощ около Женския пазар. Много е красиво, няма навалица, още не е изметено, и ти се струва, че над сергиите  летят бухали, а по асфалта растат гъби. Отивах при старицата с котката, която беше почти толкова голяма, колкото самата старица. Вратата й винаги беше отворена като селото без център. Тя се движеше мъчително и когато първия път нахълтах в зеещата врата в апартамента й,  каза, че ще ме прокълне. Аз не се боях от клетви. Бях изяла толкова много листи от вестника с поезията, и толкова камиони ме караха от болницата обратно към бухалите в селото, към класната ми стая, че нищо не можеше да ме стресна. Бях научила 109 подправки от провансалската кухня и бях поправяла леглото на г-г Савичев  така, че покривката да е вдигната на 12 см над пода. Клетвата на старицата изглеждаше кротка като чаша горещ чай с мед.

И досега не зная защо г-н Савичев изпращаше бодигардовете си да ме върнат обратно. Сигурно не беше защото облепих килера, в който ми беше позволил да се нанеса като негова икономка, с десетки страници от „Диви разкази“ на Хайтов,  с „Една българка“ – те ми напомняха за децата, които се обучаваха  на Вазов и Елин пелин, а родителите им ми плащаха с торбички боб и люти  къдрави чушки от градините си. Може би не беше заради  купчината дрехи, разхвърляни по пода. Беше ми ги подарила туркинята, която  смяташе, че очите ми са страхотни. Караше ме да й рецитирам „Да се завърнеш в бащината къща“. Тя плачеше за бащиния си дом, за белите вишни.Сълзите й капеха върху ръката ми, тя искаше да ги изпие от кожата ми, но аз се изнасях при старицата и нейната котка. Старата вече престана да ме проклина – беше ми дала пари да й купя аспирин. Тя се бореше със смъртта единствено с аспирин и едва ли щеше да я победи, но когато се върнах, без да й открадна парите, вместо клетви, започна да ме благославя. Едва ли щеше да ми повърви от благословиите й. С нея веднъж рецитирахме заедно „Изворът на белоногата“ и тя се разплака. Не защото беше гладна, а защото виждаше как собствената й сянка полека премива отвъд и никой не вижда, че тя си тръгва от апартамента с разбитата врата.

Господин Савичев изпращаше бодигардовете си и те ме прибираха с джип от апартамента на двете туркини, от сянката на бабата и Белоногата,  и ме връщаше обратно в килера, където стените бяха „Диви разкази“, „Една българка“, „Песента на колелетата“ и „Ангелинка“. Всъщност в гъстия мрак често виждах децата, на които преподавах в селото без център в единствената класна стая на училището. Когато Савичев ме попита защо седя при тези отрепки на пазара, аз излъгах, че искам да стана монахиня.

Савичев мълчи като вас, господине, но не пие вино. Седи и ме гледа. Задължава ме да подреждам лъжиците му, старинните оръжия, цигарите му, ризите му. Отначало опитвах трябваше да опитвам по две хапки от всяка гозба, с която се хранеше той. Просто мярка срещу евентуален опит за отравяне на конкурент.  После изхвърли манекенката, с която живееше. Не мога да ви кажа защо го стори, причината остана неизвестна за мен. Може би защото момичето беше подпалило  учебниците за 7 клас в килера ми. Едва когато детето му се роди – тоест когато родих син на Савичев и лекарите казаха, че бебето е нормално, той престана да ме уволнява и изхвърля от килера. Забрани ми да ходя до женския пазар, но аз отивах – надявах се да рецитираме още веднъж със бабичката „Белоногата“, но сянката й вече беше прелетяла в отвъдното, а апартаментът й имаше метална врата. Туркинята пак ми каза: – „Разкажи ми за тихия двор“, но вместо белоцветни вишни да я успокоят, тя изстена: – „Какво искаш да ти дам? Ще ти дам жълтицата на майка ми, за да останеш да живееш с нас.“

Синът на Савичев е здраво момче. Той гордо го показва на приятелите си. Аз познавам всички подправки на провансалската, баварската и калабрийската кухня. Мога да правя седемнадесет вида спагети. И покривката е поставена на 12 сантиметра от ръбовете на масата, както сам можете да се убедите.

Моля, допийте си виното. Ще ви помоля да се преместим в библиотеката. Надявам съпругът ми да се прибере скоро. Не виждам никакво основание, поради което би сметнал за удачно да ме задържа повече тук. Имам достатъчно пари. В състояние съм да купя единствената класна стая в онова село. Всъщност не зная дали там има още деца.

Той се изправи, приближи се към нея. Беше щедра жена, много щедра.  Точно на 12 сантиметра от ръба на масата му беше оставила сноп банкноти. Както първия път.

– Надявам се сега господин Савичев да ме изхвърли от тази къща – каза тя. Безизразните й очи останаха неми. Скъпото вино в ръката му потрепери.

Мъжът остави чашата на пода.

– Слав ви праща това – изрече той. Думите му прозвучаха странно грапаво, като удар на сабя в златистия  въздух на шекспировите трагедии. – Това са парите, които ви дължи. Нае ме де ви издиря. – В ръката му парите се изгърбиха. От тях се разнесе вълчи вой и плясък от криле на бухал. – Той дълго време ви търси. Щеше му се да се срещне с вас.

Жената отпи спокойно от виното, ръката й бяла като водата в  извора на белоногата, посегна към виното.

– Слав ми каза, че откакто ви е изпратил онзи календар вече не може да пише – прошепна мъжът.

ЗДРАВКА ЕВТИМОВА

Здравка Евтимова (род. 1959) е българска писателка.Завършила е Великотърновския университет през 1985 г., специалност английска филология.Автор е на четири сборника с разкази и четири романа, публикувани в България. Нейни разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Австралия и Германия, където през 1999 г. тя печели наградата за къс разказ в конкурса за разкази на фондация Lege Artis.

Коментари (2)

- 15-06-2008|Unregistered|Guest User  – Мълчаливият

разказът е чудесен! Браво на авторката!

- 26-06-2008|Unregistered|Guest User

Няма да пиша коментар.Просто имам съвсем мъничко време, в което да препратя разказа на най-добрите си приятели. БЛАГОДАРЯ!

Един милиард китайци не могат да грешат:

Автор: Кристоф Майерл

Тази година не беше добра за олимпийския факел. В Лондон имаше протести, в Париж фехтовчицата с ампутиран крак Джин Джинг трябваше да защищава факела срещу демонстранти и така се превърна в „ангела от Париж“, а в Сан Франциско маршрутът на щафетата беше тайно променен. „Трябва ли факелната щафета да бъде прекъсната?“, попита по този повод читателите на своята интернет страница немското централно информационно предаване die Tagesschau. Един въпрос, който заинтересува неочаквано много хора.

Издателите на предаването в най-скоро време откриха линкове към собствената анкета на повече от 7600 интернет-страници, повечето от тях идещи от Китай. Посетителите били подканвани там да гласуват, съобщиTagesschau.de. „Отделете няколко минути време и гласувайте, предайте на света нашето мнение“, пишело по някои от китайските страници. Къде точно да се щракне с мишката било подробно обяснено за местните хора, не говорещи немски език. Разбира се върху „Не“. Междувременно анкетата беше спряна.

Конфликтът около Тибет е нещо като лакмусов тест за медийния ландшафт на 21 век и неговата водеща медия, интернет. Още от откриването си насам световната мрежа беше съпровождана от големи надежди. Чрез не-йерархичната му структура традиционните портиери на информационния поток трябваше да бъдат лишени от власт, а информацията трябваше да стане много по-разнообразна. Произвеждането и разпространението на новините ставаха все по-лесни, всичко ставаше по-прозрачно и следователно човечеството най-после трябваше да знае какво точно се случва по света. Мъдростта на масите, демократизацията на медиите … Голямото разочарование.

Вярно е, че броят на източниците експлодира, появиха се нови и интересни медии. Всеки който разполага с достъп до интернет, може да стане предавател на информация. Но както отново става ясно при отразяването на конфликта с Тибет, множеството на информационните източници отразява не непременно повече истина, а само повече мнения.

Една картина или едно събитие могат да бъдат интерпретирани по напълно различни начини. Културният произход на наблюдателя играе голяма роля, а също и контекстът, в който събитията биват позиционирани, както и намеренията, които репортажът отразява. От разнообразието на перспективите възниква една бъркотия на мненията, която изисква ред. А принципът на реда в интернет е вниманието. Значението на отделните страници бива определяно от Google и Yahoo според броя на препратките (линкове), които сочат към тях. Медийните страници на Web 2.0 също определят своите огромни съдържания според вниманието, което им се отделя. Колкото повече хора четат една новина, толкова по-важна става тя.

Също и при YouTube видеоклиповете се оценяват според тяхната важност. YouTube е един от най-големите водоеми в световната  електронна мрежа. Според анализаторите на този сайт се е дължала около десет процента от активността в цялата мрежа през 2007 година. Всеки ден там биват качвани десетки хиляди нови видеоклипове, а повече от сто милиона биват гледани. Тази маса от данни се структурира с помощта на ключови думи. Освен това клиповете се структурират според броя на повикванията.

Ако човек напише „Tibet“ във формуляра за търсене и сортира резултатите според броя на повикванията, то в началото се появява музикалният клип„Wannabe“ от Spice Girls. След това обаче започва да става интересно: на второ място е дин седемминутен клип със заглавие „Тибет е, беше и винаги ще си остане част от Китай“, Включите ли клипа, в началото ви поздравява напълно черен екран, след което се зачува съдбоносна инструментална музика. А след това се появява следния надпис: „До всички заблудени, които си нямат понятие от китайска история. Тук няколко факта. За да престанете по дяволите най-после да се опитвате да разпокъсвате страната ни“. Дотук клипът е бил гледан 2,8 милиона пъти.

Междувременно за него са се насъбрали двеста хиляди коментари, тук се дискутира, ругае и проклина. Следващият клип разглежда „Безредиците в Тибет. Истинското лице на западните медии.“ Той е бил гледан от 1,3 милиона души. Тук се изобличават грешки и неточности в представянето на новините от n-tv, берлинският Morgenpost, Bild, но и международни медии като CNN. Нещата обаче не се ограничават до това. „Те го правят предумишлено“,обяснява се на зрителя.

Създателите на клиповете с право посочват грешките на западните медии, но самите те от своя страна се опитват да манипулират. Снимката на един предполагаем тибетски протестант с дълъг нож в ръка бива монтирана заедно със снимки на етнически китайци. Китайски полицаи разговарят мирно с народа, а редом с тях се показват снимки на тълпи от тибетци, атакуващи витрини с ритници. Човек узнава, че Китай инвестира годишно 40 милиона долара в тибетските училища и болници. Кой обаче печели от тези пари не се разяснява. Едностранчивото представяне на новините вече е познато от китайската държавна пропаганда, но това тук е ново, тъй като то не изглежда подставено от държавни източници. Също и създателите на  anti-cnn.com подчертават, че действат самостоятелно. Те били вече сити от „лъжите и изкривяванията“ на западните медии.

Навътре китайската пропагандна машина функционира както открай време, дори и във времената на електронната комуникация. След размириците медиите получиха задачата да информират китайското население чрез една голямоформатна кампания относно „Кликата на Далай-Лама“ и благодатното „освобождение“ на Тибет. Същевременно в Тибет се провежда двумесечна „патриотична възпитателна кампания“ под мотото „Борете се срещу разцеплението, защищавайте стабилността, насърчавайте развитието“. Всичко както си е било преди.

Навън обаче китайското правителство открай време е имало трудности с прокарването на собственото гледище. Съответно „повреден“ беше и техният образ. В мрежата обаче това може да бъде променено. Защото тук важи законът за най-големия брой. Мрежата не е демократична, а демографска. Дори при реномирани онлайн-медии като Spiegel online броят на щракванията определя колко дълго една история ще остане на първа страница. Читателите и медията са по-тясно свързани отпреди, редакторите узнават моментално коя новина се приема и коя не. В съответствие с това се определя и предлагането.

В световен мащаб определящо следователно е мнението, което бива посрещнато с внимание от най-много хора. Това променя международния ландшафт на новините. Значението на някогашни маяци на общественото мнение като BBC и CNN спада. На пазара на мненията народът определя все повече и повече. Наскоро Китай обяви с гордост, че има 0,21 милиарда интернет-потребители.

Анкетата на Tagesschau.de си остана недокосната от новооткритата китайска страст към обществени допитвания. Според редакторите тя е била преустановена веднага след като броят на щракванията внезапно се покачил експлозивно. Архивираната страница с остарелия линк междувременно била повиквана до четири пъти по-често от заглавната страница на сайта.

Но, впрочем, положението все още изглежда контролируемо – поне докатоSpice Girls си запазват мястото като висш авторитет по въпросите на Тибет …

Източник

КРИСТОФ МАЙЕРЛ

Кристоф Майерл е немски журналист на свободна практика, работещ за различни онлайн-издания.

Коментари (2)

- 27-06-2008|Unregistered|vla dunev  – краткосрочно/дългосрочно

Ха, колко мило и познато.

Защо ВСЯКАКВИ хора имат право на достъп до интернет, а не само ние, ИНТЕЛИГЕНТНИТЕ хора... Това е една стара песен, нали.

Да, в краткосрочен план демокрацията е ужасно нещо. Хубавото е че в дългосрочен план работи.

- 27-06-2008|Unregistered|Златко

Не бе, Владик, аз тоя текст малко по-различно го разбирам, затова го и пуснах. Тук става дума не за наличие или липса на интелигентност, а за национализъм, така си мисля. Никой не иска да каже, че китайците са, да речем, глупави. Става дума за това, че когато нещата опрат до националните им предразсъдъци (от които няма – ама наистина няма – народ освободен на тая земя), то те могат да запушат устата на всекиго, просто защото са много. А това не е наред, колкото и инак да уважавам упоритостта, трудолюбието и решителността им.

Стефан Маринов – Писма до България (2)

Автор: Стефан Маринов

виа Пуджа 47

16131 Генуа

До др. Ангел Балевски

Председател на БАН

БАН

СОФИЯ

8.1.1981

Е-е-ех, др. Председател, къде беше Южна Франция, къде беше онуй китно савойско селце с ширналите се крушови градини и закачливия смях на гаронките и луарките измежду клонките на фиданките, къде е Кирилчо, милият Кирилчо, дето все през работно време му се досираше! Отиде си златната есен, окапаха листата, отлитна и цялата година – сякаш беше) миг.

Мога ли да Ви разкажа всичко от октомври до днес? Къде ти, др. Председател – толкова вода изтече. Първо заваляха дъждовете. Тука (там, де, в Горна Савоя) законът е такъв – вали не вали, придадената стойност трябва да се кенза. „Бе как, викаме ний с Кирилчо, в ориентална България като се зададе облак тъмен и полето опустява – цялата сурия от бабета и женурия припка да се прибере на сушина, а бригадирът пред тях на кон препуска.“ „Че как? недоумяват гасконците с типичното селендурско тъпоглавие (критикувано още на времето от първоучителите – вижте том и страница), ами стоката?“ – „Първо, викаме, у нас стока няма, понеже стоката е потребителна стойност, произведена с предназначение за размяна, а у нас потребителната стойност е предназначена за гниене, второ, майната А на стоката – стоката държавна.“ „А-а-а, клатят глави тъпоглавите, къде разбрали, къде не разбрали, стоката трябва на време да се прибере. Вижте, викат, крушата като е зряла и я навали дъжда, пука се и зян става.“ И откъсват една от дървото за да онагледят казаното. „А нас като ни навали дъжда и се разкихаме, ние зян не ставаме ли?“ режем с Кирилчо с желязна пролетарска логика. „Че нали ви дадохме ботуши, гумени дрехи, шапки зюдвестки като на норвежки рибари.“ „Ха, че ние за какво се главихме – круши ли да берем или риба да ловим?“ продължаваме с пролетарската логика. „Ето, сочим ние седмичния отчет с трудочасовете (тука отработеното време го мерят с трудочасове, трудоминути и трудосекунди, а не като у нас с трудодни за селяните и с лежомесеци за чиновниците и служителите от БАН), какво пише тука – Сирил Алеалашезов – тире – cueillieur, не пише – тире – pecheur[80]. „Кръгом, командвам на Кирилча, сваляй рибарските доспехи; до като трае потопа, ние сме в Ноевия ковчег, па гаронците и гаронките (чийто закачлив смях замря с първите дъждовни капки) нека се борят с водната стихия.“ И се прибрахме на сушина.

След три дни, когато дядо Господ изкара един тигел по раздраното небе, и показалите се тук-там звездици обещаваха хубаво време, в седем нула-шест застанахме с Кирилчо край фиданките. Чорбаджията вече беше докарал първата партида щайги и беше разпределил работата. Когато към осем пристигна с втората партида, минавайки на пет разкрача от нас, ни викна от трактора: „On est complet!“ „Вуи, вуи, отвърнахме бодро с Кирилчо, засукали ръкави – он е конпле, он е конпле.“ И сочим весело засмялото се слънце, което вече беше подало червеникава глава из-зад близкия баир. Но патронът спря малко рязко трактора, скочи и дойде при нас: „Messeurs, j’suis desole, mais j’n’ai plus b’soin de vous.“[81]

Така завършихме с брането на круши. „Още по-хубаво, рече Кирилчо, който се е тренирал да посреща житейските перипетии с древно-индийско спокойствие, поне ще си оправя корема, че от тия круши се раздрах.“ Метнахме се на кирилчовата каравана и дигнахме пушилката за Париж (доколкото такава, др. Председател, може да се вдига по тукашните шосета).

В Париж Кирилчо измъкна две каси йо-йо-та[82] от багажника: „Една на теб, една на мен – айде в метрото.“ Той беше купил във Венеция парчето за пет франка. На мен го даваше за десет. Той продаваше парчето за 15 франка, аз го продавах за 20. Двамата печелехме наравно – нямаше експлоатирани, нямаше ощетени. Застанах на „Конкорд“, дето пет линии се пресичат и тълпата тече като река: „Йо-йо-йо, йо-йо-йо, ме дам, ме дьомуазел зе месьо, фет вотър жо. Това е йо-йо автоматическо, електрическо, естетическо. Няма нужда от петрол, няма нужда от атомна енергия. Като се върти светка, като не се върти не светка. Може персийския залив да затворят, Баб-ел-мандебския пролив да минират, шейховете и зелените полковници всички“ кранчета да затегнат, може автомобилите да спрат, централите да замрат, Жискар-жирафа и той да си разкрачи пергела по Шан-з-елизе, едно само йо-йо-то от криза не се бои. Ето вижте го как само си светка. Вечна нощ над планетата може да се спусне, но завъртиш ли йо-йо-то, то ще пръска светлина и ще гони мрака. Купувайте електрическото, автоматическо и естетическо йо-йо. Последните бройки останаха. Разграбят ли се – край, и аз си отивам. Какъв ще е смисъла, господа, да стърча и дърдоря на вятъра, след като си продам стоката? Така че, дорде съм още между вас, не тичайте като в захлас, а за минутка само спрете и йо-йенце от мен купете. За учители от провинцията двайсе на сто намаление. Але-зи, месьо-дам.“ И алтавите парижани купуваха. За тая щуротия, др. Председател, по двайсе франка даваха, по две, по три ги купуваха, сякаш че са самуни топъл хляб. „Бе, щурчо, викам си на акъла, за тия пари 5 ананаса ще купиш, половин каса портокали, бе върви купи смокини, фурми, кокосови орехи, върви пий Пиня Колада, за какво ти е да въртиш туй шантово йо-йо. Една верижка навъртай около пръста си отляво на дясно и от дясно на ляво, эфекта е кажи-речи същия.“ Но парижаните не ми оставаха време да си изпея песента за петролната криза и за Жискар-жирафа, дето щял да си разкрачи пергела по Шан-з-елизе, когато отива и се връща от работа. До като застанаха пред мен двама набити мъжаги и обърнаха за миг левите си ревери. Отведоха ме в някаква стая наблизо и съставиха набързо протокол за конфискация на стоката. Опитах се да се поопра: „Не е ли срам, господа? Чифутите могат да търгуват с диаманти, със златни гривни, с крадени икони, тяхната стока не конфискувате, даже зъзнете денонощно около дюкяните им да ги пазите от други крадци, а мен, едва се изправих да продам едно-две йо-йенца, няколко мили парижанчета да зарадвам, и ме прибрахте. Къде са егалитето, либертето и фратернитето, или вече забравихме кои бяха Робеспиер и Дантон?“ „Или млъквай и си тръгвай веднага, или ще съжаляваш, че си си отварял човката, каза единият от мъжагите, ето вратата.“ Рекох си: я да си затворя тука човката, па след туй върху лист хартия пред другаря Председател да си я отворя. Той, милият, вече не може да ми я затвори. Тодорий високо, Ангеларий далеко...[83]

Та ето – човката отворена. На изток – желязната завеса, на запад – американският противоатомен щит: чуруликай, птичко божия, цвърчи, гракай. Но получавам, др. Председател, едни такива ми ти писма от скъпата татковина: „Ти какво си се разпищолил, бе, нехранисинко, ти за нас не помисляш ли? Как можа такива да ги изплещиш и да си разиграваш магарето, където ти уйдиса. Леко ти е, че си се отървал, а че има хора, дето трябва да попълват графи „роднини в чужбина“, това през ума не ти минава.“ А братовчедката Мириям така ми писа черно на бяло, като бях съобщил, че смятам да прескоча за ден-два до Софийско: „След всичко що изписа и изплю по вестниците, да знаеш, че от братовчедите никой ръка няма да ти подаде.“ Бац, др. Председател, до къде дойдохме – ръка нямало да подават. А братовчедите, знаете ги – Будевските – научно сътрудничат, в подопечното заведение директорстват, катедри водят. Досиетата им в несгораемия шкаф отдясно на бюрото Ви всичките под буква „Б“ ще ги намерите. – Преди девети бащите им фабриканстваха, търговия водеха, адвокатлък въртяха, и до сред нощ си деряха гърлата пред моите родители (майка ми е Будевска), че Хитлер ще стъпи на врата на Сталин. Моите си деряха гърлата за обратната теза – че Сталин ще стъпи на врата на Хитлер. До като танковите колони вършееха от запад на изток и от изток на запад по украинските и белоруски простори и милионите мряха като буболечки при степен пожар, у нас въпроса „кто кого“ си беше тема за храносмилателни глаголствания. Но когато Антоша Югов пипна вътрешното министерство, облещиха се чичовците. Ей, др. Председател, мътно време настана, едва ги отървахме. Чичо Боби го писахме патриотичен индустриалец. Бе той и преди си беше патриотичен – работника беше оста на колелото, къде ти тринайста заплата, и четиринайста и петнайста даваше. Работниците за него мряха – децата си на имената на неговите деца ги кръщаваха. По фашистко Първи май, бойния празник на труда, празнуваше го във фабриката както днес никоя наша одържавена фабрика не го празнува. Сега или трябва да си платиш куверта, или зависимия профсъюз ще отпусне част от събраните членски вноски да се купят на глава по чифт мършави сосиски, а чичо Боби колеше по десет агнета (през купонната система), виното и бирата с бурета се търкаляха, па хора се играеха, па танга се танцуваха, па румба-румба, па леля Ленче като разпънеше акордеона с онуй ми ти „Сложи главата си на моите гърди (ние, децата, го пеехме „Измий краката си на близката чешма“). Но след девети стана чичо Боби от патриотичен по-патиотичен (баща ми му беше казал: „Ще патриотстваш, Боби, па ако ще да ти се съдере дупето“). На работниците обяда го даваше безплатно. Къде днес, , др. Председател, ще намерите фабрика в Българско да си храни работния добитък безплатно. А той го хранеше – и то след девети, през купонната система, през недостига (имаше си подсобно хозяйство – тикви растяха, прасета грухтяха). Напълниш си чинията, още ти се доще – готвача пълни с черпака, сякаш че бърка в попски курбан. Като дойде национализацията – леко мина, и къщата отърва, и опела. Фамилното курубагларско имение[84] го минахме даже като „отчуждаване“ с обезщетение по не знам колко си лева за квадратен метър. Генчо и от фронта го отървахме[85], и в университета влезе. – А ако ги беше подхванало от дебелия край? – Изселване, изселване – то се ядва. Конфискация на цялото имущество като незаконно забогатели – и то се преглъща[86]. Ами затвор, ами бой – това др. Председател, яде ли се? А след девети пердаха беше як, не е като сега. Имаше ги някои от царската полиция, дето като специалисти ги оставиха на работа в народната милиция – те, за да се покажат по-усърдни в службата и да докажат безрезервна лоялност към новата власт, бая усърдно и безрезервно налагаха – хвърчаха свитки от зъркелите на българското чорбаджийство и на тия нещастници, дето бяха попаднали между чорбаджиите. Ама аз така й писах на Мириям: „Да им кажеш на всичките, като правите коледно събиране на братовчедите, че не ръка ще подават, ами може да се случи и да я целуват биля.“ Я ако фашагите вземат пак властта в Българско, кой друг ще ги отървава? Ами аз тука нали с техните шефове ям и пия. Цар Симеончо лични послания ми праща. Аз си го величая „Ваше Величество“, и както татко му навремето ходеше с Пелинко на лов за пъдпъдъци в Чам-кория, така и Симеончо все ме кани да ходим да бием фазани в Хуан-Карлосовите имения, като ми се случи път до Мадрид. А братовчедите, др. Председател, „ръка нямало да подават“. Не помислят ли тия братовчеди, че като се смени властта в България в Чернене бая души ще има да се почернят. В Чернене, викат тука шефовете, няма да е като в Белене. В Белене ги закопаваха да гушата в лайна, само главата да стърчи[87]. В Чернене щяло да бъде обратното – пак до гушата, но главата в лайната, а другото да стърчи[88]. Е кой ще ги отървава от Чернене, кой? Братовчедите си мислят, че като бивши възпитанници на немските и италиански гимназии, новата баш-народна власт ще ги мине за „свои хора“. Да не ми се надяват, др. Председател. И Вий тъй да му кажете на Баджо, като дойде на. заседания в Централното Ведомство. Тука са ги писали в графата „колаборанти и перебежчици“ (мислите, че тука хората си нямат архиви, досиета, буквеници и несгораеми шкафове, че туй досието , да не би да са го измислили Ягода, Малина и генерал Солаков?) А спрямо ежко-бежко-перебежковците знаете как е. В едно задимено парижко кафене един от тукашните така ми говори до сред-нощ: „Аз комунягите не виня. Видяха мътно в България, пипнаха калъчката. Няма да са улави да не я пипнат – толкоз години си точеха зъбите за власт. Ама на нашите – на нашите не-про-ща-вам! На Червения Вълк в краката му да идат да легнат, а сега четвърт век на правецкия говедар дупето да лижат. Имам ги, всичките имена ги имам. Жестоко ще се отмъсти! Към перебежчиците в лагера на класовия враг милост няма да има.“ O-о-о-х, седя си и си мисля – тоз път бая тичане ще падне фамилията да отърваваме, сигурно с месеци по улицата ще трябва да се спи. Тоя път по 99.999% за антинародната власт гласуват, значи всички специалисти в баш-народната полиция ще трябва да ги наемем от антинародната милиция и тежко им на тия гърбини, върху които ще си демонстрират усърдието и безрезервната лоялност бившите мильовци. Пък, недай Боже, др. Председател, и Вие да попаднете между „перебежчиците“, ще тичаме, ще перебягваме, ще гледаме и Вас да отървем, зер от толкоз години епистоларно другаруваме, само да се молим Господ-Бог да поживи и да даде дълги дни на цар Симеонча.

Аз като си седя тука в Генуа и си мисля за Фиеско, така го измислих: Както след Девети не можеше да обезглавим габровската и сливенска индустрии, така и след Десети за да не обезпредседателстваме научните заведения, Апашките Предприятия на Комунистите и Асфалтираните Пътища Към, ще ви минем за „родолюбиви бюрократи и народобранни сановници“. Писах за тия мои идеи на Негово Величество. А те тъй ми отговориха: „Мъдро си го измислил, севастократоре Стефаниди. Да имам още две глави като твоята за болярския съвет, голяма благодат ще донесем на четвъртото българско царство, втори златен век ще впишем в аналите на българската история.“ „Ще впишем, царю, отговорих му, как може да не впишем, че да не сме безграмотни, ама другите две глави къде да намерим?“

Другарю Председател, Вий като ми четете посланието, сигурно почвате да се понамръщвате: „Тоз монах втора степен[89] много еднопланово, едно-плоскостно и едно-гъзесто вижда нещата. Научна академия равно на богоугодно заведение, народна милиция равно на баш-народна полиция, патриотичен индустриалец равно на родолюбив бюрократец, Ангел равно на Ангеларий, Ангеларий равно на Ангел – е чи пък не е съвсем еднакво – само първите пет букви си уйдисват, а опашките не.“ Прав сте, др. Председател, да не ставаме вулгарни материалите. Има си някои разлики. Ето, разправям им тука на италианците оня виц за капитализма и социализма, помните го, де, че при капитализма човек бива експлоатиран от човека, а при социализма е точно обратното. Позасмеят се кабарите, па се сепнат: „Точно обратното ли, ами че точно обратното, то пак същото.“ „Абе, викам, същото е, ама не е съвсем същото.“ „Е как да не е същото? – възразяват ми внуците на древните латински логици: – Ако при капитализма човек е експлоатиран от човека, а при социализма е обратното, то значи, че пак човек е експлоатиран от човека.“ „Е, викам, така е, ама не е съвсем така, понеже при реалния социализъм човек е екслоатиран не от човека, а от говедото.“ Тука внуците на древните логици вече съвсем недоумяват: „Че къде се е чуло и видяло човек да бъде експлоатиран от говедото.“ „Абе, викам, продължавайте да увеличавате бройките на ИКаПе-то в парламента, па ще видите и ще чуете.“

Бе, др. Председател, защо да хабим време и хартия и да обясняваме неща, които вече са обяснени, анализирани и възпети в стъпкована реч и то не от разни гламави гали, келяви келти и фанфаронстващи саксофонци, а от хора-българе. Отворете я, др. Председател, КНИГАТА ЗА БЪЛГАРСКИЯ НАРОД, то там всичко си е написано черно на бяло от аза и букито да „ъ“ твърдото. Знаете я, Вий, чели сте я Златната Книга, ама Да наредите да се издаде в академично издание със златни корици – това не. Ах, гиди, гиди, др. Председател, знаете какво да се издава в златни корици, а какво да се оставя за храна на мишките. Ще се правим на три и половина, ще се правим на архимандрит-ангелариевци, а знаете, че ако за народ се милее, тоз народ трябва да се просвещава. Знаете много добре коя е чистата духовна храна, знаете кое е бълвоч и лиготни, а на тоя народ все лиготни му поднасяме. Защо трябва, др. Председател, тука от Генуа да пускам след-деветосептемврийското издание на Златната Книга с мое иждивение и безсъние и да преписвам от една изпомачкана тетрадка, пренесена през толкова граници[90], че бай-Стояновите зевзещини и зейбещини едва се разчитат, та след това педантите да ми тикат в очите грешките. Нали за туй е Академията – да съхрани мъдростта на народа, да я предаде от дедите на внуците, та внуците по-мъдри да станат ида не повтарят грешките на дядковците си. Защо ще трябва да търпим и да примигаме, когато бай Стояна Михайловски го петнят като „представитель болгарского чорбаджийства“ по големите съветски енциклопедии, а не вземем да издадем умотворенията му и да видим, джанъм, чий представител е, ако че врата му е дебел и як като на думбазин. Че кое дете в България не я знае баснята за бухала и светулката, кое не е декламирало: „ На върха на една ела във Стара-Планина“[91], а кой у нас е чел Златната Книга през последните четирийсе години, когато в България се свиваха сърми и разтягаха локуми. Ако сте я позабравил, др. Председател, дайте да си я припомним, дайте да пийнем бистра балканска водица, пък тук-там ако срещнем малко логомахия, на бай Стояна кусур да не връзваме.

СТЕФАН МАРИНОВ

Стефан Маринов (1931–1997) е български физик, писател – и не малък чудак – чийто „роман в заявления“ Изыди, Сатана!, издаден през 1981/82 от автора в Австрия, днес бива разглеждан от познавачите като върхово постижение на модерната сатира.

Коментари (2)

- 26-06-2008|Unregistered|Guest User

Чета и сладко ми става на душата. Ама съвсем в подножието й стои една капка-горчивка, в която е концентрирана въздишката-вик "Що чак сега, бе, ги срещаш тези думи, мисли и хора?" Още не съм разбрала кой ми праща тези светлинки, но ако е Златко – Благодаря ти и бъди жив и здрав! Ако е някой друг добър човек – същото!

- 27-06-2008|Unregistered|Златко  – Благодаря

Ами то самите нюзлетъри ти ги изпраща една машинка, за която аз се грижа само дотолкова, че я тъпча с адреси (сещам се за Чудомир и добавям солено „като мисирка с царевица“, хе ,хе). Инак тя сама си въши работата.

А инак ти благодаря за добрите думи, която и да си, че те са ми единствената награда (не че ми трябва някаква друга де)...

Отмяната на бедността

Автор: Илия Троянов

Накипрена върху сградата на Gowalia Tank Chowk в Бомбай, един тридесететажен небостъргач, господства вила, обградена от изкуствена морава, обзаведена с Жакузи и люлка, от която собственикът може да се наслаждава на грандиозната гледка, там горе в облаците на илюзорния свят, далеч от бъркотията на града. Наднормено пълният собственик на къщата (всъщност на цялата сграда – той е строителният предприемач) може да бъде доволен, че е постигнал онова, за което мечтаят всички – един остров на блаженството, една интимна утопия.

– Нямате ли деца? Самите вие нямате ли деца?

– Престанете, престанете, аз съм само бедна чистачка! Изпочупихте ми съдините, кой ще ми купи нова тенджера?

– Който изхвърля деца на улицата трябва да бъде прокълнат навеки!

– Засипаха кладенеца. Вече нямаме вода. Сега всичко е свършено!

Булдозерът се търкаля напред-назад, изпушва черни облаци със спокойната естественост на пушач на лула. Бригадата по събарянето продължава да работи, охранявана от полицаи, по които се плюе и крещи, докато изпод каските им се процежда пот. Жертвите стоят под сянката на пластмасови чергила и оплакват неволята си като трагичен хор, сковани от неудържимото разрушение.

– Това не е за първи път. Вече четири пъти трябваше да строя къщата си съвсем наново, и всеки път струваше повече, отколкото имах. Защо, мислиш, имам навсякъде дългове?

– Какво да направим срещу това? В устата всички сме много силни, но ако ония ни нападнат, ще видиш колко бързо ще избягаме всички.

Не всички. Предишния ден неколцина се биха с полицията, някои от бараките бяха изгорени. Много от хората, изпълнени от страх, вече сами разглобиха бараките си, за да могат да използват, или поне да разпродадат, гофрираната ламарина, картона и пластмасата. Дори и най-ръждясалата ламарина носи по няколко рупии. По всяка просека в ламаринената джунгла лежат разнищени вързопи и мръсни картони, разхвърляни върху легла и дюшеци: имуществото от бараките, които булдозерът скоро ще достигне. Консервени кутии от олио, туби за вода, телевизионни антени. Прашни играчки в изпокъсани торбички. Железни триножници за готвене. Наблизо вече дебнат лешоядите, които ще изкупят остатъците за жълти стотинки.

Когато бурските заселници в южна Африка се сблъсквали с ожесточена съпротива, те оформяли кръг с волските си коли и се криели зад този защитен пашкул. Една след друга те отблъсквали всички атаки. Вътре в кръга си те се чувствали сигурни, недосегаеми за варварския свят, който ги заобикалял. Този „Laager“ им въздействал като магически кръг и поведението на заселниците, една смесица от заслепение и самозаблуда, стана толкова симптоматично, че от него възникна понятието „лагерен манталитет“. В края на краищата той доведе до апартейд и деформира цял един народ.

Собственикът на вилата в небостъргача има проблем. Тъй като не принадлежи към стария елит на Бомбай, той трябва с много търпение и сръчност да задейства множество лостчета, за да стане член на важните клубове. Наскоро узнал с възторг, че Breach Candy Swimming Club, основан от англичаните през времето между двете войни, един оазис непосредствено на брега на Индийския океан, чийто плувен басейн (с очертанията на Индия) се пълни с филтрирана морска вода, за пръв път от десетилетия насам ще приема нови членове от 1 януари. Човекът седи във вилата си и усърдно телефонира. Той знае, че малцината стари членове ще бъдат засипани от телефонни обаждания, че всеки, който ги е срещнал веднъж, разменил визитни картички или вършил бизнес с тях, ще се позове на познанството с надеждата да се сдобие с необходимите препоръки. Господинът припомня стари дългове и обновява връзки, за да може скоро да обърне гръб на града, на терасата на ресторанта Breach Candy с изглед към залеза. Една вечер в клуба насърчава невероятно много лагерния манталитет.

Slum. Така се казва думата. S-L-U-M, четири букви, чрез които животът на повечето обитатели на Бомбай бива сведен до един напълно неясен общ знаменател. Slum – думата ту пробужда асоциации за ужасяващи картини на мръсотия, бедност и болести, ту пък посочва с възмутена и едновременно примирена поза към полугладните, занемарени жертви, които вегетират в своята беззащитност и безсилие. Чрез честата си употреба думата е създала своя собствена виртуална действителност както почти никоя друга. „Slum“асоциира еднообразието, което дискурсът на глобализацията изисква от своите категории – той е статистическа величина. Онзи, който седи в някоя градска инстанция и произнася думата Slum, същевременно има пред вид„encroachment“, посегателство върху земя и поземлена собственост. Защото един Slum рядко се простира върху законно закупена и прилежно нанесена в поземления регистър земя. Slum-ът избуява по всяка свободна площ в града, която не е строго оградена и охранявана. В една-единствена безсънна нощ се появяват селища от бараки, възможни поради циничната алчност на една малка група експлоататори: така наречените Slumlords, продаващи на неграмотните земя, която не им принадлежи; политиците, държащи покровителствена ръка над Slum-а и разменящи избирателски гласове срещу празни обещания; чиновниците, изискващи редовни плащания, сякаш самите те са наемодатели. Един „парцел” от три на три метра (достатъчен за петчленно семейство; три четвърти от всички фамилии живеят в една-единствена стая) струва около петстотин евро. Една поземлена такса, така да се каже, към която се прибавят месечни плащания. След като най-послеSlumlord-ът е доволен, стъпка по стъпка следва една измамна нормализация. Водни и електрически източници се използват нелегално и разпределят през целия Slum. Един агент доставя за скромни сто евро така наречената „продоволствена карта”, която дава на потребителя не само право на субсидирани ориз и захар, но и служи като лична карта, с която човек може да се запише в избирателните списъци.

В представата на богатите топографията на Бомбай се състои от няколко сигурни острова, намиращи се сред едно заплашително блато от хаос и безредие (най-любимите сиамски близнаци на привилегирования език). Острови на модерността, цивилизацията и красотата. Например голф-клубове. Един голф-клуб е съвършен. Само избрани членове имат достъп, местността се състои от подобрена природа – тревата расте в една посока, докато онази в града расте напълно безредно! Royal Palms Golf and Country Club в Горегаон – да, там, където преди известно време се състоя световният социален форум – е най-добрият и най-хубав клуб в града, осемнайсет модулирани дупки на една земя, на която някога се намираше гората Боривли. Това е важно дотолкова, доколкото горската област всъщност би трябвало да бъде защитена, преди всичко в Бомбай, където дърветата са по-редки и от чужденците. Но един ден областта в южния край на гората беше дерегулирана (понятието за„encroachment“ по официална линия), проведе се известен пазарлък за „development rights“ и накрая един строителен консорциум спечели търга.

Паркът Боривли се простира върху 103 квадратни километра и подхранва две естествени езера, които осигуряват повече от десет процента от градските водоизточници. Между летището и различните индустриални области тук се тълпи едно тропическо разнообразие на видовете: изброени са 59 вида млекопитаещи и 299 вида птици. През септември 1999 тук е наблюдавана много рядката нощна пеперуда-атлас, най-големия вид пеперуда на света – 33 см с разперени крила. В парка дебнат дори и няколко леопарда, които се изхранват от бездомни кучета. Но големият град не би оправдал реномето си на лакомо чудовище, ако би оставил тази идилия необезпокоявана. Седем процента от гората са окупирани от каменни кариери, индустриални съоръжения, спиртни фабрики и „encroachments“. На север надмощие взема една колкото отлично организирана, толкова и нелегална сеч, в източната част политиците си строят вили, появили са се и храмове. А в южната част току-що е завършена една част с изкуствена джунгла.

Нещата рядко свършват само с едно игрище за голф. Сега са на мода „Селища за голф”, недостъпни площи, в които непосредствено до игрищата се строят вили и жилищни блокове. Селищата за голф, оградени с бодлива тел и охранявани от въоръжени служби за сигурност, не са никъде така популярни както в Южна Африка – старите навици не умират така лесно. В Бомбай досега има само едно такова, Royal Palms в Горегаон, един голям пакет от бутици, ресторанти, аптеки, фризьорски и козметични салони. Величествената сграда на клуба се издига върху един от най-високите хълмове на града. Маслените портрети по стените представят британски аристократи по време на танц. Някъде отзад се дочуват тихите тонове на нежен валс. От жилището си членът може да хвърли поглед върху миниатюрен океан заедно с изкуствени вълни и изкуствен плаж. „A world apart, an exclusive enclave”, обещава гланцираният проспект с крещяща пазарна поезия. Дори качеството на въздуха е високо, както потвърждават в преценката си международните експерти от A.I.C. Watson. Членовете на лагера могат да дишат по-свободно, могат да черпят щастие от малкия птичарник или да се разхождат в собствено-клубната джунгла – една оптимизирана версия на някогашната дива природа, която дължат на усилията на един австралийски биоархитект, който е внесъл седемдесет птичи вида, пуснал е риби в изкуствените езера и дори е предвидил ветеринарна станция. Без съмнение: тук наистина е постигната „идеалната комбинация от природа и свободно време”.

В западната част на парка, само на няколко километра разстояние, защитниците на околната среда стремително са си пробили път, с помощта на булдозери. Един Slum е опразнен и прегазен, с encroachment-а на бедните е приключено. Паркът Боривил е белият дроб на Бомбай, обосновават състоятелните активисти на BEAG (Bombay Environmental Action Group) в делата си пред съдилищата. Ако не се предприемат драстични мерки, паркът ще пропадне! Законът трябва да бъде наложен. Ако бъдем твърди, всички ще разберат посланието и незаконните заселвания ще престанат. Не може все пак да се посрещат такива неща с търпение. Висшият съд на Бомбай последва тази аргументация и нареди отстраняването на всички нелегални постройки, но ясното решение можеше да бъде реализирано само с големи трудности. Все пак на територията на националния парк се намират повече от шест хиляди бараки, които подслоняват повече от тридесет хиляди души. Съдът даде на градските власти осемнадесет месеца за преселването на тези хора. „Рехабилитацията“ на прогонените обаче никога не е функционирала на практика. Градската управа твърди, че не разполага с достатъчно земя или разработва планове, които пропадат до фарс поради политически сметки и корупция. При това движенията за граждански права (активистите в Бомбай биват задвижвани или от хора, или от природата) показаха, че в града има незастроена земя за милиони хора, но за да се отдаде скъпата земя на бедни граждани липсва политическа воля, особено когато тя може да бъде разработена много по-изгодно от търговски посредници и строителни предприемачи. Решението: триста хиляди души трябва да бъдат преселени на неразработена земя, на петдесет километра от града. Планова лудост. Отмяна на бедността чрез отстраняване на бедните.

В Slum-а се намират храмове, джамии и църкви. Образовани и необразовани работници, висшисти и неграмотни хора, мюсюлмани и индуси, парии и хора от по-висшите касти живеят в това тясно пространство редом едни с други. Който успее да достигне малко благосъстояние често остава в квартала заради общността. Оттук и солидните сгради и многоетажните жилищни блокове, които стърчат сред морето от бараки. Но и безразборно построените бараки също се различават едни от други. Всяко семейство е намерило изобретателно решение за особеностите на собствените притеснения. Много хора са построили втори етаж, до който се стига чрез тясна външна стълба и който предлага някаква интимност, място за усамотяване. Обитателите на Slum-а получават похвали от реномирани архитекти за новаторските, импровизирани строителни техники, чрез които успяват да извлекат най-доброто от малкото пространство. Известният индийски архитект Чарлз Къриа признава на тези „прости хора“ едно забележително усещане за дизайн. Ако им се даде собственост и отговорност за земята, те биха могли да променят решаващо непосредственото си обкръжение, а с това и целия Slum.

В медиите отмяната на бедността вече е приключила успешно. По телевизията няма бедност, множеството сапунени опери никога не показват живота на някое семейство от Slum-а, а когато – например в рекламите – все пак се появи някой бедняк, то бедността му бива разкрасена до неузнаваемост. Амир Хан, един от най-известните индийски актьори, играе селянин, който среща на нивата си три млади жадни жени. Кокетно облечените градски красавици не само биват запленени от рустикалния чар на селянина, но той успява и да угаси жаждата им с помощта на стар индийски въжен трик – той дърпа въжето на кладенеца си и, гледай ти, от него се появява кофа охладени напитки от известен нездравословен вид. Бедността, внушава тази реклама, не е нито структурен проблем, нито екзистенциална разлика. Бедността е просто един по-различен начин за съхраняване на желаните потребителски стоки. Сталинистката визия за селяните, които работят щастливо в пролетарския рай, бива използвана също толкова успешно и при капитализма. Освен това рекламните платна, както се практикува на много места в Бомбай, могат много успешно да прикрият най-грозните рани на града.

Социалната енергия на лагерната класа се изчерпва до благотворителността и така наречените „случаи от обществен интерес“, съдебни дела за общо благо, например за защита на някоя градска градина (бездомните – вън!) или крайречна алея (дребните търговци – вън!). Визиите на заможните жители се състоят в изключването на проблема, в прогонването на масите. Лагерният манталитет изисква идеология и пропаганда, с които да оправдае идеята, че детската площадка има приоритет пред човешките права на бездомните, защото в противен случай биха могли да попречат нашите естествени инстинкти за съчувствие и солидарност. Бурите в Южна Африка развиха теория на расовото превъзходство. Привилегированите жители на Бомбай работят с по-малко догматични предразсъдъци. Масите са недисциплинирани, мързеливи, мръсни, паразитиращи и на всичко отгоре се размножават като луди. Те разрушават някога красивия Бомбай. Това гледище за града страда от една принципна мисловна грешка: с невероятно евтината си работна сила масите създават богатството на висшите слоеве, те предлагат работа и услуги, от които не може да се откаже нито един жител на островите.

Един обитател на Slum-а никога не тежи върху джоба на порядъчния данъкоплатец, макар че той с удоволствие си въобразява това. Дарви, най големият бомбайски Slum, по-рано рай за контрабандистите, днес подслонява една процъфтяваща кожена индустрия, която произвежда дипломатически куфарчета и дамски чанти за износ. Произвежда се почти всичко, за което не са необходими тежки машини: белжници, облекло, пападам (хрупкави индийски тестени произведения, бел. пр.), музикални касети, чики (вид бонбони), златни украшения, токи за колани. Предприемачите работят в зона, намираща се извън закона. Те не познават нито предписания, нито субсидии. В Дарви често се вършат нелегални неща. Градската управа, която не предлага никакви услуги, предпочита да не се намесва както чрез управленчески, така и чрез полицейски средства. Предприемачите се справят, а понякога дори преуспяват, макар че са започнали от най-лошата възможна изходна позиция. Работните условия в многобройните манифактури, работилници и малки фабрики предлагат почти само отрицателни примери: детски труд, безгранична експлоатация, никакви предпазни мерки срещу отрови или злополуки. А който се разболее, попада в ръцете на по-малкото от двеста лекари на Дарви, сред които по данни на „General Practitioners Association“ около четирийсет процента са мошеници. Най-често те предписват стероиди, които постепенно убиват пациентите, защото отслабват защитните им сили.

Пътят към Royal Palms Golfklub е обграден от две стени, които на много места вече са съборени – очевидно са пречели на някакви други, неформални пътеки. Управлението на националния парк Боривли строи огромна стена, която трябва да обикаля осемнайсет километра, но по готовите й части вече се откриват първите пробиви на encroachment-а. Високи стени трябва да задържат навън човешката нищета и екологическото разрушение, но никой социален ред не може да просъществува в конфликт с интересите на голямото мнозинство. И защитата на околната среда не може да се провежда без цялостна визия, вземаща пред вид живота на всички и инвестираща в общността, вместо в сигурността. Днешните острови са бункери, а всеки бункер рано или късно бива превзет.

Такива обстоятелства не са единични или необичайни. Американската журналистка Барбара Еренрайх се е опитвала да преживее като необразована работничка на много места в САЩ и е написала изключително интересна книга за неуспеха си. Тя представя един грозен подземен свят в най-богатото общество на земята. „Необходима е много по-силна дума от „разстроено“, за да се опише едно семейство, в което някои членове могат да се хранят на маса, докато останалите ядат онова, което е нападало по земята: „психически разстроено“ е по-точното понятие“.

Източник

ИЛИЯ ТРОЯНОВ

Илия Троянов (род. 1965) е немски писател, преводач и издател от български произход.

Коментари (1)

- 07-09-2012|благодаря

Какво пътуване в реалности, които не познавам.Сещам се за "Седмият печат" като отваряне на прозорци. Благодаря за всички статии.

Ханджоу

Автор: Димитър Атанасов

Сутринта не можем да се измъкнем от Сиан. Гъста млечна мъгла. Затворени магистрали. Три часа закъснение на самолета. Добре, че летището е достатъчно голямо и добре уредено, за да поеме постоянно увеличаващия се поток пасажери от отложените полети.

Скиторим насам-натам с Джеки Вагенщайн, заглеждаме се, спираме тук-там по магазинчетата. Той разказва книгата „17 години, които липсват на Христос”. Някой му я откраднал, поръчва да я търся в Пловдив и да я купя на всяка цена. Само че не си спомня автора. Обещавам.

– Христос е Свети Иса в Тибет – с видимо удоволствие подхваща темата от книгата Джеки, може би защото слушам с нескрит интерес.

Джеки е от писателите, които умеят да разказват увлекателно и забавно. Понякога дори по-добре, отколкото пишат.

Избраният според Евангелието до дванайсет годишна възраст бил в храма. И после, вече на трийсет години, се появява на река Йордан. Остава неизвестно къде е бил цели седемнайсет години. В книгата се разкривало съществуването на древни тибетски ръкописи, които разкриват, че Йисус отишъл в Тибет на тринайсет години. Преди това бил при индийските факири, където изучил как да се абстрахира и да се отделя от тялото си. Отишъл с търговски керван в Бомбай, там имало голяма еврейска колония. Те го препратили в Тибет да учи.

– Йоан Кръстител защо се нарича така? – пита Джеки.

Усещам, че няма нужда от отговор, просто разказвачески прийом.

– Той кръщава в името на Христа. А Христос в името на кого кръщава? В името на есеите. Йоан го приема в партията на есеите – Джеки ме поглежда, очаквайки реакцията ми.

Моят недоверчив поглед е достатъчен повод, за да продължи.

Партията на есеите всъщност е движение. Те проповядват бедност, хармоничен живот, лишения от лукс, срещу богатите.

– Християнството е точно това... – твърдо убеден е Джеки. Или поне така звучи.

Този въпрос, за Йоан Кръстител, той е задавал и на дядо Наум Бачковски. Пил е от джинджифиловата му манастирска ракия.

В книгата се представяли различни доказателства, между които древни тибетски пергаменти, предоставени на пътешественика Николай Рьорих още през двайсетте години на миналия век от един лама с думите: „Тези листа говорят, че вашият Йисус беше тук!”. Рьорих е организирал експедиция по стъпките на Христос, търсил е следи в Тибет. Той е един от тези, които доказват, че след възкръсването си Йисус всъщност се връща отново в Тибет и живее там като монах до края на дните си, известен под името Иса. След смъртта му го канонизират.

А Джеки се познава със сина, Светослав Рьорих, бил му е на гости в Индия...

Съобщението за нашия полет прекъсна разговора. Така и не го продължихме до края на пътуването. Натрупването на нови впечатления, нови познанства, интензивността на програмата не ни го позволиха. Но аз не забравих моето обещание. Щом се върнах в Пловдив една вечер се разрових в интернет, за да търся въпросната книга. И я намерих. Макар че заглавието се оказа друго – „Изгубените години на Христос” от Елизабет Профит, издателство „Аратрон”, София, издание от 1998 година. Поръчах две бройки. Тъкмо наближаваше Коледа.

След два дни телефонът иззвъня и чух паролата: "Банка ДСК?" "ДСК-а я!", отговорих.

Не казах колко лесно съм открил книгата.

Разстоянието е 1100 километра, посока югоизток.

Небето над Ханджоу е мрачно и навъсено, преросява. Часът е едва седемнайсет, а е почти тъмно.

Посреща ни поетесата Ван Ян Зи, т.е. Ваня и един писател, чието име се затрудних да запомня. Ваня има руско име, но не говори руски, нито английски, макар че е била в трийсет и пет държави от целия свят /без България/. Тя е бивша циркова актриса. Играела в голяма армейска гимнастическа трупа, нейното място било на върха на пирамидата. Наистина има атлетично тяло – ниска, но стегната, със здрави крака и малко широки рамене. При все това женствена – чупливата кестенява коса пада на кичури по раменете й, а лицето, макар и широко, е симпатично. Очевидно се е оттеглила от арената. А годините й не са много, може би около трийсет и няколко. Имала офицерско звание, което за спортист било в реда на нещата. Тази информация получаваме от Саша, явно добре се познават.

Приближаваме Ханджоу. Магистралата прорязва дълъг, полутъмен квартал. Къщите са еднофамилни, по на два-три етажа, с хубава архитектура, нови. Нашите домакини обясняват, че това са новопостроени домове на забогатели селяни. По това време обикновено вечерят и са на първия етаж, затова нагоре са тъмни, няма излишно разточителство на електричество. Поводът беше подходящ да попитам за цената на еленергията. Около 50 феня, отговориха ми /т.е. 10 стотинки, а у нас е 15 стотинки/.

Този новозастроен квартал представлява модела на новите китайски села, каквито видяхме и другаде. На практика това са селища от градски тип, ориентирани около магистралите. По нищо не отстъпват на западноевропейските. Наличието на такива богати къщи означава, че и стопаните са заможни. Селяните са заинтересовани да произвеждат. Обработват земята на семеен акорд, като държавата изкупува определено количество продукция, а каквото изкарат отгоре е за тях. Мнозина вече се занимават и с търговия, като продават сами своята стока и изкарват добри доходи. При това в Китай от миналата година е премахнат напълно селскостопанския данък, а минималният облагаем доход е увеличен от 800 юана на 1600 юана, т.е. на 320 лева /докато у нас е 180 лева/. Всичко това стимулира производството и продукцията нараства все повече и повече. В това се убедихме и ние, защото храната в Китай е евтина и в изобилие. Но също така се разбра, че има разлика в доходите на селяните от източен и западен Китай. Провинция Джъдзян е от най-богатите в страната. На запад обаче има бедни селяни, които не могат да изхранват семействата си и да се препитават от земята. Затова миграцията към големите градове е неудържима. Те представляват около 100 милиона от общото население на Китай. Но китайците не признават, че има миграция, а „временно работещи” в големите градове. Защото каквото спечелят те се връщат и го внасят в семейството. Затова и безработицата е ниска, защото безработните се водят „временно останали без работа”.

Когато говорим в колата на обществено социални теми времето минава по-бързо и ни се струва, че пътят е по-кратък. Така беше и сега.

Пристигнахме, настанихме се в двайсет и три етажния Hangzou Sunny Hotel и слязохме за вечеря. Леко ръмеше, Саша ни беше взел чадъри под наем. По пътя към ресторанта минахме покрай протестантска църква. Беше много хубава, в синьо и бяло, силно осветена отвътре и отвън, а също и озвучена – чуваха се песнопения. Отпред, почти на тротоара, девойка и младеж приканваха минувачите да влязат. Ваня обясни, че в града има още една християнска църква, католическа.

Подлезът, през който минахме, се огласяше от нежна и тъжна източна мелодия. Уличен музикант свиреше на ърху. С Джеки му пуснахме по някой юан в шапката. Което даде повод на Петко Братинов да ни нарече аристократи.

Влязохме в голяма многоетажна сграда с ресторанти на всеки етаж. Красиви момичета от обслужващия персонал в червено и черно ни посрещнаха още на входа, заведоха ни до асансьора, на петия етаж от асансьора ни пое друго момиче и ни отведе в запазеното за нас сепаре. И пак въртяща се маса с калмари, скариди, овнешко, говеждо, патешко, пилешко, риба, ориз, сладки моркови, пържена тиква, пелмени с незнаен пълнеж, катми, соев сос, джинджифил, бамбукови филизи, семена от лотос, ядки на зелени орехи, водорасли и т.н. Зелено, червено, лилаво, розово, жълто, кафяво, бяло – блюдо след блюдо, аранжирани с вкус и фантазия, бих казал – с вдъхновение. Новите ястия, които опитахме, бяха медуза и корени от лотос. Не предполагах, че месото на медузата има хрущял. Изглеждаше като по-твърдо прозрачно желе, може би оваляно в подправки и леко запържено. Корените на лотоса бяха с големина на кибритена кутийка, нарязани по на пет милиметра дебелина, с причудлива вътрешна форма като ажурна резба, каквато се получава при срязването на орех. Поднася се като сладкиш. Инджов и Джеки наблегнаха на някакъв лютив сос и калмари, аз на скариди, а Петко не смееше нищо да хапне – беше позагазил, коремът му явно се бунтуваше срещу пикантериите и той от два дни спазваше строга диета. От което гребенчето му доста беше клюмнало, а това се беше отразило и на отношенията му с преводачките.

На връщане дъждът беше поспрял и ние си направихме прекрасна нощна разходка из почти безлюдния, спокоен град.

За съжаление на другия ден времето отново се развали. Дъждът и мъглата попречиха да разгледаме Ханджоу /в превод Южен град/, за който Марко Поло през ХІV век е казал, че е „най-живописния и великолепен град на земята”. А самите китайци често казват, че „ако има рай на земята то той е между Суджоу и Ханджоу”. Още от древността градът е един от най-големите центрове за производство на коприна. А също и най-голямото южно пристанище на изкуствения канал Пекин – Ханджоу, дълъг 1780 километра. Не знам дали щяхме да усетим нещо от този рай ако не бяхме отишли на езерото Си Ху /Западното езеро/. Разположено е в западния край на града, до него се стига през бамбукова гора. Навътре в езерото навлиза дълъг близо два километра насип с асфалтирана пешеходна алея, залесена отстрани с дървета. Очевидно е място за разходка, защото беше пълно с беседки, пейки, малки заведения, а в короните на дърветата бяха скътани прожектори и осветителни вани. Представих си каква красота е вечер, когато светнат. По същата тази алея се стига до пристана, където туристите ги очакват множество корабчета, бих казал и кораби. Нашето корабче имаше глава и опашка на дракон. Беше голяма тръпка да се наблюдават драконите как се разминават във водата – един син, друг червен, трети жълт, порят водната шир и като че ли всеки момент ще се нападнат един друг, ще се разрази битка над вълните. Преводачката Чен, която се присъедини към нас тази сутрин, смяташе, че сме извадили голям късмет с дъжда, защото тогава езерото било очарователно. Лично аз не споделях възторга й. Вятърът обръщаше чадърите наопаки, дъждът усукваше водни въжета около нас, плющеше по корабчето и повърхността на водата, видимостта беше твърде малка. При все това туристите бяха толкова много, че просто не ми се вярваше. Нашето корабче събираше 50-60 души, другата група бяха тъй шумни, екскурзоводът им тъй гръмогласен, че ние се свихме в единия край на закритата палуба и едва чувахме нашата преводачка какво говори. Дори Саша не можеше да разбира техния гид, което ни изуми. Някакъв диалект, каквито в Китай има със стотици. Пекинци и шанхайци например не могат да се разбират. Общото между всички диалекти е писмеността, йероглифите. И разбира се литературния език, изучаван в училище.

Езерото е огромен сладководен басейн. Заема 76 кв. километра площ при дълбочина 180 метра. Има големи и по-малки, закътани острови с пагоди и заведения, с гъсти и зелени гори, с вътрешни езера, но поради лошото време ние не можахме да слезем. Чен разказа, че от хиляди години императорите почивали тук и езерото е било притегателно място за отдих още в древността. Възпявано е от различни поколения поети, включително и от двама губернатори на града, които направили много за опазването му екологично чисто и привлекателно място за почивка през всички сезони. Възпяват го и днес, като продължават да го сравняват с най-красивата девойка на земята. В Си Ху и околностите му са съсредоточени огромен брой забележителности. Известното островче Сяоинджоу, беседката Хусинтин, пагодата Баочута и паркът, в който са събрани копия на всички известни пагоди в Китай в умален размер, храмът Юемяо и Лининсъ, построен над езерото. За всяка от тях се разказват легенди и предания. Уви, не можахме да видим много.

В кого вярват китайците

Спряхме в заведение, притулено сред висока бамбукова гора на брега на езерото Си Ху. Тишината ми се стори свещена, а свежестта на въздуха режеща. Дъждът току що беше престанал. Естествено, започнахме със зелен чай. Поднесоха ни печени гълъби, които отначало взехме за яребици или бекаси. Опитахме фини – плодът на финиковата палма. Прилича на нашите диви круши, но има костилка, а и вкусът е друг. Родината на финиковата палма е Ирак, но се оказа, че расте и в Китай. Пихме местна бира.

По време на обяда подхванахме няколко важни теми, някои от които продължихме по-късно в колата. Една от тях – за религиозността на китайците, витаеше от предишната вечер, когато видяхме християнския храм.

Каква религия изповядват китайците?

Всички религии, беше първоначалния отговор.

Да, в Китай са разпространени будизма, католицизма, исляма, даже и православието. Последното е преминало най-вече от Русия. Но православното богослужение на много места е прекъснато. Съветска Русия допуска голяма грешка, когато през 1959 година подписва договор, с който прехвърля собствеността на Руската православна църква на китайското правителство. Много православни храмове по време на културната революция са разрушени, други са превърнати в търговски обекти, клубове, заведения. Едва сега не само православието, а религиозността на китайския народ като цяло се възражда.

Водеща религия е будизмът. След проникването му от Индия през ІІ век пр. Хр. в Китай се оформят различни будитски школи. От VІІ век насам Тибетския будизъм оказва много силно влияние и постепенно се превръща в най-широко почитаната религия. От Китай будизмът се разпространява в Монголия, Корея и Япония. Затова всяка година множество туристи от тези страни идват на поклонение. Има четири известни будистки планини в страната –Утайшан в провинция Шанси, Ъмейшан в провинция Съчуан, Дзюхуашан в провинция Анхуей и планината Путушан в провинция Дзъдзян. В тези планини има много манастири, храмове, там богослужението е в разцвет, а природата е чудесна за уединение.

Изключително разпространено е конфуцианството, налагано през вековете от имперските власти като официална религия, и даоизма, изповядван от аристокрацията и интелигенцията.

Конфуций е бил „цар без царство” – твърде много известен учител, писател и философ. Той е живял през VІ-V век пр. Хр. и създава най-популярната в Китай религиозно-философска школа. Учението му е проникнато от дълбоко уважение към старинните китайски традиции. На тази основа изгражда нова религиозно-философска, социално-политическа и морална система. Конфуций проповядва смирение и постоянно самоусъвършенстване. Според него благосъстоянието на обществото започва от дома на обикновения човек. Хуманността е висша цел на конфуцианството. Основните „квалификации”, които той предлага да се изучават, са: нравствени норми, военно изкуство /конна езда, стрелба, отбрана/, музика, калиграфия и рисуване, шах и математика. Неслучайно той има толкова последователи по целия свят, мъдростта му надживява вековете и оказва влияние в развитието не само на китайската, а и на световната цивилизация. Колкото до произхода и значението на царската власт Конфуций казва: „Императорът е Син на Небето. Земята има свой център в Сина на Небето. Народите в техните граници се подчиняват на князете. Синът на Небето получава повели от Небето, подчинените князе ги получават от Сина на Небето." Всичко е просто и ясно, затова императорите са наложили конфуцианството за официална религия. В Цюфу, родния град на мъдреца в провинция Шандун, се намира резиденцията, храмът и гробницата на Конфуций, в която почива той и неговите синове и внуци. Там ежегодно се провежда симпозиум "Конфуцианската култура" с участватието на учени от цял свят.

Другата религиозно-философска система в Китай е създадена от Лаодзъ и се нарича „даоизъм”. Двамата мъдреци живели почти по едно и също време. Според преданията, веднъж Конфуций се сблъскал с неразрешим въпрос и принизявайки се до ранга на ученик, смирено помолил Лаодзъ за съвет. Даоизмът се отличава от конфуцианството по своя умозрителен характер. „Дао" значи „път" или „основа на света". Лаодзъ значи „Стария мъдрец" или „Учителят”. Смята се, че Лаодзъ е посетил Индия и Тибет. Той вярвал, че най-важното е човек да живее простичко, в хармония с природата. Считат го всевиждащ, казват, че е придобил това качество чрез подвига на мълчанието, уединението и съзерцанието. В някои отношения философската система на Лаодзъ е по-прогресивна от конфуцианството. Неговата популярност се обяснява и с това, че отразява интересите, мислите и надеждите на различни слоеве на обществото. Аристократите, които се стремят към обединена и единна държава, мечтаят за идеалното „единство", за да бъдат заедно с владетелите „образец в света”. От друга страна даоизма разобличава богатите, които натрупват огромни богатства и потискат народа. Още по-рязко се обявява Лаодзъ против онези, които разоряват народа, против войната, която носи само нещастие, против непосилните данъци. Даоизмът смята, че природата е пример на всичко, че идеалът е в хармонията и природосъобразния начин на живот.

И все пак дългите години социализъм и особено културната революция, са направили голяма част от китайците не толкова атеисти, отколкото просто невярващи. На въпроса ми в крайна сметка в кого и в какво най-много вярват китайците днес, Саша отговори: „В правителството.” Но след това бързо се поправи: „На първо място в правителството, после в себе си, после в парите.”

А преводачката Чен допълни: „Може би най-вече в парите”.

– Промени се света. Материализира се. Днес май всички вярват в парите – обобщи Джеки.

По пътя към хотела разговорът отново се завъртя около хубавите еднофамилни къщи на забогателите селяни в предградията на Ханджоу. Вметнах, че е нормално, сигурно имат големи семейства.

Каква беше изненадата ми, когато разбрах, че съвсем не е така.

Китайците са приели драконовски мерки, за да ограничат раждаемостта. В конституцията им е записано, че гражданите имат право на едно дете, а селяните – не повече от две. Защото броят на населението заплашително нараства и процесът е трябвало да бъде овладян.

– В момента Китай наброява милиард и триста и петдесет милиона, но ако не беше приет този закон, сигурно щяхме да сме пет милиарда – казва Саша.

Неспазването му се наказвало сурово. Сега обаче се гледало по-меко на закона. В смисъл, че на доктор на науките се разрешава да има не едно, а две деца, на световен или олимпийски шампион – също.

– Младите китайци днес живеят отделно от родителите си и не искат да имат деца – добавя преводачката.

Животът е по-силен от традицията. Нравствените ценности се променят... Обществено политическите формации – също.

Това ли е хармоничното общество, към което се стремят?

Да приемем, че моделът е социализъм плюс пазарна икономика, с водеща роля на държавната и наличие на частна собственост. Тоест социализъм с китайска специфика, както го наричат. С построяването на новите села от градски тип разграничението между града и селото значително ще се заличи. С постигането на „заможното общество” ще се повиши стандарта на живот и разликата в доходите на хората от различните региони и обществени слоеве няма да е тъй голяма, както е сега. А какво става с надстройката? Къде остават демократичните свободи? Има ли в Китай свобода на словото, например?

– Разбира се, че има – гласи дежурният положителен отговор на Саша.

На практика обаче излизат само еднопартийни издания. Всички телевизии, колкото и да са много, се контролират от партията.

– Възможно ли е да бъде допуснат някой на малкия екран да критикува правителството? – пита Инджов.

– Може, но само с факти. Трябва да разполага със солидни и неопровержими факти.

– И какво става после с него? – обажда се Петко.

След кратък спор по темата Саша я приключва уклончиво:

– По въпроса може да се спори. Това е дискусионен проблем.

Този път аз се сетих за един виц. Руснак и американец спорят за свободата на словото в техните страни. Американецът казва: Аз например мога да застана пред Белия дом и да псувам Буш колкото си искам, и никой нищо няма да ми направи! След него руснакът и той казва: Че ако е до това и аз мога да застана на Червения площад и да псувам Буш колкото си искам, и никой нищо няма да ми направи!

Проблемът наистина е дискусионен. Допада ми това, че са забранени порнографските издания и телевизионните порно програми. Но от друга страна смъртното наказание е факт. Факт е и това, че в Китай има политически затворници. ПЕН клубът е единственият, който си позволява да критикува правителството, че има писатели в затвора с политически присъди. Не съм сигурен обаче демокрация от нашия или западен тип доколко би била ефективна за тях. Те просто са намерили засега една формула, която на този етап е печеливша – еднопартийно управление и пазарна икономика.

Новият положителен момент в тази политика е, че вече пускат без проблеми зад граница. Отиваш, учиш, работиш, въртиш бизнес и се връщаш. Ти си длъжен да споделиш опит, да помагаш за развитието на родината. От петнайсет-двайсет години насам ежегодно 40000 студенти се изпращат на държавна издръжка да учат в развитите страни по света. Тези млади хора в момента са технократите, които осъществяват гигантските икономически реформи в страната. Те са и тези, на които китайците се надяват да докарат и инспирират ноухауто на водещите държави не само в икономическата, но и във всички останали области на живота, включително и в социалната.

От глина е делвата, но полезна за нас е кухината й – гласи една от мъдростите на Лаодзъ.

Вино „Херес”

Вечерта се срещаме с творци от местния писателски съюз. Имат си самостоятелна сграда – хубава, модерна, голяма. Качваме се на третия етаж. Поканват ни в просторна зала с дълга заседателна маса с двайсетина стола. Насреща е закачен червен лозунг с едри бели йероглифи. Джеки пита какво пише.

– Добре дошли, скъпи български приятели – преведе Чен.

Петко накара Инджов да го снима.

– В България ще покажем снимката на Лъчо Еленков и ще му кажем, че пише: „Добре дошли, български класици!”.

Инджов не се съгласи, много жестоко било.

– Какво толкова ви е направил този човек, че искате да го уморите! – реагира пак Джеки. – Виж ги какви хора са, моля ти се – обръща се към мен. – Писатели!

За пръв път сред писателите имаше две поетеси, както се разбра в последствие. Едната от тях се грижеше чашите с чай да не остават празни.

Срещата откри Ван Жен Чин – председател на Съюза на писателите от провинция Джъдзян.

Той каза няколко общи думи: Провинцията заема 110 хиляди кв. километра площ, а средният доход на глава от населението за последната година е най-висок в Китай – около 3300 долара /т.е. 420 лв на месец/. Столицата Ханджоу е със 7 милиона жители. В Сюза на писателите членуват 2000 творци, като 300 от тях са членове на националния съюз. След което представи другите присъстващи от домакините – зам. председателя Чен Уей Бин, литературния критик Лун Биде, директора на Института за чуждестранна литература проф. У Ди, поетесата Лоу Ай Лин и поета Ха Ми. С поетесата Ван Ян Зи или нашата Ваня се познавахме от два дни, а в непознатата за нас страна това звучеше едва ли не като вечност.

Според отработения вече протокол Братинов предложи Инджов да ни представи. Което той направи с лекота и с присъщото си чувство за хумор.

– Вашата провинция е голяма колкото България, и Ханджоу е с население колкото България. В това аз намирам добра поличба. Така че ние можем да разговаряме като равен с равен...

Толкова добре боравеше с руския, сякаш му беше роден език. Естествено бе да го забележат и домакините, а преводачката Чен откровено се притесни и се наложи той да й помага. След него обикновено вземаше думата Джеки. Това беше лесно, по-трудно беше да му се отнеме думата.

Той пак говори не толкова като писател, а като политическа радиостанция от времето на студената война. Изказването му прозвуча горе- долу-долу-горе така:

– Тук радио „Вагенщейн”... Братя китайци... В това предаване ще ви запозная... български писатели комунисти... нашият съюз... лява ориентация... разцепление... другите... опозиция... България... социализъм... див капитализъм... нищо добро... Благодаря за вниманието. Останете на вълните на радио „Вагенщейн”.

Много важно, че сегашната политика на единение вътре в Съюза на българските писатели е много по-силна, отколкото политическото разединение от началните години на прехода, че в България има демокрация, че делегацията е от писатели, а не от социалисти...

Петко Братинов взе да ръмжи на масата.

– Тоя партизанин ще вземе да обърка работата – притесни се той.

Критикът Лун Биде ни изненада приятно с познанията си върху творчеството на Каравелов, Елин Пелин, Смирненски, Яворов, Вапцаров. След него и поетът Ха Ми потвърди, че познава и е впечатлен от творчеството на Вапцаров. Гледал е много пъти филма „Песен за човека”. Стана ясно, че говорят за времето от 60-те и 70-те години на миналия век, когато все пак имаше някакъв културен обмен между нашите две държави. Единствен проф. У Ди беше чел един от по-съвременните български поети – Андрей Германов. За съжаление, освен древните, световно известни писатели и философи, никой от нас не можеше да назове повече от един-двама съвременни китайски автори, а за някои /като моя милост/ и това беше много. Истината просто нямаше как да се скрие. Сигурно от трийсет-четирсет години в България не е имало преводи от китайски език. Обратното също беше вярно.

Може би затова Джеки се хвана за Вапцаров. Просто го сърбеше езика.

– Тук радио... Вапцаров... голям комунист... Смирненски също... България ги отрича... Срам...

Ван Жен Чин посочи мен. Искаше да ме чуе и аз нямаше как да откажа.

– Тук радио „Вагенщейн”... – напираше Джеки.

Председателят обаче упорито сочеше мен.

– Той защо мълчи? – попита.

Мълчанието е подозрително. Няма да се учудя, ако ми кажат, че има такава китайска поговорка.

Надали е интересно това, което говорих, но поне беше по-различно. Не устоях на изкушението да кажа истината, каквато я чувствах, но и това има своето обяснение – бях най-младия и някак ми подхождаше да съм прът в колелото...

По обясними причини помолих Инджов да превежда.

Казах, че съм заместник председател на една голяма писателска организация от Пловдив, бивша столица и втори по големина град в България. Само 130 са членовете, но за нашите скромни мащаби – 350 хиляден град – тази цифра е огромна. Ако приемем за нормално, че в Китай на 170000 души се пада по един писател, то в град като Пловдив един писател се пада на 3000 човека. Ако в Китай пишещите братя се множат като у нас, те ще наброяват не 8000, колкото са сега, а половин милион!

Взеха да се усмихват и усетих, че атмосферата се разведрява.

– Всъщност искам да кажа друго: Дружеството на пловдивските писатели не се е разцепвало по политически причини, както това се случи в София, а обединява всички членове на националните писателски съюзи, като 30 от тях са членове на СБП. И не е вярно това, че всички сме комунисти, аз съм безпартиен...

– Е, не всички могат да бъдат съвършени! – прекъсна ме Джеки.

– Благодаря за апострофа – кимнах учтиво, дори се усмихнах.

И продължих, че всъщност като мен има и други, даже може би са мнозинство. Писателите членуват в различни партии, не само в социалистическата. Изобщо политиката на СБП е да обединява, а не да разделя писателите. А тези, които отричат Вапцаров и Смирненски са единици. В България има свобода на словото и печата и те изразяват лично мнение или позиция, която не влияе на националния литературен процес. И аз обичам и препрочитам Смирненски и Вапцаров, и сега мога да рецитирам техни стихове.

– Нещо повече – казах накрая, – аз чета също и нашите колеги Никола Инджов и Анжел Вагенщайн, и ги уважавам не само затова, че са последователни в левите си убеждения, които аз може и да не споделям, но ги ценя и уважавам най-вече заради тяхното творчество.

Не си мисля, че казах кой знае какво, но със сигурност щях да изпитвам угризения, ако бях мълчал.

Веднага след мен Петко Братинов поиска думата и каза, че Вапцаров не е само комунист, той е голям поет, космополитен поет. И ще бъде грешка, ако го разглеждаме само като такъв...

Полемичният огън постепенно стихна, „Вагенщейн” се укроти, разогворът продължи на литературни, а не на политически теми, което всъщност беше и нашата задача. Инджов отново постави въпроса за издаването на българска и китайска поетична антология съответно на китайски и на български език и се обърна към колегите от Ханджоу с молба да подкрепят проекта. Разбиране имаше, особено важна бе поддръжката на председателя Ван Жен Чин и директора на Института за чуждестранна литература проф. У Ди.

В края на срещата ни бе отправена лична покана за вечеря от името на зам. председателката на Съюза на писателите от провинция Джъндзян.

Подариха ни по една голяма кутия чай. От родината на чая – Ханджоу. Зелен чай, оригинален. Марка „Лундзин” – Драконов кладенец. Най-хубавия чай на света. Най-скъпият. 3600 юана за килограм /720 лв!/. Благодарихме.

– Ще стигне за цяла година – засмя се Инджов

– Ако е толкова скъп аз изобщо няма да го пия. Ще го пазя за спомен – каза Петко.

Накрая всички се снимахме под червения лозунг „Добре дошли български класици”.

Вечерята беше в същия ресторант, познат ни от предишната вечер, но в много по-голямо сепаре, а и повече хора бяхме. Дамата, чийто гости сме, доскоро е работила в Музея на чая. Има трилогия, посветена на чая, с нея става носител на престижната награда Мао Дун. Симпатична и витална, както стана ясно на пенсионна възраст, макар че изглеждаше доста по-млада. Почерпи с вино, произведено от съпруга й, очевидно заможен бизнесмен, щом може да си позволи да поеме сметката на двайсетина души в скъп ресторант. Първият тост беше нейния. Явно изпитваше не само удовлетворение, а и гордост с домашно произведеното вино. Изненадата беше за наша сметка, когато ни сипаха виното от чайник. То беше горещо. Пунш. Джеки го оприличи на херес –  известна марка вино, произвеждано в южната испанска провинция със същото име. Това даде повод на Инджов да вдигне следния тост:

– Преди години в испанския град Херес де ла фронтера аз пих вино херес с големия испански поет Рафаеле Алберти. Ето че сега тук, на другия край на света, вие, братя поети от китайския град Ханджоу, пиете същото вино със същия Никола Инджов. И кой е големият поет, след като Алберти го няма? Поздравявам ви за верния отговор и наздраве за големите писатели по света, които пият херес.

Как така Инджов ще събира лаври при този голям потенциал, който има Джеки? На всичкото отгоре му даде хрумка за тоста, ако не беше той…

– Аз пък ще ви разкажа един виц – вклини се тутакси Джеки. Явно нямаше нужда да бърка надълбоко в торбата. – Връща се мъжът вкъщи и казва: Жено, кога ще правим секс? Преди да вечеряме или след вечеря? Както ти кажеш, но после ще вечеряме, отговорила жената.

Много смях, голямо хълцане падна. Четирите жени около масата – тамадата, поетесата Лоу Ай Лин, Ваня и преводачката Чен – изпаднаха в екстаз, бяха направо очаровани от Джеки, бяха щастливи. По-весели китаянки не бях виждал.

Скитникът евреин доволно избърса мустак и приклещи един калмар.

Ядохме бакла, едра като кестени. Отново пържени медузи. Овнешко със силни подправки. Познатата ни вече гъба „Черно дървесно ухо”, която прочиствала много добре. Пилешко, нарязано с костите. Патешко. Тлъсто, но пикантно свинско от слезка. Телешко вафлено шкембе. Катми. Дежурните пелмени. Калмари с лютив сос. Скариди. Рибена чорба. Някакви хапки с неизвестен пълнеж, за които нашата домакиня каза, че „миришат лошо, но иначе са много вкусни”. Ядели се с обилен лютив сос. Престраших се и опитах. Имаше право. Ван Жен Чин седеше до мене, по едно време сложи в моята чиния и в чинията на Петко по една снежно бяла топка и каза: Яжте! Подходих недоверчиво, резнах малко и хапнах. Вкусно, даже прекалено вкусно. Какво е, пита ме Петко. Белтък от яйце, успокоих го аз и той облекчено въздъхна. След малко дискретно попитах Саша. Каза нещо, което най-малко очаквах. Змийорка. По форма наистина приличаше на обелено варено яйце – само белтък. Божествен вкус, топи се в устата. Най-вкусната риба, която съм опитвал. Иначе след протоколната чашка херес наблегнахме на обичайната оризова водка.

Петко все още пази диета. Правя се на паднал от небето и го питам защо не яде.

– Махни ги тия изцъклени сосове – реагира той като нащипан.

Реплика-шедьовър, която в следващите дни послужи за нескончаеми зевзеклъци.

* Откъси от книгата „Китайска тетрадка”, заложена за печат в издателство „Български писател”.

ДИМИТЪР АТАНАСОВ

Димитър Атанасов (род. 1953) е български белетрист, драматург и журналист. Завършва българска филология във ВТУ „Св. св. Кирил и Методий“. Живее и работи в Пловдив. Дългогодишен секретар на Клуба на дейците на културата в Пловдив. Журналист на свободна практика.

Коментари (1)

- 20-10-2008|Unregistered|Dimitar Atanasov  – Xandjou

Neveroyaten avtor,chela sam tzyalata "Kitaiska tetradka", koyato za sajalenie oschte ne e izdadena dokolkoto znam....no avtora ima i mnogo drugi tvorbi koito zaslujavat spezialno vnimanie!!!!Mite straxoten si davai taka.....

Изповеди на един разкаян геймър

Автор: Златко Енев

Всичко започна някъде около година след развода ми. Искам да кажа, след като жена ми ме напусна – разводът май и досега не е напълно в сила, не знам точно, защото тя се занимава с тия неща, докато аз ги оставям да профучават през живота ми. Преди не знаех, че съм такъв човек, но такъв излязох в края на краищата: човек, който отказва да води войни, точка. В живота, в реалния, отказвам. Виж, на екрана на компютъра е друго нещо …

И така, на 46 години се оказах сам, в чужда страна, с две деца, едното от които има сериозно увреждане и се нуждае от доста много грижи. Казвам това не за да качвам цената си, тъй като в живота ми няма и следа от героичност, всичко работи и функционира най-вече благодарение на факта, че живея в страна, където държавата (а и самите хора) се грижат за ония, които са изпаднали в трудности. Това, както и помощта от страна на бившата ми съпруга, която си остава един от най-свестните хора, които познавам. Не успяхме да завършим живота си заедно, но това не ни превръща в чудовища, нито един към друг, нито пък към децата ни. Опитваме се да си останем хора, това е всичко.

Но да се върна на приказката си. Беше изминала около година, в която не бях почувствал почти нищо от очакваната след-разводна криза, самотата ме измъчваше, но не чак толкова, че да зарева от болка, дори намирах не малко удовлетворение в мисълта, че успявам да се справям със ситуация, от която повечето мъже биха побягнали като пословичният дявол от тамян. Научих се да готвя, при това не лошо, постепенно започвах да свиквам с факта, че няколко часа от деня отиват за домакинството, че не ми остава много време за четене или филми, че започвам да дебелея, защото суетата ми някак не може да намери цел, в която да се вгледа съсредоточено, без жена наоколо … Такива работи.

Докато един ден Паул, синът ми, донесе в къщи World of Warcraft, Светът на военното изкуство. Пъстра кутийка с няколко диска в нея, позната картина за един застаряващ компютърджия; при това бях му разрешил покупката сам, след като разбрах, че това е важно за него. Ще спомена веднага, че като човек, работещ с компютри от почти две десетилетия насам, имам повече от богат опит с електронните игри – нещо, на което гледам като удоволствие, но и като на сериозно занимание: то ми позволява да оставам в досег с бъдещето в един много реален, не-въображаем аспект. Аз вземам децата си на сериозно, те са моето бъдеще.

Тогава, разбира се, не знаех, че този път ще се окаже много различен от предишните и ще ме докара до границата на собствената ми издръжливост, че и жизнеспособност. Не бързайте да се плашите, не размисляйте дали не трябва да контролирате децата си по-стриктно: така или иначе това е възможно само ако човек разбира и познава игрите от собствен опит. Липсва ли ви такъв опит, по-добре не започвайте: единственият резултат ще бъде една война, която няма как да спечелите. Ако пък го имате, то и без това вече сигурно знаете, че игрите са опасни само когато човек търси в тях заместител на нещо, което не може да намери в реалността. Или, с други думи, че ако децата ви са застрашени от тях, то това е не защото някой там се опитва да манипулира мозъците им, за да печели милиарди. Причината за опасността, както винаги, е в самите родители и евентуалната им неспособност да запазят жива връзката с децата си, извинете тези малко безпардонни думи. Децата, казват, били нашите оценки в училището на живота … Но нека спрем дотук с житейските мъдрости – в края на краищата всички ходим на едно и също училище, нали?

И така, започнах да наблюдавам как Паул играе, в началото само от любопитство, тъй като за тази игра бях чел вече много, а и концепцията на онлайн-игрите ми беше позната дотогава само на теория. После изведнъж започнах да се улавям, че ми става все по-интересно. Създадох си собствен аватар (фигурата, с която се играе във вълшебния свят на Warcraft), започнах да експериментирам по малко … И тук започнаха да се появяват някои неочаквани неща.

Първо: оказа се, че изпитвам доста сериозни трудности с ориентирането в този сложен и неподлежащ на манипулации свят. Повечето стандартни (т. е. играещи се не онлайн) игри позволяват много бързо да използвате измама – множество скрити в игрите кодове ви правят почти непобедим, достатъчно е да научите как се използва поредния „чийт“ и вече можете да препускате на воля където си поискате, без да се страхувате от каквито и да било противници (не случайно този вид игра се нарича God mode, „божествен модус“). Аз винаги използвам такива неща без каквито и да било угризения на съвестта, тъй като обичайната ми цел е да изиграя поредната игра колкото се може по-бързо, да преживея сценария й като филм, завъртян на бързи обороти, със смешно-забързани човечета в него – за да мога след това отново да се завърна към ежедневието. Игрите в живота ми винаги са били нещо, което си знае мястото …

Или поне така изглеждаше до този момент. В тази игра обаче измами са невъзможни, или поне трудни за осъществяване (бизнесът на измамата във Warcraft процъфтява, между другото, но това вече излиза далеч извън границите на нещата, които мога да разкажа с няколко думи; ще спомена само, че множество китайци изглежда преживяват най-вече благодарения на черния – или „сив“ пазар, породен от тази игра; нещо като България, но в много по-големи мащаби). И така аз изведнъж се оказах запокитен в ситуация, в която синът ми – с инстинкта на хлапе, израснало с електронни играчки от всякакъв вид – изведнъж се оказа много по-добър от мен. Странна, непозната и много объркваща ситуация. Искам да кажа, обикновено нямам претенции да бъда по-добър от сина си, опазил ме Господ. Но тук ставаше дума за моята собствена експертна област, компютрите, игрите, фантастичните светове – все неща, в които до този момент бях го водил за ръчичка, радвайки се на мисълта, че съм „модерен“ баща, че имам общи теми и интереси с момчето си. И изведнъж – ядец! Седя, зяпам като идиот и не мога да разбера какво точно трябва да правя. Чудовищата ме трепят, партньорите по игра ме търпят само до време, непрекъснато се чувствам като некадърник и мухльо, а малкият ме потупва по рамото и ме успокоява: „няма страшно, тате, никой не се е родил научен“ … Полека-лека започнах да си разкървявам устните.

После, играта се оказа непредвидимо красива и предизвикателна. Представете си един напълно фантастичен свят, издържан в невероятно красиви цветове и ландшафти, подчинен на строги, но доста справедливи правила, позволяващ на всекиго да се развива и издига най-вече според мярата на собствените си способности … Хм, сигурно започвам да звуча подозрително познато, но усещането за това, че се намирам в някаква версия на (играческия, фантазьорския, неудачническия) рай, в един момент започна да ме залива като река от някакво пенливо, зашеметяващо и безкрайно приятно на вкус питие, на което аз не можех и не можех да се наситя. И колкото повече пиех, толкова повече ми се искаше да не спирам, да не правя нищо друго освен това, да се наслаждавам, наслаждавам, наслаждавам …

Сега вече си мисля, че зад всичко това при всички случаи се е криела кризата – онази от средата на живота, най-тежката. Или поне това е най-ясното обяснение за онова, което ми се случи. При всички случаи измеренията на зависимостта ми надминаха през следващите няколко месеца всички граници на разумност, дори на елементарен инстинкт за самосъхранение; вече спокойно мога да кажа, че през това време аз се превърнах в нещо, което и сам не мога да различа от наркоман. Играех не само до самозабрава, играех буквално докато тялото ми изневереше, нерядко някъде след 18-20 безсънни часа, напълно изтощен, изцеден, неспособен на каквато и да било реакция, припадащ за сън, но все още вперил очи в екрана, сублимиращ една ситуация, от която вече не вярвах, че има измъкване. Как съм успявал да се грижа за децата, как съм успявал да работя, просто не мога да разбера. Дорейн, бившата ми съпруга, издържа героично през цялото време, без да се разкрещи от страх, без дори да каже на родителите си какво става с мен – щедро, кавалерско поведение, за което и досега съм й благодарен. По едно време започна да намеква, че може би за децата не е най-добре да бъдат при мен в такъв момент, но с прословутия женски инстинкт очевидно и сама чувстваше, че те са единственото, което може да ми повлияе, да ме спаси по някакъв начин – и така никога не настоя да ми ги отнеме, с което наистина ме спаси, когато вече никой от двама ни не вярваше в подобна възможност.

Но всяко нещо по реда си. Нека първо ви разкажа малко за нещата, които междувременно преживявах във вълшебния свят – защото инак сигурно никога не бихте могли да разберете как е възможно човек да се самозабрави до такава степен.

Спомням си, бях в България с Леа, дъщеря ми. Паул беше с майка си в Шотландия и малката ми създаваше немалки трудности, защото една от проявите на увреждането й (тя има аутизъм, смесен със забавено развитие, което прави от нея едно непорасващо и малко странно дете с ужасни изблици на ярост и паника) … та, една от проявите на това увреждане е, че в непознати ситуации тя избухва и при най-малък повод, а много често и без повод. С други думи, дните бяха тежки и скучни, жегата тормозеше и двама ни, прибирах се с нея в къщи пребит от умора и изцеден като парцал, бесен на целия свят, че ме е насадил в такава една ситуация, жадуващ за каквато и да било, дори и най-въображаемата, компенсация. Чудно ли е, че в тази ситуация играта изведнъж ми предложи алтернатива, която ме погълна на един залък, без даже да примляска? Леля Мария, жената, при която отсядам винаги когато съм в София, предпочете да не ми задава никакви въпроси, виждайки, че излизам всяка вечер в десет и се прибирам сутринта към шест. В очите й светеше разбиране, веднъж дори промърмори, че разбирала всичко … Ако само за момент би могла да си представи какво правя по цели нощи, милата! Защото аз прекарвах цялото време не с жени, а с играта, разбира се. Постепенно започнах да насъбирам опит. Бавно, почти мъчително намирах компенсации за липсващата ми интуиция – четях много, учех всякакви трикове, научавах все повече и повече за играта, която – уверявам ви – е почти неизбродна, толкова много неща са скрити из нея, просто е невъзможно да се разкаже. Започнах да създавам приятелства – а там това ми се удаваше доста лесно, съвсем не както в реалността, където винаги съм бил самотен, малко странен човек. Научих се да потискам слабостите на характера си, които са доста несъвместими с груповия модус на Warcraft – тук, както и в живота, човек не може да постигне нищо без подкрепа и помощ – направих от себе си дипломат, доколкото това е възможно. Опитвах се да се уча от грешките си, да ценя всеки човек, да разпознавам и използвам по най-добрия възможен начин характерите на всеки от партньорите, с които си имах работа. Не мислете, че това ми се удаваше лесно! Играта е малко, но доста съвършено подобие на живота – и всички, уж така добре познати неща от панаира на суетата, в който участваме ежедневно, се откриват и тук. Човек трябва да се бори със същите проблеми, да преодолява същите препятствия, да преследва същите или подобни цели (признание, авторитет, богатство, умение, създаване на приятелства, надвиване на леност и удобство, you name it) … и непрекъснато да блокира усещането, че всичко това не го води наникъде, защото просто не е реално. Трудна, уморителна, изцеждаща задача.

Прибрах се в Берлин – и тук вече бесният танц започна без никаква шега! Напредвах в играта с темпо, което удивяваше всички познати – междувременно бях станал член на не лоша гилдия, играческият еквивалент на спортен отбор. Получавах и раздавах много помощ, радвах се на топли, приятелски отношения, непрестанно преживявах все по-пъстри и по-трудни приключения, постепенно се освобождавах от комплексите си, бях обект на внимание и респект, нерядко се чувствах истински експерт … Заветното ниво 70, последната официална линия в играта по онова време, вече не беше далеч. Открих, че както в живота, така и тук човек бива изненадван от неподозирани собствени таланти – в случая това беше способността за търговия, която развих доста добре и с която компенсирах недостигащите ми бързина, спортна злоба и желание за победа на всяка цена (все качества, без които една военна игра си остава доста разочароващо занимание). Природната ми схватливост също дойде много на помощ, защото с четене и самообразование постепенно започнах да навлизам в подробности и детайли от истинско експертно ниво – отново компенсация за неща, които младоците носят със себе си, докато аз съм принуден да се примирявам с тяхната липса. Изобщо – напредвах решително в един свят, който ме изпълваше с чувство на световъртеж и непрекъснато отнемаше почвата под краката ми, но аз не можех дори за миг да помисля да го напусна. Това беше просто невъзможно. Да, точно така. Просто невъзможно.

Вижте, днес по цял свят се спори за това накъде ни водят игрите, добри или лоши са те за нас, за бъдещето, такива работи. Аз не се опитвам да съдя тук по една такава сложна тема. Всичко, което ми се иска, е да споделя опит и да изкажа мнение, което – както виждате – се основава на практика. И така, място за страх според мен няма, ако и това да е доста трудно, признавам. Игрите така или иначе ще определят бъдещето по начин, сравним само с откриването на печатната преса преди петстотин години. И влиянието им върху културата най-вероятно ще бъде също толкова, ако не и още по-драстично от онова на печатното слово. Което според мен означава, че непознаването и отхвърлянето им е равносилно на невежество, на неспособност за четене. Човек може да ги счита за дяволско изобретение, за нова дрога, за върховен израз на едно все по-повърхностно, все по-невежествено време. Това си е лична работа. Онова, което никой не може да си позволи – и това ще става все по-очевидно с всеки изминал ден – е да не ги познава, да не знае за какво всъщност става дума, когато се говори за тях. Ще се опитам тук да задълбоча сравнението с книгите, за да поясня какво имам пред вид. Когато бях дете, родителите ми се опитваха да ми забраняват да чета, защото се страхуваха, че прекомерното четене може да ми навреди с нещо, буквално „да ме чалне“ по някакъв начин. Съдейки по описанието на игралната страст, сигурно можете да ги разберете донякъде – аз винаги съм бил човек, комуто усещането за баланс е било чуждо, трудно постижимо. И четенето по онова време беше за мен нещо също толкова всепоглъщащо, колкото и играта се оказа във вече зрялата ми възраст. Така че моите старци, уплашени не на шега от една толкова могъща страст, се опитваха да направят единственото, което им се струваше разумно – да я държат под контрол, да я прогонят от живота ми, ако това е възможно. Бедните! Не знам дали са научили нещо от собствената си изгубена война. Аз самият, вече много по-късно, разбрах, че единственият начин да се преборвам със страстите си е да поемам риска да им се отдавам, надявайки се на закрилата на ангела-пазител, който винаги ме е водел през лабиринтите на поредното увлечение, позволявайки ми да събирам опит, без да се самоунищожавам. Борбата срещу страстта е самоубийство, ако не физическо, то поне психическо, един вид авто-кастрация, унищожаване на собствения източник на енергия – такива са някои от нещата, в които вярвам днес. И ако ви разправям всичко това, то е само за да посоча, че човек по принцип може да се страхува (или наистина чалне) от всичко, включително и от нещо толкова добре познато като книгите. Но страхът никога не е бил добър съветник. Страхът, както ни учи Фасбиндер, изяжда душата. Така че, дали ще се страхуваме от игрите или не, то идещото време все пак ще им принадлежи, това изглежда все по-очевидно. И единственият начин да повлияем върху бъдещето на децата си е да се опитваме да споделяме техните страсти, вместо да ги отричаме и отхвърляме без да ги познаваме ни най-малко. Ако се опитваме да издълбаем пропаст между себе си и малките, то няма смисъл и да правим крачка към тях – това едва ли ще бъде приближаване.

Но аз май се поувлякох в теория и позабравих собствената си история. Няма защо да го крия – по едно време наистина мислех, че този път ангелът ме е изоставил и че тази страст ще ме изгори като пеперудка, още повече, че животът ми и без това изглеждаше преобърнат с хастара навън, великолепна предпоставка за всякакви самоунищожителни пориви. Продължавах да играя с всичката енергия, която ми беше останала, докато междувременно тялото ми полека-лека плащаше данъка за безумната оргия – очите ми отслабваха буквално с всеки ден, купувах си нови, по-широки панталони, защото старите вече не ми ставаха, чувствах как остарявам със светлинна скорост; ненавиждах се за слабостта и безсилието, въпреки всички усилия не успявах да се удържам и изкарвах фрустрацията и гнева си на Паул, единственият човек наоколо, който можеше поне отчасти да носи бремето заедно с мен …

Докато най-накрая започнах да забелязвам, че момчето се уморява и полека-лека се предава. Носеше мъжки страха пред неразбираемото състояние на баща си, не се е оплаквал нито веднъж, нито пък ме е упреквал в нещо. Но очите му започнаха да помръкват, по едно време започнах да регистрирам, че се мие все по-рядко, че губи интерес към реалността, че и той като мен се опитва да избяга в играта, да се потопи в нея, забравяйки всичко останало … Пък и какво ли да прави – в края на краищата собственият баща му даваше най-прекрасен пример за едно бавно, незабележимо самоубийство. Продължавахме да живеем все едно, че не забелязваме нищо – две зомбита, старо и младо, влачещи се през блатото, което си бяха избрали за обиталище …

Докато накрая той все пак се появи, проклетият, спасителният ангел! Бях вече достигнал почти всичко в играта, бях ходил по места, които повечето играчи никога не могат дори да видят, бях придобил всички мечтани оръжия и амулети, бях член на една от най-професионалните гилдии на моя сървър. Полека-лека бях станал член на онази елитна групичка от играчи, които хората инстинктивно търсят, за да се чувстват сигурни в света на Warcraft, за да споделят усещането за сила, мощ и знание, което си остава крайната цел на всяка подобна страст … И всяка сутрин ставах (ако изобщо бях си лягал през поредната играческа нощ) с усещането, че животът ми е свършил. Ей така, свършил.

И тогава, в една такава сутрин, просто станах и изтрих всичко. Да, точно толкова просто. Разпределих всичките си богатства сред членовете на гилдията, подарих малки състояния на най-близките си приятели – и напуснах. Не знам как точно стигнах до там, дали определящ е бил страхът ми за Паул или за самия мен, за изплъзващия се измежду пръстите ми живот – но и без това не си задавам такива въпроси, достатъчно ми е, че страстта изгоря и отмина, без да ме вземе със себе си. Никога, нито дори за миг, не съм изпитвал отново горящото желание да се гмурна в несъществуващото, да изместя реалността чрез него. Вече знам каква е цената на един такъв опит. Все още съм сам с децата, работя много, може би повече, отколкото е здравословно, но това поне е нещо, което не ме плаши. Работата е дрога, която познавам добре и отдавна. С нея сме приятели, ако и да не си говорим много.

Нито пък съжалявам за нещо. Опитът от тази лудост, надявам се, ще ме съпътства до края на живота ми. Както и разбирането за това, че не съществува застраховка срещу изкушението. А също и че изкушението, ако човек не му се поддаде, ни оставя в един сигурен, но херметично затворен свят – нещо като рай, в който не растат ябълки. Не знам как сте вие, но аз обичам ябълки …

И така до следващия път … без да се питам кой ли ще е последният. Страхът, пак ще повторя Фасбиндер, изяждал душата … А душата, както и да го върти човек, си остава една от малкото гаранции срещу лудостите на необятното. Така че, правете каквото искате – аз вече съм направил собствения си избор.

Искрено,

Златко Енев

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (4)

- 10-06-2008|Unregistered|Guest User

Zatko, cheta pochti vcihki statii, eseta, sujeti za malki razkazi i otrvoreni pisma na edin duh.

Stila ti mi dopada do bezkrainost – svoboden, nepinuden i nenatrufen s milioni epiteti ...

Tazi statiya spezialno mnogo mi dopadna..dali zashtoto sum ot tvoeto pokolenie, dali zshtoto imam podobni problemi s moite teenageri ili zshtoto samata az imam addictive personality i se otdavam na igrite ....koito gultat nahalno vremeto mi nezanm. Moje bi zaradi pulnata kombinaziya ot prichini.

Pozdravyvam te za tazi statiya – napisal si ya tochno kakto chuvstvm nestata, a nykoi ot istinite si gi obysnil tolkova dobre s dumi.

Proetah ya s udovolstvie ..tochno kakto chetyh i az knigite ot bibliotekata navremeto s udovolstvie...

Pozdraveleniya oste vedmuj za tazi statiya!

Kristin

- 13-06-2008|Unregistered|mislidumi  – играта и дригите неща

Здравей, Златко!

Поздравления. Прочетох с огромен интерес. Пленяваща е историята, защото разказваш нещо общоизвестно през личното.

Поздрави:

Петя

- 19-06-2008|Unregistered|ирина  – историята на Златко

Здравей Златко, историята ти е много интересна. имейла ми е irina_al_deneva@abv.bg Бих искала да се свържеш с мен, за да ми отговориш на няколко въпроса. Аз съм журналист от България. Благодаря ти предварително.

- 08-03-2009|Unregistered|Пенка  – Игрите

Прочетох статията заради препратката от статията "За Санчо, за свободата и зидовете вътре в нас". Не знаех какво е Warcraft, помислих си, че е берлинска дискотека. Но зная, какво са компютърните игри, защото тази сутрин, преди да отворя "Либерален Преглед" отново изтрих играта от компютъра си, която ми е отнела стотици часове, към която съм се пристрастила по обясними за мен личностни причини, както и Златко описва своите, които не мога да реша и от които зная, че бягам.

И работохолизма познавам, това е другата моя форма на бягсто, с което си въобразявам, че мога да променя нещо в тази безутешна действителност. И той е въображаемо измерение, но може би все пак измерение, в което можем да променим нещо, което води към това, което сме свикнали да наричаме "действителност". Докато компютърната игра е "другото измерение", което – ако останем в него – е много близо до смъртта, до безвремието и безпространствеността на абсолютната виртуалност, като каквато всъщност се представя и "отвъдния свят".

"Нашето измерение", колкото и отчайващо да е то, ни предлага не малко възможнсости за игра и заиграване, така, както да речем Шилер я е разбирал, като характеристика на човешкото.

Любовта на чистачката

Автор: Жанина Драгостинова

Писано ти е да живееш в чужбина, ми каза веднъж една врачка. И аз, като повечето българи, се допитвам до врачки, но не си признавам. Обикновено обяснявам, че съм отишла при тях, за да ги описвам. Истината е, че с трепет очаквам да разгърнат съдбата ми и да ме светнат за невидимото. Убедена съм, че у нас врачките са това, което са психоаналитиците за Уди Алън, но подобно твърдение звучи неприлично, затова го преглътвам.

Била съм в чужбина, прошепнах тогава плахо. Малко ти е било, извиси тя дрезгав глас на заклета пушачка. Сега като гледам, малко ми е било, но тогава исках през глава да избягам от чужбината.

Бях на държавна служба в Берлин. Работата ми се състоеше в това да стоя на едно бюро и да гледам през прозореца. В Берлин доста вали и в момента съм специалист по западноевропейските дъждове.

Един ден ми писна да броя капките. Разгърнах вестника и попаднах на обява – търсят домашна помощница. Изведнъж у мен се надигна някакъв задрямал Гюнтер Валраф. Ето, казах си, ще я видим прочутата подредена немска система отвътре. И ще й разкажем играта. Да не говорим, че ми се стори примамливо да усетя на собствен гръб как живеят българските студенти, дето сами си изкарват прехраната в чужбина.

Пушите ли? Имате ли деца? Умеете ли да общувате с тях? Какво е отношението ви към цветята? Пиете ли? В кухнята има коняк, но той от години стои затворен. Да не се пипа. Какво е отношението ви към бижутата? Биоотпадъците са в зелената торба, държа да не се обърква, защото плащаме по-нисък данък смет…

Госпожа Фридрих изстрелваше въпросите по-бързо, отколкото в „Минута е много“, а аз едва успявах да кимна в отговор през един. Каза, че ме оценява по три показателя: комуникативност, квалификация и цялостно излъчване.

Бях одобрена. България винаги се е отнасяла зле към своите интелектуалци и ги изпраща чистачи в чужбина, заключи Фридрих и ме нае.

Българската ми къща всякога е била на вили-мотовили, но за госпожа Фридрих се стараех. Това е Европа, все пак. Толкова бях добра, че приключвах с работата по-бързо от уговорените четири часа. Може би защото и конякът в оная бутилка лекичко намаляваше. К’во пък, тъй съм виждала да правят прислужниците по филмите. Проблемите дойдоха именно от бързата работа. Госпожата държеше, привърша ли с дадените от нея задачи, да проявя въображение и да изчистя нещо повече. Мен пък ме болеше кръстът вече и не исках нищо повече. Мечтаех да се прибера и да си легна.

Вие не обичате тази къща, каза ми един ден Фридрих. И беше права. Мразех скъпата им кухненска печка, мразех изкуствените гълъбчета, закачени на рамката на прозореца, мразех папагала, който сякаш нарочно разсипваше храната си по вече лъснатия паркет, мразех дори тригодишната Шарлоте, която се забавляваше да разпилява играчките и ме караше да ги събирам, мразех чашата вода, която госпожата винаги ми оставяше, защото при физически труд се хабели течности… Също като Гюнтер Валраф намразих системата отвътре. По-добре неразбран интелектуалец, отколкото чистачка в ЕС, реших тогава. И се разделихме.

Скоро ми се обади една приятелка – българка, женена за германец. Наели за домашна помощница момиче от Словения. Много приятно, комуникативно, с добро цялостно излъчване, обаче върши бързо работата и иска да си ходи, оплаква се приятелката ми. Ама тука е Европейският съюз, какво си мисли тя, вика ми по телефона. Как да я накарам да ми заобича къщата?

Какво да ти кажа, и аз не знам как се обича чужда къща.

Из сборника Моята история, изд. „Колибри“ 2006

ЖАНИНА ДРАГОСТИНОВА

Жанина Драгостинова (род. 1962) е българска журналистка и писателка. Дебютната й книга Твоята история. 52 седмици от началото на 21. век събира 52 очерка, публикувани преди това във в. „Дневник" и сп. „Паралели". В края на 2006 г. издателство „Колибри" издава сборника й Моята история. Де е България?.

Коментари (2)

- 13-06-2008|Unregistered|Guest User

Различни светове, различни нрави – различни хора. Не секи може да преодолее гравитацията на националността си, семейството и жизнения опит. Аз съм балканска душа. Емоционална, разпиляна и непрагматична, затова знам, че няма да мога да се приспособя към по-стирилна Европа.

За мое голямо съжаление разбира се. Не знам и дали дъщеря ми ще успее. И нея успях да "изкривя" по собствен образец. Е, може би след време нейното дете ще живее в сънхрон с връстниците си от Европа. Поне се надявам.

Бисера

- 18-03-2009|Unregistered|Нина Кръстева  – разказите на Жанина

Браво, Жанина!

Удоволствие е да се четат разказите ти – кратко и ясно казваш много. С лекота са написани, интригуват и се четат мигновено.

Благодаря за удоволствието!

Хей тамо лодка

Автор: Станислав Стратиев

Никога не съм мислил за ролята на лодките и другите плавателни съдове в живота ми.

Наивно съм смятал, че след като не съм фаропазач, те не играят съществена роля за мене.

Както обикновено се получава – жестоко съм се лъгал.

Сега вече виждам фаталната роля на плавателните съдове.

Започвайки от прочутите лодки еднодръвки на нашите прадеди славяните и свършвайки с не по-малко прочутия кораб с американската фуражна царевица, чието движение се следеше като Халеевата комета.

Може и да ви се видят странни тези следствено-причинни връзки, но представете си, че в 1876 година по Дунава не плаваха никакви кораби. В това число и „Радецки”. И Ботев беше останал в Румъния, издавайки все повече и повече вестници, основавайки накрая и издателска къща и отивайки до Дунава само за риболов.

Колко различно щяха да се развият много неща от нашата история.

А представете си сега, че крайцерът „Аврора” въобще не беше построяван. И следователно нямаше начин да даде три халосни изстрела по девическия пансион в Смолни.

Развинти ли ви се фантазията7

Ами ако онази лодка. с която Димитров и Коларов пресичат бурното

Черно море, за да отидат на заседание на Коминтерна,се беше пробила насред

път и потънала?

Схващате ли връзката? И следите ли мисълта ми?

Разбирате ли защо Ленин се качва само на броневик и никога на лодка?

Точно така – защото иначе революцията е в опасност.

Ето как на дело плавателните съдове застават на пътя ни и играят едва

ли не фатална роля в световната история.

Когато през януари нацията вкочанясваше поради временни неуредици с петрола и всички имахме вече отрицателна температура, отново плавателен съд спаси живота ни.

Известният танкер на спасението, танкерът „Струма”.

Спаси ни даже не самият танкер, а съобщението, че настроението на капитана му там, в далечния Новоросийск, се е подобрило.

След като седмици наред беше лошо.

Това съобщение на телевизионната говорителка ни беше достатъчно и ние оживяхме.

Що се отнася до самия танкер, така и не разбрахме какво точно стана с него. Ту беше натоварен и на два часа път от Варна, ту чакаше да го товарят в Новоросийск, ту беше натоварен, но не беше заплатено за нефта, ту беше заплатено, но пък сметката не пристигнала от Москва. Впрочем, това не беше и важно.

Танкерите въобще са много любопитни съдове.

Като едни санбернардски кучета те спасиха живота на още двеста мои сънародници на една сто и четиридесет часова опашка за бензин.

Някъде към шестия ден, поради редица климатични, психологически и социологически фактори сънародниците започнаха да се самоизтребват.

Изчаках да паднат първите петнайсет и се намесих с една проста сметка, почерпена от вестниците. С вестник в едната ръка и молив в другата аз изчислих пред озверените шофьори колко хиляди тона нефт карат наши танкери от всички краища на света.

Получи се такава чудовищна цифра, че мнозинството затихна.

След като в страната ни се намират две трети от световните запаси на нефт, казах аз, има ли смисъл да се избиваме?

Разотидоха се засрамени.

Когато махнаха лодките от езерото в Борисовата градина и сложиха там пеещи фонтани, всички решиха, че с лодките е свършено.

Но лодките отново са в езерото.

Ето как плавателните съдове надделяват и все още определят развитието на историята.

Изчезнаха паметници, бюстове, имена, но не и лодките.

Следете внимателно корабите, изучавайте лодките, вглеждайте се в саловете.

Те са извор на знания.

СТАНИСЛАВ СТРАТИЕВ

Станислав Стратиев (1941–2000) е български писател и драматург, може би най-яркото явление в съвременната българска комедия и сатира.

Новата лайпцигска школа

Автор:Артър Лубоу

Когато художниците, които в момента са младите лъвове на интернационалната сцена, започнаха образованието си в почитаната Лайпцигска художествена академия в ранните 90 години, те желаеха да изучават изкуството такова, каквото е било преподавано в продължение на столетия – рисунки по голи модели, овладяване правилата на перспективата и анализиране на формалната композиция. Възходът на абстрактното изкуство в годините след Втората световна война беше подкопал тази традиция на запад, издигайки оригиналността и собственото усещане над неща като техника и реалистични рисунки и свеждайки думата „академичен“ до равнището на клевета. Но желязната завеса и Берлинската стена бяха ефективни прегради, не позволяващи на артистичните промени да нарушават спокойствието на Германската Демократична Република. Образната живопис, която беше осъждана като безнадеждно остаряла в Париж и Дюселдорф, никога не изгуби властта си в Лайпциг. Градът се гордееше с това, че е родно място на Макс Бекман и (ако човек погледне няколко века назад, отвъд Саксония към Витенберг) на едно художническо родословие, започнато от Лукас Кранах. „Вредите от стената са добре познати“, казва Арно Ринк, 65-годишен наскоро пенсиониран професор по живопис, който е бил директор на Лайпцигската академия както преди, така и след падането на стената. „Ако бихте желали да говорите за предимства, можете да кажете, че тя ни позволи да продължим традицията на Кранах и Бекман. Тя защити изкуството срещу влиянието на Йозеф Бойс[92].

Петнадесет години преди това източногерманският комунистически режим току-що беше паднал. За студентите идващи в Лайпциг от запад, черният пушек в небето и зеещите прозорци в изоставени сгради излъчваха някакво усойно романтично очарование. За онези които бяха израснали на изток, атмосферата беше още по-опияняваща. Техният свят се намираше в процес на свободно падане, мутирайки бързо и непредсказуемо. Дори и в Академията, която гордо се позовава на наследство, по-старо от двеста години, промените витаеха във въздуха. Беше създаден факултет за нови медии, така че студентите можеха да правят видеофилми, да проектират концептуално изкуство и да конструират инсталации по маниера на дълго отричания Бойс. Междувременно, в непроменения факултет по живопис, ариергардът се държеше здраво за палитрите си. „Учехме как да конструираме къща в двойна перспектива или вита стълба, извита спираловидно нагоре“, казва Тило Баумгертел, художник роден в Лайпциг. Студентите по живопис, мнозина от тях идещи от Запада и удивили приятелите си с отиването в бедния Изток, за да получат традиционно образование, сега трябваше да издържат подигравките им. „Живописта беше най-скучния факултет в Академията и всички се шегуваха с художниците, защото те бяха толкова старомодни, в един източногермански стил“, припомня си Рикарда Роган, фотографка, родена в Дрезден.

Първото загатване за промяна се появи през 1997, когато Нео Раух спечели наградата на местния вестник, Leipziger Volkszeitung. Раух, сега на 45 години, е израсъл в ГДР, но все още е бил достатъчно млад, за да може да абсорбира образността на комиксите, телевизията и компютърните графики, които оформиха стилистичните вкусове на неговото поколение. Той беше мост между по-старите политически художници в ГДР и младите артисти на обединена Германия. Дипломната си работа той направи в Лайпцигската Академия върху западногерманските абстрактни художници от 50-те години, разглеждайки творби – „абстрактни картини, което означава преди всичко цветове“, казва той – които не е можел да види другояче освен като „опърпани чернобели репродукции.“ След като достигна, чрез упоритост и талант, поста на асистент на професор Ринк, Раух започна да рисува големи платна в стил който се намираше някъде между социалистическия реализъм и Поп-Арт, представящи работници в ретро-униформи от 50-те години, изпълняващи загадъчни операции на ръчен труд. Наградата на Leipziger Volkszeitung и съпровождащата я изложба на работите му в Музея за изобразителни изкуства, който е главният музей за изкуство в Лайпциг, предшестваха повишеното търсене на неговите картини и самостоятелната изложба вDavid Zwirner Gallery в Ню Йорк през 2000 г. Художникът със странно име – малкото му име е измислено от родителите му, а фамилията му означава „дим“ – започна да печели интернационална репутация, която се разнесе из Академията. „Дори в залите на Академията е малко задимено“, шегуваха се студентите. Успехът на Раух изглеждаше обаче като нещо еднократно. „По време на следването си ние имахме усещането, че Нео е едно много самотно явление, което не може да бъде повторено“, казва Тим Айтел, художник, който се е преместил на Изток от Щутгарт през 1994.

Колко много са грешали. Подпомогнати от изкусната рекламна работа на родения тук търговец на Раух, Герд Хари Либке, този град с 500 000 жители дълбоко в източната част на Германия придоби някои от отличителните качества на художествен център, каквито имаха Ню Йорк през 50-те години и Лондон през 90-те. Под рубриката „Нова Лайпцигска Школа“, Айтел, Баумгертел и няколко от техните състуденти – между тях, Матиас Вайшер, Давид Шнел, Кристоф Рюкхеберле и Мартин Кобе – се превърнаха в групов феномен, който, по думите на Йоахим Писаро, уредник за живопис и скулптура в Музея за Модерно Изкуство, Ню Йорк, внезапно стана „най-горещото нещо на света“. Макар че работите на тези художници, повечето то тях в 30-те си години, се различават по съдържание, стил и качество, те споделят неща като техническо умение, привързаност към образната живопис и предпочитание към не-сантиментални, меланхолични теми. От Академията в Лайпциг те носят своята вещина. Освен това настроението на Лайпциг ги снабдява с материал. Както и други градове в бившата ГДР, Лайпциг е измъчван от висока безработица и намаляване на населението. Фабрики и жилищни проекти стоят затворени или полупразни, много от тях са определени за разрушаване, докато в същото време биват реставрирани орнаментални вилхелмовски сгради от ранния двайсети век. „За мен е много важно, че от една страна тези неща биват събаряни, но пък сто метра по-нататък се строи автомагистрала“, казва Давид Шнел, който идва от Колон. Централната железопътна гара в Лайпциг е чудо на реконструкцията, с блестящи платформи и оживени магазини. Но само се качете на трамвай до южното предградие Маркклееберг, където живее Раух – и след половин час вие се намирате в един разкопан, маркиран от огромни ями ландшафт, който напомня, по думите на Ханс-Вернер Шмидт, директор на Музея за изящни изкуства, „пейзаж от Марс“. В центъра на Лайпциг, един от главните булеварди, наречен на името на Карл Либкнехт – родения в Лайпциг революционер-марксист, който беше разстрелян през 1919 г. – пулсира с лъскави, препълнени ресторанти, сервиращи кайпириня и рукола-салати. Таксиметровият шофьор, който ще ви откара дотам, нерядко ще е работил като инженер или архитект в ГДР.

Днес Лайпциг преживява момент на отрезвление. Еуфорията, с която беше посрещнато немското обединение, отстъпи място на мрачно разочарование. Киселата миризма на пресечени сънища се процежда през празните мебелирани помещения в картините на Вайшер и виси над полуоблечените, изнервени млади хора при Рюкхеберле. Прогнилите хамбари в ландшафтите на Шнел, бездушната архитектура на причудливия футуризъм на Кобе, студенината в стил филм ноар от градските пейзажи на Баумгертел, самотата на младите хора, гледащи към угнетяващите хоризонти на Айтел – всички тези картини излъчват едно разочарование, което е характерно за Германия, особено за бившата ГДР, но по мощен начин заговаря и зрители от другаде, включително и от САЩ. „Това са художници, които се завръщат към една буквална, описателна образност и й придават изгледа на аномия“, казва Робърт Стор, професор по модерно изкуство в института по изящни изкуства към Нюйоркския университет. „Това става навсякъде. Но то се случва най-вече във фотографията, така че е интересно да се види и в живописта“.

Една технически съвършена живопис с разказвателно съдържание и съвременна маниерност се продава много лесно. Един изпитан в това отношение водач е лондонският колекционер Чарлз Саачи, който е преминал от такива британски инсталационни артисти като Деймиън Хърст и Джек и Дайнъс Чапман, които предпочиташе през 90-те години, към широк избор от съвременни художници, включващи (заедно с идещите от Лайпциг Вайшер, Рюкхеберле и Баумгертел) също образните артисти Марлене Дюма (южноафриканка, живееща в Амстердам), Люк Тюйманс (Антверпен) и Каи Алтхоф (Колон). Дори и в прегретия художествен пазар от наши дни, лайпцигските художници се открояват много добре. Колекционерите се надпреварват да бъдат включени в списъците за закупуване на техни творби, докато на вторичния пазар цените им се повишават зашеметяващо. През 2004 една нова картина на Вайшер се продаваше за около 20 000 долара. На аукциона Кристи в късната 2005 една от неговите картини се продаде за 212 000 долара. Интернетският сайт за пътуващата изложба „Живот след смъртта: Нови лайпцигски картини от колекцията на семейство Рабъл“ възхвалява лайпцигските художници като „първият истински художествен феномен на 21-ви век“.

Със сигурност това е колекционерски феномен. В САЩ двете главни музейни изложения с картини от Лайпциг представят лични колекции: тази на собствениците на частен музей от Маями, Доналд и Мира Рабъл и една друга, състояща се от картини, притежание на Майкъл Оувиц. „Онова, което ни се случи в Лайпциг беше много уникално“, казва Мира Рабъл, която още при първо виждане е купила заедно със съпруга си множество картини на петима млади художници, малко преди груповата им изложба в Лайпцигския музей през 2003. „Да открием петима художници за един ден не ни се беше случвало нито веднъж за четиридесет години колекционерска дейност.“ През април 2005 откриването на няколко нови галерии в една бивша памучна фабрика в Лайпциг накара международните колекционери да пристигат направо с частните си самолети. „Мнозина американски колекционери грабят много сляпо от този лайпцигски запас“, казва Раух. „Те го купуват заради търговската марка. ‚Млад ли е? От Лайпциг ли идва? Тогава ще го купя.‘“ Преди не много време лайпцигските художници бяха затворени в един мехур, който ги изолираше от Запада. Сега те се издигат високо чрез мехура на спекулативния художествен пазар.

„Хората на изкуството бяха вземани много на сериозно в ГДР, независимо от това дали бяха популярни или не“, казва Зигхард Гиле, един от тримата професори, преподаващи живопис в Лайпцигската Академия. „След падането на стената художниците трябваше да се борят, за да бъдат взети на сериозно.“ Под един режим, който строго контролираше обществената информация, образната живопис можеше да бъде пропагандно средство или преносител на несъгласие; и в двата случая тя беше мощна сила. Бидейки град, традиционно известен с търговските си панаири и книгоиздателство (както и с някогашния си кантор Й. С. Бах), в ГДР Лайпциг поддържаше едно сериозно ниво на политическо разбиране и откритост, поне в сравнение със строго контролираната столица Източен Берлин и носталгичната, някогашна княжеска столица Дрезден. „Лайпциг все още е най-непредубеденият град когато става за съвременни теми“, казва Барбара Щайнер, младата директорка на Галерията за съвременно изкуство в Лайпциг. „Дрезден е точната му противоположност, с един много натрапчив, фокусиран върху миналото стил.“ Тесногръдието на Дрезден произлиза от географската му откъснатост. Разположен в една ниска долина, той не можеше да приема западногерманската телевизия, на която останалите граждани на Източна Германия се наслаждаваха тайно. „Дрезден се наричаше ‚долината на хората, които не знаят нищо‘“, казва Щайнер.

Лайпцигската Академия за живопис и скулптура е открита през 1764, но под влиянието на деловата култура на града направлението й е станало по-практично в края на 19-ти век. От 1950, признавайки този реалистичен фокус, името й е било Висше училище за графика и книжно изкуство – център за графичните изкуства като гравюра, литография, дърворезба и книгооформление. Значението на Академията като център на живописта е сравнително ново. През 60-те години една група лайпцигски художници получи известност: най-значителни сред тях бяха Бернхард Хайзиг, Волфганг Матойер и Вернер Тюбке. Въпреки много различните им стилове – Тюбке беше изключителен майстор на рисунъка, който подражаваше на италианските майстори и художниците на маниеризма, Матойер, майстор-реалист в стил народно изкуство, клонеше към иносказателност, а гневните експресионистични картини на Хайзиг напомняха за Емил Нолде или късните работи на Оскар Кокошка – всички тези художници подсилваха образната традиция и техният колективен успех утвърди една национално почитана „Лайпцигска школа“. Преподавателите по живопис в Академията предпочитаха да се концентрират върху технически проблеми, може би защото политическите теми в бившата ГДР бяха или неискрени, или опасни. Този инструментален подход продължава и до днес. „Разликата между Лайпциг и другите школи в Германия е, че тук се дискутира повече върху това как да се построи картината и по-малко за това какво и как точно да се рисува, казва Кристоф Рюкхеберле, родом от Бавария. Или, както се изразява Матиас Вайшер, който е израсъл близо до западния град Мюнстер: „Не беше толкова важно какво да се рисува, важното беше само да се рисува – просто да се работи без човек непременно да има конкретна тема или велика визия.“

Парадоксално, но докато в преподавателската си дейност художниците от старата Лайпцигска школа не дискутираха съдържателни теми, те разсъждаваха до безкрайност върху тях когато рисуваха. Те прибягваха до символи, за да изразят една прикрита критика на обществото, без същевременно да пожертват привилегирования си статус. „Това беше възможно чрез използването на множество смислови пластове, защото функционерите не бяха от най-умните хора“, казва Арно Ринк. „Икар играе важна роля в лайпцигската живопис. Той може да лети – човек би могъл да го разглежда като мотив за бягство – и, приближавайки се прекомерно до слънцето, пада, като хората, които се приближават прекалено до властта. Хайзиг, Ринк, Тюбке – всички те използваха Икар, защото той изглеждаше добре като фигура, а освен това имаше и друго, скрито значение.“ Матойер обичаше библейската притча за Каин и Авел и митологическия образ на Сизиф, осъден да бута огромен камък нагоре по склона на планина, само за да го види отново и отново да пада долу преди да достигне върха. Тюбке предпочиташе християнски мотиви като Пиетà. „Той ги използваше по много интелигентен начин и можеше да бъде разбиран от хора с по-високо образование“, казва Ринк. „Но сега вече никой не рисува Сизиф или Икар. Художниците са свободни да тълкуват света без да използват някакви загадъчни средства“. Ринк беше партиен член през целия си живот, но хората от всички страни на политическия спектър чувстват остро липсата на времето, в което както политиката, така и живописта изглеждаха важни. „По онова време имаше проблеми, с които трябваше да се справяме“, казва Ринк. „Мисля, че днешното общество е повърхностно по много различни начини. Напълно нормално е художниците да включват тази повърхностност в своите творби.“

Старата Лайпцигска школа се разпадна през 70-те години, когато ГДР започна да излага най-важните творби на нейните представители като доказателство за това, че в тяхното общество съществува свобода на мисълта. „Това не беше намерението ни“, казва Гиле. „Ние смятахме, че държавата трябва да бъде критикувана. Не предлагахме критиката си в нейна поддръжка. Рисувахме по образен начин и следващото поколение не искаше да го прави повече. Те смятаха, че по този начин правят отстъпки пред държавата. Мнозина започнаха да рисуват абстрактни картини.“ Но в тази игра беше трудно да се спечели. Възползвайки се от популярността на абстракцията на международния пазар, правителството се извъртя и започна да продава абстрактните картини на Запад, за да печели твърда валута. По времето, в което падна стената, лайпцигските артисти вече изобщо не знаеха накъде да гледат или какво да рисуват.

Като млад човек Нео Раух опита стиловете на Френсис Бейкън, Макс Бекман, Маркус Люперц и Бернхард Хайзиг. В края на краищата той обаче разработи собствен стил. Една зряла картина на Раух съдържа фигури с митологическата аура на Сизиф или Икар. Иконографията обаче е лична и независимо от това колко интелигентен или образован е зрителят, кодът не може да бъде разчетен. Картините носят настроение, а не послание.

Собствената история на Раух е обект на легенди. Да започнем например с името, което, както се оплаква той, „беше мъчение за мен през първите двадесет години.“ Всеки път когато го произнасял, той трябвало да го обяснява. „Най-неприятното нещо е, че повечето хора смятат това за псевдоним, който съм си измислил, за да се направя по-интересен“, казва той. „Освен това името звучи новаторски, а аз се считам за много консервативна личност.“ Най-тежко от всичко е това, че той няма ни най-малка представа защо родителите са му дали това име, защото никога не е имал възможност да ги попита.

Когато Нео е бил на шест седмици, родителите му загинали в железопътна катастрофа недалеч от лайпцигската гара. Баща му бил 21-годишен студент по живопис в Академията в Лайпциг, а майка му, завършвайки задължителната практика по земеделска работа, се подготвяла да постъпи там. След катастрофата неговите баба и дядо по майчина линия го отгледали в една малко градче, Ашерслебен, в подножието на планината Харц. Стените на апартамента им били покрити с тъмните рисунки на баща му, представящи миньорски сцени и портрети. „Имало е предсказание, че ще умре рано и това някак се четеше в рисунките му“, казва Раух. „Когато бил на пет или шест години, вървял ръка за ръка с баба ми в един супермаркет и внезапно се появила някаква стара жена, която казала ‚Внимавай с това момче, то няма да доживее до 30 години.‘“ Започвайки с рисунки и акварели на 15 или 16 години, Нео решил, че също ще следва живопис в Лайпциг.

Стегнатата поза и неподвижният поглед на светлосините очи придават на Раух вид на прусашки войник. „Той е войник на изкуството“, казва Зигхард Хиле. „Той изпитва тайна любов към военните. Можете да го видите в картините му.“ Неговата самодисциплина е всеизвестна. Всеки делничен ден той работи от девет сутринта до шест вечерта, с обедна почивка, в която приготвя обяд за съпругата си, художничката Роза Лой и петнадесетгодишния им син. Следвайки го, всички млади лайпцигски художници се гордеят с методичните си работни навици, които противопоставят на разпиления живот, който водят студентите в западногерманските академии. „Да си художник в Дюселдорф е много по-важно от самото изкуство“, казва Тим Айтел. „Старите клишета за рисуване през нощта с бутилка вино, за наркотици и разюздан живот – много хора в Дюселдорф смятат, че именно това означава да бъдеш човек на изкуството.“ В Лайпциг, да бъдеш художник означава да работиш бавно и обмислено, като Раух, произвеждайки 15-20 картини годишно.

Картините на Раух са, по думите на Робърт Стор, „народни и научнофантастични“. Те говорят идиомите на Поп Арта с източногермански акцент. С бледите си и тънко положени цветове, старомодно облечени фигури и пространствено объркващи пейзажи, те напомнят картините на американския художник Роналд Брукс Китай, рисувани в Лондон от средата на 60-те до средата на 70-те години. Китай обаче е високо интелектуален художник и картините му изглеждат като натоварени с почти толкова забележки под линия, колкото и Пустата земя на Т. С. Елиът. И макар картините на Раух също да са исторически образовани, особено откъм историята на живописта, те представляват сънища, които се отдалечават от съзнателното. „Онова, което Нео Раух прави, е да заимства теми и образен език от парадигмата на социалистическия реализъм“, казва Йоахим Писаро. „Но заедно с това в тях има и немалко сюрреалистична странност и обърканост. Вие виждате сцени, които не са свързани по време едни с други и които вие като наблюдател не можете да определите или назовете. Фигурите никога не се срещат едни с други. В това картинно пространство владее някакво усещане за изолация.“ По-късно платната на Раух станаха още по-странни и сложни, към фигурите от 50-те години и небрежно облечените хора се прибавиха войници от 18-ти век, селяни и дендита, както и понякога фантастични животни, всички поставени сред зловещо осветени пейзажи с множество различни перспективи. Диво театрални, картините изискват от окото на наблюдателя да подскача нервно, за да възприеме едновременно разиграваните, странно асоциативни, но в края на краищата неразбираеми дейности.

Действително, Раух конструира картините си като театрален режисьор, започвайки първо със задните планове. „Важно е да се създаде определено обкръжение или сцена, на която нещата могат да се случват“, казва той. „За мен функцията на живописта така както я разбирам, е да работи с митове. Опитвам се да създам широка система, в която да бъдат уловени импулсите. Това не може да стане чрез аналитично разбиране.“ Той бърза да обясни, че не се глези с „психологически автоматизъм“. Започва с обща представа за настроението и темата на картината. „След като съм създал основите, сцената, аз извеждам на нея актьорите“, обяснява той. „След това нещата просто се случват – когато поставям обитателите в отношение един към друг, аз не съм в състояние да планирам. Между самите фигури, както и между тях и мен, започват да се формират фини отношения. Възниква микроклимат.“ Раух смесва строга прецизност и мъглив мистицизъм, една много немска отвара. „Струва ми се, че съм теглен все по- и по-назад, че на вратата чукат и искат да бъдат пуснати вътре елементи от отминали времена“, казва той. „Това, че съм привлечен от по-ранни времена се отразява и в сънищата ми. Циклите на въплъщение се опитват да достигнат формулиране.“ Запитан дали вярва, че вече е живял предишни животи, той отговаря: „Не чак толкова директно, но имам повтарящи се сънища в същите помещения, същите къщи и същите улици. Онова, което виждате в съня е не самия сън, а негова нова версия, сякаш идваща от фабрика за рециклиране.“

Дълго преди да поеме ролята на търговец на изкуство, Герд Хари Либке е работил като … гол модел. „Беше малко по-слаб тогава“, припомня си Раух. „И имаше коса с африкански вид, като Джими Хендрикс.“ На 44 години, сега Либке има оредяваща червена коса и склонност към раирани костюми от три части, но танцуващите очи, изпъкналата долна устна и разстоянието между предните зъби все още му придават вид на хлапе, което обича белите. Именно момчешката прилика с червенокосия, луничав и с редки зъби герой Джоди от американската телевизионна серия Семейна история му спечелила прякора, който носи цял живот. Западната телевизия може да е била забранена в Лайпциг, но всички я гледали. „Когато излизах навън. Хората подвикваха‚Джуди, Джуди‘“, спомня си той. „Името беше ‚Джоди‘, но един саксонец не може да каже ‚Джоди‘. Никой в Източна Германия не знаеше, че ‚Джуди‘ е женско име.“

Либке казва, че се е натъкнал на художествения свят почти по случайност. Онова, което всъщност е искал да бъде, било космонавт. „Бях млад“, казва той. „Да бъда космонавт, защо не?“ Бил толкова добър в науките и математиката, че му дали петгодишна стипендия да следва в Съветския Съюз. Когато осъзнал, че ненавижда идеята да замени Лайпциг с Киев, той се отказал от честта и с това започнали неприятностите му. „От този момент нататък, нищо“, казва той. „Беше ми забранено да следвам, дори да работя в музей. Бях в черния списък.“ През 1981, след като изчерпил всички нормални опции, той намерил ангажимент като модел в Лайпцигската Академия. С месечна заплата от 300 марки продължил да работи там в продължение на повече от осем години, до падането на стената.

Кариерата му като търговец на картини започнала през 1983, когато открил в апартамента си (където живеел заедно с други млади хора) единствената частна галерия в Лайпциг. Нарекъл я Eigen + Art, игра на думи, която означава едновременно „собствено изкуство“ и „странност“. В онези дни Eigen+ Art била по-скоро шега, отколкото бизнес. „Открих галерията гол, казвайки‚Добре дошли в галерия Eigen + Art‘“, спомня си той. Имах естествена раста-фризура, защото не си миех главата, плюс три птичи яйца в косите. След откриването се запознах с няколко хубави момичета и си казах ‚Защо да не го направя отново?‘“

За да направи прехода от източногерманския начин на живот, в който сексът, алкохолът и приятелствата бяха жалони на успеха, към една капиталистическа система, управлявана от парите, Либке разбрал рано, че ще трябва да ухажва международните колекционери. Заел пари от един западногермански индустриалец за да може да изложи картини на художествения пазар във Франкфурт през 1990. Открил временни галерии в Токио през 1990, в Париж през 1991 и в Ню Йорк през 1993 – същата година, в която започнал да излага работите на Раух. За да установи постоянно присъствие на Eigen + Art в столицата на обединена Германия, намерил помещение със сравнително разумен наем в берлинския квартал Мите – в една по онова време отдалечена улица, която сега се намира в сърцето на района на галериите.

През 1997, когато Раух започна да получава международно признание, модните му колеги в Лайпциг бяха концептуални и инсталационни артисти. Това скоро се промени. Следващото поколение от художници, мнозина от тях западняци, привлечени към Лайпциг от традиционното образование, останаха тук заради ниските наеми и спокойния начин на живот. През 2001 една група от тях стартира Галерия Лига в Берлин, кооператив с ограничено време от две години. Макар да не притежаваше финансов интерес в Галерия Лига, Либке пое ролята на неин кръстник, наемайки директор, Кристиан Ерентраут и изпращайки им колекционери. Семейство Рабъл, например, направиха голямата си инвестиция в художници от групата Лига след като напразно се опитваха да купят един Раух. (Оттогава насам те са купили три картини на Раух). Либке също наблюдаваше галерията като един вид отбор от Б-група и след разпадането й взе при себе си трима от художниците, участващи в нея. Сега той направлява кариерите им като внимателен, изпълнен със симпатия по-голям брат.

Както разнообразието, така и груповите сходства на Новата лайпцигска школа стават очевидни в изложбата Рабъл, която през 2006 обиколи САЩ. Подобно на техния ментор Раух, младите художници от Лайпциг често конструират картините си като театрални декори. Матиас Вайшер обикновено рисува празни помещения, носещи осезаемото присъствие на напусналите ги обитатели. В Разполовен – една състояща се от две платна картина, на която се вижда празен ъгъл от стая с окачена картина на гола жена – той е построил повърхността на кафявата стена на пластове от боя, които след това е надраскал, изцапал и оставил да се втвърдят. Една по-амбициозна картина,Свети Людгер, възпроизвежда помещение, напълно обзаведено в стила на късния двайсети век, същевременно представящо опреснителен курс по живопис на двайсети век: щорите и лампата са на цветни райета; тройният прозорец е покрит с абстрактно-експресионистки петна; букетът и стенната лампа са нарисувани на бяла канава като елементи от Матис; висящата на стената картина представлява реалистичната традиция. Междувременно странните, отчуждени младежи от неспокойните платна на Кристоф Рюкхеберле заемат пространства, които напомнят уличните пейзажи на де Кирико и Балтус. Тези художници не избягват и художествени форми, по-нови от рисуването. Сложните архитектурни мотиви на Мартин Кобе, украсени с Ешеровски илюзии и рисувачески мазки, комбинират изкуствената реалност на видео игрите с абстрактните мазки на четката. От тази група Тило Баумгертел е най-очевидно задължен на Раух – едно влияние, от което той се дистанцира чрез избягването на цвят в големите си рисунки.

През последните няколко години много неща в Лайпциг се промениха. Либке стана богат, мощен търговец на изкуство. Раух наследи собствения си учител Ринк и сега е новоназначен професор в Академията,. Саачи звъни по телефона на Матиас Клайндийнст, притежател на галерия в Лайпциг, който издирва млади таланти. За картините на всички от оригиналните участници в Галерия Лига сега има дълги списъци от чакащи купувачи. Търговският успех на по-рано отхвърляното изкуство на живописта е произвел, според Раух, „един много негативен климат“, така че „дори в ранните си години художниците мислят само за пазара“.

Някои неща обаче изглеждат не чак толкова променени. През октомври Вайшер спечели наградата на Leipziger Volkszeitung, същата награда, която преди осем години катапултира Раух към известността. И макар че Вайшер вече има доста почитатели, събитието все пак имаше вкуса на нещо ново. В музея имаше прием, с неизбежните шампанско и сандвичи, с който се откри изложба на нови картини, в които за пръв път Вайшер беше включил хуманоидни (ако и не съвсем човечни) фигури. След това сравнително спокойно тържество мнозина от гостите отидоха от другата страна на улицата, където, в една от свободните лайпцигски сгради се правеше друго парти, в така наречения Laden für Nichts (магазин за нищо). „Не знам защо на нашето парти имаше толкова много галеристи“, каза няколко дни по-късно украсената с многобройни пиърсинги художничка Франциска Холщайн. И наистина, те наистина бяха там, плюс един чуждестранен журналист. Партито продължи до пет или шест часа сутринта. А на следващия ден лайпцигските художници бяха отново обратно при палитрите си.

Източник

АРТЪР ЛУБОУ

Артър Лубоу е американски журналист, най-добре познат с книгата си Репрортьорът който искаше да бъде крал: биография на Ричард Хардинг Дейвис (1992), както и като сътрудник на The New York Times Magazine.

Под знака на половинчатите истини

Автор: Рихард Вагнер

Западът с удоволствие играе ролята на съдия по въпросите на човешките права когато източна Европа се сблъсква със своето минало. Това често води до изкривени възприятия, както например когато се разглежда като застрашено малцинство опериращия в компактните паралелни общества в Естония и Литва homo sovieticus. Към това се прибавя факта, че в западните медии се предпочитат голямоформатните политически структури. С удоволствие се подчертава, че нацията е нещо остаряло и по този начин източноевропейското настояване за независимост нерядко бива разглеждано като прекомерно. Един чест упрек срещу съответните страни гласи, че те не правят достатъчно прецизна разлика между фашизма и комунизма. Това подозрение не може да бъде отхвърлено лесно, то просто следва от най-новата история. Балтийските народи наистина имат определени трудности с представата да възприемат като антифашистки акт нахлуването на Червената армия, предприето през 1940 като следствие от пакта между Хитлер и Сталин. Особено когато се има пред вид, че годината на съветско господство, между другото приключена чрез немското нападение срещу Съветския Съюз, доведе до масови разстрели и депортации на гражданските елити. Толкова сложна може да бъде историята.

Modus Vivendi

Източноевропейците не могат да бъдат обвинени нито във фашизъм, нито в комунизъм. За това са отговорни големите страни Германия и Русия. Онова, в което източноевропейците могат да бъдат обвинени е сътрудничество. Това е съдба, но и modus vivendi на така наречените малки народи, да се нагаждат към окупаторите и да се опитват да извлекат от тази ситуация най-доброто за себе си. Малките народи притежават нещо като стратегия за действие във време на окупация. За тях понякога сътрудничеството и патриотизма са трудно различими едно от друго неща, в края на краищата става дума за оцеляването на нацията, за цялото. Не случайно антикомунистите и комунистите в Словения се отнасяха така безшумно едни към други през 90-те години.

Това обаче прави за тях нещата прекалено прости от морална гледна точка: източноевропейците са склонни да търсят източниците на злото при великите сили. По този начин за тях не е трудно да се измъкват от въпросите на вината, дори когато става дума за унищожението на евреите. При това, без помощта на местните колаборатьори нацисткият персонал изобщо не би бил достатъчен, за да проведе самостоятелно това унищожение. Фашистите при всички случаи задвижиха Холокоста, но те не са изобретатели на антисемитизма. Колко дълбоко той е бил и си остава вкоренен в източна Европа показват погромите в полското село Килце непосредствено след края на Втората световна война. Действително, местните видове антисемитизъм дори надживяха фашизма. Толкова неясен може да бъде антифашизмът.

Липсата на желание за конфронтация с миналото е следствие и от дългата диктатура на комунизма, от директното или индиректно съветско господство. Както е добре известно, „антифашизмът“ беше дъвката на комунистическата пропаганда. Комунистите изкуствено повишаваха стойността на управляваните от тях общества, прикачайки им определението „антифашистки“. Фашисти бяха винаги другите. По този начин комунистическите режими в източна Европа се смятаха за освободени от обвинения в колаборационизъм. Във времената на националкомунизма в Румъния изобщо не се говореше за бойното братство между генерал Антонеску и Хитлер. В учебниците времето на Втората световна война, що се отнася до румънското участие, беше сведено до смяната на фронтовете през 1944. Не се споменаваше и участието в унищожението на евреите в Транснистрия (лежащата източно от Днестър част от Молдавия, бел. пр.). Цели поколения не знаеха нищо за това.

Но от времето на освобождението през 1989 насам за обществата в източна Европа беше отворен не само пътят към едно модерно европейско настояще, но и кутията на Пандора. Едно общество в преход често е и общество в криза. Какво се определя като криза и какво като промени, какво е развала и какво – прогрес, зависи винаги от съответната политическа позиция и свързаните с нея интереси. Миналото бива използвано както в източноевропейските държави, така и срещу тях.

Образователните процеси, даже и когато биват изисквани с право, не могат да бъдат осъществени от източноевропейските общества за една нощ. Отрезвяващият опит, на който те са изложени, кара хората да търсят прости обяснения. Местният антисемитизъм си остава неразклатен, дори и там където вече няма евреи. Той дори е получил нова задача. За да не се поема вина за конкретните престъпления на комунистическата власт, особено за сталинистките престъпления, в цяла източна Европа от много години насам старателно се изброяват евреите, които са играли важна роля при комунизма. Действително, броят им е значителен, но те не могат да се сравняват по тежест с цялостната кохорта от престъпни деятели.

Обезценени от пропагандата

От време на време обвинението срещу източноевропейците гласи, че те изтикват на заден план сътрудничеството с фашизма и еднозначно надценяват престъпленията на комунизма. Балтийските народи бяха под немска окупация цели три години и 57 години – под съветска. При това немците не налагаха никъде системата си едно към едно, с изключение на съседните славянски страни Полша и Чехия. За разлика от Сталин те залагаха на сходно мислещи съюзници, които притежаваха авторитет в съответните страни, като Хорти в Унгария или дясно настроени свещеници като Тизо в Словакия, макар сами да бяха настроени враждебно към църквата.

Един проблем, който не бива да се подценява при източноевропейските обществени дебати, е обезценяването на антифашисткия хабитус чрез комунистическата пропаганда. Това доведе и до известно омаловажаване на фашистките престъпления. Когато човек не вярва на пропагандата, той нерядко престава да обръща внимание и на нейните обекти. Също както един паметник на освободителите беше само инструмент на съветското господство, така и отделите в музеите, посветени на Втората световна война, бяха разглеждани просто като восъчни кабинети на болшевиките.

Но комунистите си служеха с полуистини. Те не измисляха историята, те просто я манипулираха. Дори повечето процеси срещу военните престъпници от следвоенното време не биха издържали една официална юридическа проверка. По принцип тези процеси би трябвало да бъдат държани отново. Но това е практически невъзможно и така ревизионизмът ще продължава да намира аргументи и за в бъдеще. Комунистическата пропаганда разруши етическия компонент на историческата култура. Но преди да стане възможна една балансирана оценка на миналото, този компонент непременно трябва да бъде възстановен. Колко време е необходимо за нещо такова показва не на последно място видимо безкрайната дискусия за колаборационизма в Холандия, въпреки демократичната околна среда.

От своя страна това е свързано с факта, че следвоенният период в Европа, както на Изток, така и на Запад, политически инструментализира предполагаемата немска заплаха. Учудващо голям брой от европейските общества използваха антифашизма ex post като удобен начин за узаконяване на собствените им дефицити. Едва след 1989, с абсолютно цивилното създаване на немската национална държава този инструмент беше изоставен.

Историческото разнообразие от интереси в източна Европа често е изключително сложно. Ако от източноевропейците трябва да се очаква някаква задълбочена работа по посока на обновяване на колективната памет, то трябва да им бъде дадено и необходимото за това време.

Източник

РИХАРД ВАГНЕР

Рихард Вагнер (род. 1952) е немски журналист и автор, роден в областта Банат, Румъния. Понастоящем той живее в Берлин. Книгата му Немският хоризонт. За съдбата на една красива страна беше публикувана от берлинското издателство Aufbau през 2006 г.

Коментари (1)

- 26-06-2008|Unregistered|Човек  – разтегливите ни понятия

Много точно! Винаги сме се въртели както ни е най-удобно и затова все ни е неудобно. У нас истината нищо не означава.

Юли 2008

ОК ли е да бъдем Лудити?

Автор: Томас Пинчън

Като че ли 1984 не ни беше достатъчна, но освен това тази година е двадесет и петата годишнина от известната лекция на Чарлз Пърси Сноу Двете култури и научната революция, прочута с предупреждението, че интелектуалният живот на Запад започва да се поляризира в две фракции, „литературна“ и „научна“, всяка от тях осъдена да не разбира и цени другата. Първоначалната цел на лекцията беше да се обърне към теми като реформи в учебната програма в епохата на Спутник и ролята на технологията за развитието на това, което скоро щеше да получи името трети свят. Но именно формулировката за двете култури привлече вниманието на хората. Всъщност по онова време тя даде повод за изумителна врява. Някои вече опростени разбирания бяха подложени на допълнителна редукция, която пък предизвика определени забележки, подхвърляния на епитети, дори несдържани отговори – придавайки на цялата история, ако и вече посмекчена от мъглите на времето, един определено нездрав вид.

Днес никой не би се измъкнал читав след едно такова разграничение. От 1959 насам ние започнахме да живеем сред потоци от информация, по-големи от всичко, което светът е виждал някога. Демистификацията е основно правило на деня, всички котки изскачат от всички чували и дори започват да си общуват едни с други. Ние моментално предпоставяме его-несигурност у всеки човек, който все още би се опитвал да се прикрива зад жаргона на някаква специалност или да се позовава на информация от бази данни, скрити завинаги „отвъд“ досега на неспециалиста. Всеки човек със свободно време, грамотност и способност да плати такса за достъп може да получи всяко парче специализирано познание, което му е необходимо. Така че, до тази степен, караницата за двете култури вече не може да бъде поддържана. Всяко посещение до местната библиотека или щанд за списания днес лесно ще потвърди наличието на много повече от две култури, така че проблемът всъщност вече е как изобщо човек да намери време, за да чете по нещо извън собствената си специалност.

Онова, което продължава да съществува, след един дълъг четвърт век, е елементът на човешки характер. Ч. П. Сноу, с рефлексите на романист в края на краищата, се опита да идентифицира не само два вида образование, но и два вида личности. Фрагментарни отзвуци от стари спорове, от незабравени обиди, получени в хода на някоя отдавнашна задявка, може би са подпомогнали да се оформи подтекста на нескромната – и по тази причина знаменита – забележка на Сноу: „Ако забравим научната култура, то останалите интелектуалци никога не са се опитвали, желали или били в състояние да разберат Индустриалната Революция“. Такива „интелектуалци“, в по-голямата си част „литератори“, бяха считани от Лорд Сноу за „естествени Лудити“.

С изключение може би на умното смърфче, трудно е човек да си представи в наши дни някой, който би желал да бъде наречен литературен интелектуалец, макар че това не звучи чак толкова лошо, ако разширите определението до нещо като „хора, които четат и мислят“. Виж, да бъде наречен човек Лудит е нещо друго. То води със себе си въпроси като: Има ли нещо в четенето и мисленето, което би накарало или предразположило човек към това да стане Лудит? ОК ли е да бъдем Лудити? И, като си помисли човек, какво означава да бъдеш Лудит, във всеки случай?

Исторически, Лудитите се появиха във Великобритания най-вече във времето между 1811 и 1816. Това бяха банди от мъже, организирани и маскирани, анонимни, чиято цел беше да разрушават машините, използвани най-вече в текстилната индустрия. Те се кълнаха във вярност не към някой английски крал, а към собствения си Крал Луд. Не е ясно дали са наричали самите себе си Лудити, макар че са били наричани по този начин както от приятели, така и от врагове. Начинът, по който Сноу използва думата е ясно полемичен, опитващ да подскаже наличието на някакъв ирационален страх и омраза срещу науката и технологията. Според това гледище Лудитите се възприемат като контрареволюционерите срещу тази „Индустриална Революция“, която техните модерни версии никога „не са се опитали, желали или били в състояние да разберат“.

Но Индустриалната Революция не беше, като Американската и Френска Революции от почти същото време, яростна борба, притежаваща неща като начало, среда и край. Тя беше по-мека, по-малко окончателна, повече приличаща на ускорен период от една дълга еволюция. Фразата беше популяризирана за пръв път преди сто години от историка Арнолд Тойнби и сама е получила порядъчна порция ревизионистко внимание, напоследък например в юлското издание на Scientific American от 1984. Тук, в „Средновековните корени на Индустриалната Революция“, Тери С. Рейнолдс изказва предположението, че ранната роля на парната машина (1765) може би е била прекомерно драматизирана. Без непременно да са били революционни, много от машините, които скоро щяха да бъдат задвижвани от пара, съществуваха вече отдавна, бидейки задвижвани чрез водна енергия още от средните векове насам. Въпреки това идеята за една техно-социална „революция“, при която са победили същите хора както във Франция и Америка, в течение на годините се оказа полезна за мнозина и не на последно място за онези, които, подобно на Ч. П. Сноу, смятаха, че са открили в думата „Лудит“ един начин да назовават хората, с които са на различно мнение както в политико-реакционен, така и в антикапиталистически смисъл.

Но Оксфордският Английски Речник разказва една интересна история. През 1779, в едно село в Лестършър някой си Нед Луд проникнал в една къща и „в изблик на луда ярост“ разрушил две машини, използвани за тъкане на трикотаж. За това се разчуло. В скоро време при всеки саботаж на тъкачен стан – това се случвало, казва Енциклопедия Британика, от около 1710 нататък – хората реагирали с фразата „Това трябва да е работа на Луд“ (естествено играта на думи се получава единствено на български език, бел. пр.). По времето когато името беше заето от трошачите на станове през 1812, историческият Нед Луд вече беше абсорбиран в повече или по-малко саркастичния прякор „Крал (или капитан) Луд“ и се беше превърнал в мистерия, резонанс и мрачен хумор: едно по-голямо от човешко присъствие, в тъмната нощ, блуждаещо из тъкачните области на Англия, обзето от един-единствен комичен трик – всеки път когато забележи тъкачен стан да полудява и да го почупва.

Важно е обаче да се припомни, че обектът дори на оригиналното нападение от 1779, подобно на множество други машини от Индустриалната Революция, не беше някаква нова технология. Тъкачният стан се използваше от около 1589, когато според фолклора той е бил изобретен от преподобния Уилям Ли, от чиста низост. Изглежда, че Ли бил влюбен в млада жена, която се интересувала повече от плетивото си, отколкото от него. Той отивал на гости и … „съжалявам, отче, трябва да плета“. „Какво, пак ли?“ След време, неспособен да понася повече това отхвърляне, Ли, не в изблик на гняв като Нед Луд а, нека си го представим така, логично и хладно, се заклел да изобрети машина, която да направи ръчното плетене на трикотаж излишно – и го направил. Според енциклопедията, станът на отхвърления свещеник „беше толкова съвършен по замисъл, че продължи да бъде единственото механично средство за тъкане в продължение на стотици години“.

Сега, имайки пред вид това времетраене, просто не е лесно да си представим Нед Луд като някой, който лудо ненавижда технологиите. Без съмнение хората му се възхищават и го митологизират поради енергичността и решителността на неговото нападение. Но думите „изблик на лудешка ярост“ са третокласни, а и поне с 68 години по-стари от събитието. И гневът на Нед Луд беше насочен не срещу машините, не точно. Аз предпочитам да си го представям по-скоро като контролирания, от типа „бойни изкуства“ гняв на убедения Злодей.

Съществува дълга народна история на тази фигура, Злодея. Обикновено той е мъж и дори ако понякога успява да спечели насмешливата търпимост на жените, всеобщото възхищение към него идва от мъжете, които го ценят най-вече поради две основни добродетели: той е Лош, и той е Голям. Лош означава не непременно морално зъл, а по-скоро способен да вреди в голям мащаб. Важното в случая е разширяването на мащаба, увеличаването на ефекта.

Плетачните машини, предизвикали първите Лудитски безредици, бяха оставяли хората без работа в продължение на повече от два века. Всички виждаха какво става – това беше станало част от ежедневието. Те също виждаха, че машините все повече и повече се превръщат в собственост на мъже, които не работят, а само притежават и наемат. Нямаше нужда от някакъв немски философ, тогава или по-късно, който да посочи какво точно вършеше, и вече беше вършило, всичко това със заплатите и работните места. Общественото чувство относно машините никога не е могло да бъде прост необмислен ужас, а по-скоро нещо по-сложно: любовта/омразата, която възниква между хората и машините – особено когато те вече са били известно време наоколо – да не говорим пък за силното раздразнение срещу поне двата умножени ефекта, разглеждани като нечестни и заплашителни. Първият беше понятието за капитал, представлявано от всяка машина, а вторият нейната способност да оставя без работа определен брой хора – да „струва“ толкова човешки души. Онова, което придаде на Крал Луд специалната харизма на Лош и направи от него не местен герой, а национален обществен враг, беше фактът, че той се възправи срещу тези усилени, умножени, повече от човешки опоненти – и ги победи. Когато времената са тежки и ние се чувстваме изложени на произвола на сили, многократно по-мощни от нас, не се ли обръщаме самите ние, в търсенето на някакво изравняване, ако и само във въображението, в желанието ни, към Злодея – Джина, Голема, Хълка, Супергероя – който ще се противопостави на онова, което инак би ни смазало? Разбира се, реалното трошене на станове все пак се извършваше от обикновени хора, от профсъюзници изпреварили времето си, използващи нощта, собствената си солидарност и дисциплина, за да постигнат своето собствено умножаване на ефекта.

Това беше предпазлива класова борба. Движението разполагаше със собствени парламентарни съюзници, сред тях и Лорд Байрон, чиято първа реч в Палтата на Лордовете през 1812 пледираше страстно срещу един законопроект предлагащ, сред другите репресивни мерки, да се направи трошенето на станове наказуемо чрез смърт. „Не сте ли Вие близо до Лудитите?“, писа той от Венеция на Томас Мор[93]. „За Бога! Ако има бой, аз ще бъда заедно с вас! Как да се нахвърли човек върху тъкачите – трошачите на станове – лутераните на политиката – реформаторите?“ Той включва и една „симпатична поема“, която се оказва Лудитски химн, толкова подстрекателски, че не беше публикуван чак до смъртта на поета. Писмото е датирано от декември 1816: Байрон беше прекарал предишното лято в Швейцария, окошарен за известно време във вила Диодати заедно със семейство Шели, съзерцаващ падащия дъжд докато си разказвали истории за призраци. През този декември, както се оказва, Мери Шели работеше над четвъртата глава на романа си Франкенщайн или новият Прометей.

Ако би съществувал един жанр като Лудитски роман, предупреждаващ срещу онова, което може да се случи когато технологията и ония, които я практикуват, излязат от контрол, то именно този би бил първият сред най-добрите. Освен това създанието на Виктор Франкенщайн със сигурност може да се квалифицира като първокласен литературен Злодей. „Аз реших“, казва Виктор, „да направя съществото с огромен ръст, … около два метра и петдесет и пропорционално обемисто“ – което ще рече, че Големината не е забравена. Историята за това как то е станало толкова Лошо е сърцевината на романа, най-съкровено закътана: разказана на Виктор от първо лице от самото същество, а след това вплетена в собствения разказ на Виктор, който пък от своя страна е вплетен в писмата на арктическия изследовател Робърт Уолтън. Колкото и голяма част от дълголетието на Франкенщайн да се дължи на недооценения гений Джеймс Уейл[94], който го пренесе в киното, романът все пак и до днес си остава повече от заслужаващ прочит, поради всички причини, по които инак четем романи, както и поради много по-ограничения въпрос за неговата Лудитска стойност: тоест заради неговия опит, чрез литературни средства, които са завоалирани и действат под прикритие, да отрече машината.

Вижте например разказа на Виктор за това как той монтира и съживява създанието си. Той трябва разбира се да бъде малко неясен в детайлите, но ние имаме описание на процедура, която изглежда включва хирургия, електричество (макар и нищо подобно на галваническите екстравагантности на Уейл), химия и дори, съдейки по тъмните намеци за Парацелз и Алберт Велики, все още дискредитираната форма на магия, известна като алхимия. Ясното обаче е, че въпреки всеобщо описвания болт през врата, нито методът, нито създанието са механически.

Това е една от няколкото интересни прилики между Франкенщайн и една по-ранна приказка за Големия и Лошия, Замъкът Отранто (1765) от Хоръс Уолпол, обикновено разглеждан като първият готически роман. Първо, и двамата автори, представяйки книгите си на публиката, използват не своите гласове. Предговорът към романа на Мери Шели беше написан от съпруга й, Пърси, който се преструваше, че е тя. Едва 15 години по-късно тя написа собствен увод към Франкенщайн. Уолпол, от друга страна, придаде на книгата си цяла фабрикувана издателска история, твърдейки, че тя е превод от средновековен италиански. Едва в предговора към второто издание той призна авторството си.

Романите притежават и един поразително сходен нощен произход: и двата произлизат от епизоди на просветлено мечтателство. Мери Шели, в онова лято на призрачни истории в Женева, опитвайки се да заспи една нощ, внезапно съзряла съществото в процеса на неговото съживяване. Картините се появявали в съзнанието й „с яснота, далеч надминаваща обикновените граници на мечтанието“. Уолпол бил пробуден от сън „от който всичко, което можех да си припомня беше, че бях се видял в старинен замък и че на най-високия парапет на една голяма стълба се виждаше огромна ръка в броня“.

В романа на Уолпол тази ръка се оказва ръката на Алфонзо Добрият, бивш принц на Отранто и, въпреки името си, обитаващ замъка Злодей. Алфонзо, също като съществото на Франкенщайн, е направен от парчета – украсен със самур шлем, крака, меч, всичко това, също като ръката, с огромни размери, – които падат от небето или просто се материализират тук-там из замъка, неуморими като фройдовото бавно завръщане на потиснатото. Активиращите средства, отново като ония при Франкенщайн, не са механични. Окончателното сглобяване на „формата на Алфонзо, разширена до огромна големина“ е постигнато чрез свръхестествени средства: едно семейно проклятие и застъпничеството на светеца-защитник на Отранто.

Лудостта по готическата литература след Замъкът Отранто се дължи, предполагам, на дълбок и религиозен копнеж по онова по-ранно митично време, познато тогава като Епохата на чудесата. По начини повече или по-малко литературни, хората от осемнайсети век вярваха, че едно време са били възможни всякакви неща, които вече не бяха такива. Великани, дракони, заклинания. По онова време законите на природата не бяха толкова строго формулирани. Онова, което някога е било истинска функционираща магия беше сведено, при Епохата на Разума, до чиста машинария. Черните сатанински мелници на Блейк представляваха стара магия, която, подобно на Сатаната, беше изпаднала в низвержение. Докато религията все повече и повече беше свеждана до Деизъм и неверие, постоянният човешки глад за доказателство за Бога и отвъдния живот, за спасение – телесно възкресение, по възможност – си остана непроменен. Методисткото движение и Американското Велико Пробуждане бяха само два сектора на един широк фронт на съпротива срещу Епохата на Разума, който включваше Радикализма и Свободното Масонство, както и Лудитите и Готическия роман. Всяко от тези неща по собствен начин изразяваше същото дълбоко нежелание да се изоставят елементи на вярата, колкото и „ирационални“ те да бяха за един възникващ техно-политически ред, който знаеше или не знаеше какво точно върши. „Готически“ се превърна в ключова дума за „средновековен“, което пък си остана ключова дума за „чудотворен“, през пре-Рафаелитите, таро-картите от края на деветнайсети век, космическата опера в евтината фантастика и комиксите, та чак до Междузвездни войни и съвременните приказки за мечове и магьосници.

Да се настоява върху чудотворното означава да се отричат на машината поне някои от претенциите й към нас, да се утвърждава ограниченото желание за всички живи същества, земни и други, от време на време да стават достатъчно Големи и Лоши, за да могат да вземат участие в свръхчовешки дела. Според тази теория например, Кинг Конг (?–1933), се превръща във вашия класически Лудитски светец. Финалният диалог на филма, както си спомняте, върви така: „А, самолетите го свалиха“. „Не … Красавицата уби Звяра“. В което отново откриваме все същото Сноувско Разделение, само че по-различно, между човешкото и технологическото.

Но ако настояваме върху въображаемите нарушения на законите на природата – на пространството, времето, термодинамиката, както и на най-големия, на самата ни смъртност – то тогава рискуваме да бъдем оценявани от литературния мейнстрийм като Недостатъчно Сериозни. Да бъдат сериозни е един от начините, по които възрастните традиционно са се защищавали срещу самоуверено-безсмъртните деца, с които открай време са принудени да си имат работа. Гледайки назад към Франкенщайн, който написа на 19 години, Мери Шели каза: „Обичам го, защото той беше порождение на щастливи дни, в които смъртта и скръбта бяха само думи, които не намираха истински отзвук в сърцето ми“. Готическото отношение като цяло, поради това че използваше картини на смърт и призрачно оцеляване за цели не по-сериозни от специални ефекти и евтини вълнения, беше преценено като не Сериозно и изпратено в неговата собствена част от града. Това не е единствения район във великия Град на Литературата, който е, нека се изразим така, така тясно определен. В уестърните печелят винаги добрите хора. В романтичните романи любовта побеждава всичко. В криминалетата убийството, бидейки само претекст за логическа главоблъсканица, рядко е чисто ирационален акт. В научната фантастика, където цели светове могат да бъдат създадени от прости набори от аксиоми, ограниченията на нашия ежедневен живот биват редовно прескачани. Във всички тези случаи ние знаем, че това не е истина. Ние казваме „Но светът не е такъв“. Тези жанрове, настоявайки върху неща, противоположни на фактите, не успяват да бъдат достатъчно Сериозни и така биват маркирани с червено под етикета „искейпистка кухня“.

Това е особено неудачно в случая с научната фантастика, в която десетилетието след Хирошима видя един от най-забележителните цъфтежи на литературен талант и, много често, гений, в нашето собствено време. Това беше също толкова важно колкото и Бийт-движението, развиващо се по същото време, със сигурност по-важно от мейнстриймската литература, която с малки изключения беше парализирана от политическия климат на студената война и годините на Маккарти. Освен че е един почти идеален синтез на двете култури, научната фантастика също е едно от главните убежища, в наше време, за хората с Лудитски убеждения.

Около 1945 година фабричната система – която, повече от всяка единична машина, беше реалния и главен резултат от Индустриалната Революция – беше разширена до степен да включи в себе си Проекта Манхатън, немската програма за ракети с далечен обсег и концентрационните лагери като Аушвиц. Не беше необходима някаква особена пророческа дарба, за да може човек да предвиди къде евентуално ще се срещнат тези три криви на развитие, при това в недалечно бъдеще. От Хирошима насам ние наблюдаваме размножаването извън контрол на атомните оръжия, а системите за тяхното изпращане придобиват, за целите на тази планета, неограничен обхват и точност. Едно непремигващо приемане на Холкоста, достигащ седем- и осемцифров брой на жертвите, вече стана – сред онези които, особено от 1980 насам, направляват нашите военни политики – въпрос на здрав разум.

За хората, които пишеха научна фантастика през 50-те години, никое от тези неща не звучеше като голяма изненада, макар че модерните Лудитски въображения все още трябва да измислят някакво достатъчно голямо анти-чудовище, дори и в най-безотговорната фантастика, за да бъде сравнимо то с онова, което би се случило в една евентуална ядрена война. И така, в научната фантастика на Атомната Ера и студената война, ние виждаме Лудитския импулс да се отрече машината, поемаща различно направление. Хардуерния ъгъл беше пренебрегнат в полза на по-хуманистични грижи – екзотични културни революции и социални сценарии, парадокси и игри с пространство и време, диви философски въпроси – повечето от тях споделящи, както критическата литература обилно дискутира, едно определение за „човешкото“ като особено различно от „машината“. Като по-ранните им предшественици, Лудитите от 20-ти век се вглеждаха с копнеж назад в една друга епоха – колкото и да е странно, същата Епоха на Разума, която беше накарала първите Лудити да тъгуват по Епохата на Чудесата.

Но сега ние живеем, или поне така се говори, в Компютърната Епоха. Какви са днес изгледите за една Лудитска чувствителност? Ще предизвикат ли големите компютри същото враждебно внимание както тъкачните станове го направиха някога? Аз наистина се съмнявам. Писателите от всякакви насоки се надпреварват да си купуват текстообработващи програми. Машините вече са станали толкова потребителско-приятни, че дори и най-непромененият от Лудитите може да бъде изкушен да изостави бойния чук и вместо това да почука по няколко клавиша. Освен това изглежда, че е налице едно нарастващо единодушие относно това, че знанието наистина е сила, че е налице един доста директен преход между пари и информация, и че по някакъв начин, ако само би могла да се направи логистиката, чудесата все пак могат да се окажат възможни. Ако това е така, то Лудитите може би най-после са стигнали дотам да застанат на равна нога със Сноувските си съперници, веселата армия от технократи, за които се предполагаше, че „носят бъдещето в костите си“. Това може да е само нова форма на старата Лудитска двойнственост относно машините или може би най-дълбоката Лудитска надежда за чудо сега се открива в способността на компютъра да донася необходимите данни до ония, които ще имат най-много полза от тях. Със съответното разгръщане на бюджет и компютърно време ние ще бъдем в състояние да лекуваме рака, да се спасим от атомно унищожение, да произведем храна за всекиго, да обезвредим резултатите от полудялата индустриална алчност – да реализираме всички изпълнени с копнеж мечти на нашите дни.

Думата „Лудит” продължава да бъде прилагана с презрение към всеки, който се съмнява в технологията, особено в онази от атомен вид. Днешните Лудити вече не са изправени пред притежатели на фабрики или чупливи машини. Както добре познатият президент и непреднамерен Лудит Д. Айзенхауер предрече когато напускаше службата си, днес е налице един постоянен властови истеблишмънт от адмирали, генерали и корпоративни босове, които напълно превъзхождат нас, средните бедни копелета, макар че Айк не се изрази точно по този начин. От всички нас се очаква да си стоим спокойни и да позволим това да продължава, макар че поради информационната революция става все по-малко възможно да се мами който и да било от хората по което и да било време.

Ако нашият свят оцелее, следващото голямо предизвикателство ще се появи – вие го чувате тук за пръв път – когато се срещнат кривите на изследване и развитие на изкуствения интелект, молекулярната биология и роботиката. Оле мамо. Това ще бъде поразително и непредсказуемо и дори най-големите клечки, нека се надяваме благочестиво, ще бъдат изненадани по бели гащи. Това със сигурност е нещо, което всички добри Лудити трябва да очакват – ако, дано даде Господ, доживеем до там. Междувременно, като американци, ние можем да се успокояваме, колкото и минимално и студено да е утешението, с пакостливо-импровизираната песен на Лорд Байрон, в която той, както и други наблюдатели на онова време, видя ясна идентификация между първите Лудити и нашия собствен революционен произход. Тя започва така:

As the Liberty lads o'er the sea

Bought their freedom, and cheaply, with blood,

So we, boys, we

Will die fighting, or live free,

And down with all kings but King Ludd!

1984 г.

ТОМАС ПИНЧЪН

Томас Пинчън (род. 1937) е американски писател, известен със своите плътни и сложни романи. Друга известна черта на автора е упоритостта, с която в продължение на повече от 40 години той избягва вниманието на пресата (поради което неговите снимки са истинска рядкост и обикновено го представят в младежка възраст).

Наводнение от псевдо-събития

Автор: Даниел Бърстин

Най-простото от всички наши екстравагантни очаквания се отнася до количеството новости в света. Имаше време, в което читателят на някой безинтересен вестник би отбелязал: „Колко скучен е светът днес!“ В наши дни той казва: „Ама че тъп вестник!“ Когато първият американски вестникOccurrences Both Forreign and Domestick на Бенджамин Харис се появи в Бостън на 25 септември 1690, той обещаваше да доставя редовно новини – по веднъж месечно. Но, както издателят обясняваше, той би могъл да се появява и по-често „ако се случат много събития“. Отговорността за правенето на новините беше изцяло в ръцете на Бога – или Дявола. Задачата на новинаря беше само да дава „отчет за такива важни неща, които са стигнали до нашето внимание“.

Макар че теологията лежаща зад това разбиране за събитията скоро изчезна, съответният възглед за новините се задържа по-дълго. „Сръчният и честен журналист“, отбеляза през 1866 Джеймс Партън, „записващ с точност и умение случващите се неща, е Провидението, обръщащо се към хората“. Разказва се историята за онзи южняшки свещеник от времето преди Гражданската война, който казвал, когато му донесели вестник, „бъдете така добър да ми дадете няколко минути, докато видя как Висшето Същество управлява света“. Чарлз А. Дана, един от големите американски редактори на деветнайсети век, веднъж защитил обширното представяне на престъпността в Ню Йорк с думите „Винаги съм мислил, че за онова, което Божественото Провидение е решило да допусне, аз не съм толкова горделив, че да не го съобщя“.

Разбира се, днес това е един много остарял начин на мислене. Днешният възглед е по-добре изразен в определението на Артър Макюън, когото Уилям Рандолф Хърст направи първи редактор на San Francisco Examiner:„Новините са всичко, което кара читателя да казва ‚А стига бе!‘“. Или, изразено по-сдържано „Новините са всичко, което един добър редактор избере да публикува“.

Не е необходимо да сме теолози, за да видим, че сме изместили отговорността за онова, което прави света интересен от бога към вестникаря. Преди смятахме, че в света има само определен брой „събития“. Ако не се намираха много интригуващи или изумителни явления, това не беше вина на репортера. Не би могло да се очаква от него да съобщава за неща, които не са се случили.

През последните сто години обаче, и особено през двадесетия век, всичко това се промени. Ние очакваме вестниците да бъдат пълни с новини. Ако за невъоръженото око или за средния гражданин няма видими новини, ние все пак очакваме те да бъдат там за предприемчивия новинар. Успешният репортер е някой, който може да изнамери история дори когато няма земетресение или убийство или гражданска война. Ако не може да открие история, той трябва да я измисли – чрез въпросите, които задава на обществени фигури, чрез изненадващо човешко съдържание, което извлича от някое банално събитие или чрез „новините зад новините“. Ако всичко това пропадне, той трябва да ни даде едно „мислено нещо“ – разкрасяване на добре познати факти или спекулация за изумителни неща, които се очакват.

Тази промяна в отношението към „новините“ е не просто основен факт от историята на американските вестници. Тя е симптом за една революционна промяна в нашето отношение към нещата, които се случват в света – колко от тях са нови, изненадващи или важни. Към това как животът може да бъде разведрен, към нашата власт и властта на ония, които ни информират, образоват и водят, да осигуряваме синтетични събития, чрез които да компенсираме липсата на спонтанни явления. Изисквайки повече от онова, което светът може да ни даде, ние изискваме нещо фабрикувано, което да компенсира недостатъците на света. Това е само един от примерите за нашата потребност от илюзии.

Много исторически сили ни помагат да разберем как сме достигнали до настоящите нескромни надежди. Но не може да има съмнение относно онова, което очакваме сега, нито пък че то е нескромно. Всеки американец познава очакването, с което отваря сутрешния вестник на закуска или вечерния вестник преди вечеря, с което всеки час слуша новините, карайки колата си или гледа по телевизията любимия коментатор докато той представя новините от деня. Мнозина предприемчиви американци днес работят усърдно, за да ни помогнат да задоволим тези очаквания. Мнозина биха останали без работа ако ние внезапно намалим очакванията си. Но ние сами ги държим заети и изискваме от тях да пълнят съзнанието ни с новини, да играят за нас ролята на Бога.

I

Новият вид синтетична новина, наводняваща нашето съзнание, аз ще наричам „псевдо-събитие“. Предпоставката „псевдо“ идва от гръцката дума, означаваща фалшив или такъв, който се опитва да мами. Преди да припомня историческите сили, които направиха тези псевдо-събития възможни и увеличиха както предлагането, така и търсенето им, ще дам един добре познат пример.

Притежателите на хотел, според един пример, предлаган от Едуард Л. Бърнейз в новаторската му книга Crystallizing Public Opinion (1923), се консултират със съветник по рекламата. Те питат как да повишат престижа на хотела и така да подобрят бизнеса си. В по-малко изтънчени времена отговорът би могъл да бъде нещо от вида: да наемат нов готвач, да подобрят канализацията, да пребоядисат помещенията или да поставят във фоайето кристален полилей. Но техниката на рекламния съветник е по-заобиколна. Той им предлага да дадат празненство по случай тридесетата годишнина на хотела. Създава се комитет, в който влизат известен банкер, водеща светска дама, добре известен адвокат, влиятелен проповедник. Планира се „събитие“ (да речем банкет), който да привлече вниманието към отличните услуги, които хотелът е предоставял на общността. Празненството бива проведено, правят се снимки, събитието бива широко представено и целта е постигната. Този случай е псевдо-събитие и в него са представени всички съществени черти на псевдо-събитията.

Това празненство, както можем да видим от самото начало, е донякъде – но не напълно – заблуждаващо. Вероятно съветникът по рекламата не би бил в състояние да оформи своя комитет от изтъкнати граждани ако хотелът не е предоставял действителни услуги на общността. От друга страна, ако тези услуги биха били толкова важни, то самата намеса на рекламния съветник не би била необходима. След като празненството е било веднъж проведено, самото то вече се превръща в доказателство за това, че хотелът е една изискана институция. Събитието всъщност дава на хотела престижа, за който той претендира.

Очевидно е също, че стойността на едно такова празненство за собствениците зависи от това колко то е фотографирано и представяно по вестници, списания, кинопрегледи, радио и телевизия. Именно представянето дава на събитието възможност да въздейства върху умовете на потенциалните клиенти. Силата да се създаде едно събитие, подходящо за представяне, следователно е сила за създаване на представи. Човек си спомня за известния отговор на Наполеон към един от неговите генерали, възразяващ, че обстоятелствата са неподходящи за една планирана кампания: „Ба, аз създавам обстоятелствата!“ Модерният съветник по рекламата – който, разбира се, е само един от множеството създатели на псевдо-събития от двадесети век – действително осъществява суетното самохвалство на Наполеон. „Съветникът по рекламата“, обяснява господин Бърнейз „не само знае какво е новинарска стойност – знаейки го, той е в състояние да накара новините да се случват. Той е създател на събития.“

Интригуващата особеност на съвременната ситуация обаче иде точно от факта, че модерните създатели на новини не са Бог. Новините, които те карат да се случват, събитията, които те създават, някак са не съвсем реални. Между направените от човека и направените от Бога събития все пак си остава една дразнеща разлика.

Едно псевдо-събитие, следователно, е случка, която притежава следните характеристики:

1) Тя не е спонтанна, а се появява поради това, че някой я е планирал, внушил или подбудил. Обикновено това не е железопътна катастрофа или земетресение, а интервю.

2) Тя е планирана преди всичко (но не винаги единствено) за да бъде представена в средствата за масова информация или за да бъде репродуцирана. Следователно нейното появяване е аранжирано за интересите на масовите или репродуциращи медии. Нейният успех се преценява според това колко нашироко тя бива представена. Времевите отношения в нея обикновено са фиктивни; съобщението се дава предварително „за бъдещо пускане“ и е написано така сякаш събитието се е случило в миналото. Въпросът „Истина ли е това?“ е по-малко важен от въпроса „Важно ли е то като новина?“

3) Отношението й към реалността на ситуацията е неопределено. Интересът към нея нараства именно чрез тази неопределеност. Относно едно псевдо-събитие въпросът „Какво означава това?“ получава ново измерение. Докато новинарският интерес към една железопътна катастрофа е в това какво се е случило, както и в реалните следствия, интересът в едно интервю е, така да се каже, в това дали то наистина се е случило и какви може да са мотивите за него. Наистина ли изявлението има пред вид онова, което казва? Без тази двусмисленост едно псевдо-събитие не може да бъде много интересно.

4) Обикновено то е замислено като самоизпълняващо се предсказание. Празненството по случай тридесет годишнината на хотела, заявявайки, че той е една изтъкната институция, всъщност го прави такава.

II

През последния половин век една все по-голяма част от нашите преживявания, или онова, което четем, гледаме и слушаме, започна да се състои от псевдо-събития. Ние искаме от тях повече – и получаваме повече. Те заливат нашето съзнание. Размножаването им протича в САЩ по-бързо, отколкото по други места. Дори скоростта на нарастването нараства с всеки ден. Това е вярно в света на образованието, консумацията и личните отношения. То е особено вярно в света на политическия живот, който описвам в тази глава.

Едно пълно изложение на произхода и възхода на псевдо-събитията не би било нищо по-малко от история на модерна Америка. За настоящите ни цели е достатъчно да се припомнят няколко от по-революционните последни развития.

Голямото модерно нарастване в предлагането и търсенето на новини започна през ранния двадесети век. До тогава вестниците обикновено пълнеха колоните си с апатични, второстепенни описания или застояли препечатки на статии, първоначално публикувани по други места у дома и в чужбина. Законите за плагиаторството и авторското право бяха още неразвити. Повечето вестници бяха почти само претекст за прегръщане на определена политическа позиция, за обявяване пристигането и отпътуването на кораби, за леки есета и полезни съвети или за търговски и юридически съвети.

По малко от век и половина насам вестниците започнаха да разпространяват актуални репортажи по въпроси от обществен интерес, написани от очевидци или от професионални репортери, намиращи се близо до мястото на събитието. Телеграфът беше подобрен и приложен към съобщаването на новини през 1830-те и 40-те години. Двама вестникари, Уилям М. Суейн отPhiladelphia Public Ledger и Еймъс Кендал от Франкфорт, Кентаки, бяха основатели на националната телеграфна мрежа. Президентското съобщение на Полк през 1846 беше първото, предадено по жица. Когато Associated Pressбеше основана през 1848, новините се превърнаха в търгуема стока. След това се появи ротационната преса, която можеше да печата върху непрекъснат лист и едновременно от двете страни на хартията. Високоскоростната преса наNew York Tribune, инсталирана през 1870, можеше да произвежда 18 000 вестника в час. Гражданската война, а след нея Испано-Американската война, предложи суров материал и стимули за живо, актуално и непосредствено осведомяване. Конкурентната смелост на гиганти като Джеймс Гордън Бенет, Джоузеф Пулицър и Уилям Рандолф Хърст ускориха надпреварата за новините и увеличиха тиражите на вестниците.

Тези събития бяха част от една велика, но малко забелязвана, революция – онова, което аз бих нарекъл Графичната Революция. Способността за правене, запазване, изпращане и разпространение на точни образи – образи на хора, пейзажи и събития, както и на човешки гласове – сега започна да расте с фантастична скорост. Самата нараснала скорост на печатане вече беше революционна. Още по-революционни бяха новите техники за правене на директни образи. Фотографията скоро щеше да остави за самата печатна преса една второстепенна роля. В огромен скок напред американците прекосиха пропастта от дагеротипа до цветната телевизия за по-малко от един век. Фотографията на сухата плака се появи през 1873; Бел патентова телефона през 1876; фонографът беше изобретен през 1877; фотофилмът се появи през 1884, а номер 1 на Eastman Kodak беше произведен през 1888; Едисъновият патент за радио дойде през 1891; киното и радиото се появиха около 1900; първата национална политическа конференция, широко излъчвана по радиото, беше през 1928; телевизията стана търговски важна през 1941, а цветната телевизия дори още по-скоро.

Правдоподобността на представянето получи ново значение. Сега беше възможно не само да се представят за цялата нация в безпрецедентен реализъм и интимност истинският глас и жестове на Франклин Делано Рузвелт. Живите образи започнаха да засенчват реалността. Цветното звуково кино накара цяло поколение ранни американски кинозрители да мислят за Бенджамин Дизраели като по-ранна имитация на Джордж Арлис (известен американски актьор от началото на миналия век, бел. пр.), точно както едно по-късно поколение от телевизионни зрители щеше да възприема западния каубой като евтино копие на Джон Уейн. Самият Гранд Каньон стана разочароваща репродукция на оригиналния Кодахром.

Новата власт да се представя и портретира случилото се беше ново изкушение, каращо новинарите да правят „вероятни“ образи или да подготвят предварително репортажи за неща, които се очакваше да се случат. Както се случва често, хората започнаха да възприемат новата си власт като необходимост. Читателите и зрителите скоро щяха да предпочитат яркостта на репортажа, „откровеността“ на фотографията пред спонтанността на разказа.

След това се появиха 24-часови медии. Паузата между новините скоро стана толкова кратка, че за да се набавят нови „новини“ за новото издание на всяко ново предаване беше необходимо да се планират предварително фазите, през които всяка налична новина ще бъде разкривана. След седмичните и дневните дойдоха „екстрите” и множеството редовни издания. Филаделфийският вечерен бюлетин скоро имаше по седем издания дневно. Никаква почивка за новинаря. С все повече пространство за запълване, той трябваше да го запълва и все по-бързо. За да се оправдаят многобройните издания ставаше все по-необходимо новините постоянно да се променят или поне да изглеждат така сякаш се променят. С непрекъснатото излъчване на радиото проблемите на репортерите станаха още по-остри. Новини на всеки кръгъл час, понякога на всеки половин час. Програмите прекъсвани по всяко време за излъчване на специални бюлетини. Как да се избегне мъртвото повтаряне, усещането, че нищо не се е случило, че новинарите са заспали или че конкурентите им са по-будни? С нарастването на цената на печатането и излъчването стана финансово необходимо печатните преси да работят постоянно, а телевизионните екрани да бъдат винаги заети. Натискът за създаване на псевдо-събития стана още по-силен. Събирането на новини се превърна в правене на новини.

„Интервюто“ беше нов начин за правене на новини, който беше се появил заедно с Графичната Революция. По-късно то беше разработено до ниво на многословни радио и телевизионни разговори и въпроси към публични фигури, както и тричасови, безсистемни разговорни програми. Макар и техниката на интервюто да изглежда очевидна – и в една примитивна форма е толкова стара колкото и Сократ – използването на думата в нейния модерен журналистически смисъл е един сравнително скорошен американизъм. Съобщението от Boston News-Letter (2 март 1719) относно смъртта на пирата Черната Брада очевидно се основава на някакъв вид интервю с един корабен капитан. Едно от първите интервюта от модерен вид – някои изследователи го наричат първото – е направено от Джеймс Гордън Бенет, пламенният редактор на New York Herald във връзка с убийството в случая Робинсън-Джует. Елън Джует, обитателка на публичен дом, била намерена убита с брадва. Ричард П. Робинсън, млад човек от околността, бил обвинен в престъплението. Бенет използва случая да натрупа сензационни истории и така да повиши тиража на неговия Herald; в скоро време той има трудности да издава достатъчно броеве, за да задоволи търсенето. Той използва историята по всякакви възможни начини, един от които е да планира и проведе реално интервю с Розина Таунсенд, съдържателката на публичния дом, която за целта посещава на място.

Историците на журналистиката датират първото обширно съвременно интервю с известна политическа фигура към 13 юли 1859, когато Хорас Грийли интервюира Брайъм Янг в Солт Лейк Сити, задавайки му множество въпроси по теми от обществен интерес и след това публикува отговорите дословно в своя New York Tribune (20 август 1859). Общоприетото използване на думата „интервю“ в този модерен американски смисъл се появява за пръв път някъде по това време. Много рано тази практика придобива репутацията на нещо скалъпено. „Интервюто“, оплаква се The Nation (28 януари 1869), „както се практикува в момента, е общо взето продукт на някой мошеник-политик и друг мошеник-репортер“. Няколко години по-късно редакторът на едно друго списание нарича интервюто „най-перфектната машинация, измислена до момента, предназначена да превърне журналистиката в престъпление, нещо вонящо за всички почтени ноздри“. Мнозина възразяват срещу тази практика като нарушение на личната сфера. След американския пример то е използвано в Англия и Франция, но и в двете страни неговият напредък е много по-бавен.

Дори преди изнамирането на интервюто новинарската професия в Америка беше придобила едно ново положение, както и заплашителна мощ. Още през 1828 Маколи нарече галерията в Парламента, в която седяха репортерите, „четвъртата власт в държавата“. Но той не би могъл да си представи престижа на журналистите в Съединените Щати от двайсети век. Оттогава насам те вече отдавна са направили от себе си народни трибуни. Предполагаемата им безпристрастност и липса на партизанщина, близостта им до източниците на информация, тяхната яснота и постоянния им и директен достъп до цялото гражданство ги направиха и съветници на хората. Чуждестранните наблюдатели сега са удивени от почти конституционната – може би трябва да кажем над-конституционна – власт на нашия вашингтонски журналистически корпус.

От възхода на модерната Президентска пресконференция насам, т. е. от около 1933, столичните кореспонденти имат властта редовно да задават въпроси на президента лице в лице, да го смущават и дразнят, да го принуждават да заеме или публично да откаже да заеме, позиция. Един президент може да реши, че е неудобно да се срещне с група разномислещи сенатори или конгресмени, но той рядко се осмелява да откаже на пресата. Самият отказ тогава се превръща в новина. Едва наскоро, при това като резултат от нарастващия натиск от страна на новинарите, фразата „Без коментар“ се превърна в начин да се каже нещо важно. Репутацията на новинарите – които разбира се сега включват и хората работещи за радиото, телевизията и списанията – зависи от тяхната способност да задават трудни въпроси, да поставят политиците в затруднено положение; тяхната прехрана зависи от доброволното сътрудничество на обществените фигури. Дори още преди 1950 г. във Вашингтон имаше 1 500 кореспонденти и около 3 000 официални държавни чиновници, готови да ги обслужват.

Не само редовните формални пресконференции, но и редица национални програми – като например „Среща с пресата“ или „Разговор с нацията“ – показват властта на новинарите. През 1960 късното нощно шоу на Дейвид Саскинд Open End разполагаше с присъствието на руския премиер в продължение на три часа. По време на така наречените „големи дебати“ между президентските кандидати през същата година новинарите задаваха тона.

Излъчванията на живо на редовните президентски пресконференции, които президентът Кенеди започна през 1961, незабавно след поемането на офиса, донякъде промениха техния характер. Новинарите вече не са толкова важни като посредници, предаващи изказванията на президента. Но новото събитие получава нов интерес като драматично изпълнение. Гражданите, които от домовете и офисите си са видели президента по време на неговата пресконференция, след това се интересуват още повече от конкуриращи се интерпретации, правени от опитни коментатори относно нейното съдържание. Коментаторите на новините могат прибавят към традиционната си роля на интерпретатори на историята една нова привлекателност, този път като драматични критици. Дори и при новия формат все още новинарите са ония, които задават въпросите. Те все още са народни трибуни на хората …

IV

По много различни и рафинирани начини възходът на псевдо-събитията обърква нашите роли на актьори и публика – или, както биха казали философите, на „обект“ и „субект“. Сега ние можем да вибрираме между тези роли. „Киното е единственият бизнес“, отбеляза веднъж Уил Роджърс, „където можете да излезете напред и да аплодирате на самия себе си“. Днес вече не е необходимо човек да е професионален актьор, за да получи това удовлетворение. Ние можем да се присъединим към тълпата, а след това да отидем в къщи и да се гледаме на телевизионния екран. Не е за учудване, че вече не знаем кое точно е спонтанно и какво всъщност се случва там навън!

Новите форми на псевдо-събития, особено в света на политиката, по такъв начин предлагат ново объркване както за политика, така и за новинаря. Самият политик (като Ф.Д.Р. в нашия пример) в един определен смисъл композира историята; журналистът пък вече сам поражда събитието. От гражданите трудно може да се очаква да успяват да оценяват реалността, когато самите участници толкова често не знаят точно кой върши нещата и кой съобщава за тях. Кой е историята и кой е историкът?

Един чудесен пример за това преплитане на субект и обект, на история и историк, на действащо лице и репортер, е така нареченото „изтичане на информация“. В наше време изтичането се е превърнало във важна и добре утвърдена институция в американската политика. На практика то е едно от основните средства за комуникиране на важна информация от страна на държавните служители към обществото.

Едно указание за новата нереалност на света на гражданина е перверзното ново значение, отдавано сега на думата „изтичане“. Да изтича нещо, според речниците, означава да „се пропусне течна субстанция навън или навътре случайно; например: корабът тече (пропуска)“. Но в наши дни изтичането на новини е един от най-подробно планираните начини за разпространяване на информация. Той е, разбира се, начин при който даден държавен служител, с някаква ясно определена цел (едно изтичане, повече дори от директно известие, обикновено крие зад себе си някаква заобиколна цел) прави изявление, задава въпрос или прави намек. По-точно то може да бъде наречено „изявление sub rosa“ или „забулена новина“.

Изтичането на новини е псевдо-събитие par excellence. В своята поява и растеж изтичането илюстрира и една друга аксиома от света на псевдо-събитията, а именно: псевдо-събитията пораждат повече псевдо-събития.

С развитието на способностите за събиране на новини във Вашингтон – редовни, планирани пресконференции, подготвени за бъдещо разпространение изказвания, както и безброй други практики – протоколът на новините се усложни. Както държавните служители, така и репортерите чувстват нужда от по-гъвкави и по-неопределени начини за комуникация помежду си. Самата президентска пресконференция всъщност започна като един вид изтичане. За известно време президентът Теодор Рузвелт позволяваше на Линкълн Стивънс да го интервюира по време на сутрешното бръснене. Други президенти даваха от време на време интервюта на предпочитани кореспонденти или правеха намеци пред приятели-журналисти. По подобен начин настоящата институция на изтичане на новини започна като нередовна практика, при която държавни служители даваха на някои кореспонденти информация, която все още не беше официално разпространена. Но днес изтичането вече е почти също толкова добре организирано и строго контролирано, колкото и формалната пресконференция. Бидейки по-двусмислено, с една желана атмосфера на доверие и интрига, то е много по-привлекателно за всички участници в него. Институционализираното изтичане поставя по-тежък товар от машинации и преструвки както върху държавните чиновници, така и върху репортерите.

(…)

Тези заливащи нашето съзнание псевдо-събития трябва да се различават от пропагандата. Двете неща имат някои общи черти. Но специфичните ни проблеми идват от факта, че псевдо-събитията в определени отношения са точна противоположност на пропагандата, която управлява тоталитарните общества. Пропагандата – така както е предписвана например от Хитлер вMein Kampf – е преднамерено изкривена информация. Нейния ефект се дължи предимно на емоционалната й привлекателност. Докато псевдо-събитието е двусмислена истина, пропагандата е привлекателна лъжа. Псевдо-събитията избуяват върху честното ни желание да бъдем информирани, да имаме „всички факти“, да имаме дори повече факти отколкото всъщност са налице. Пропагандата расте от нашето желание да бъдем разпалвани. Псевдо-събитията се опират на нашия дълг да бъдем просветени, пропагандата се опира на желанието ни да бъдем възбуждани. Докато пропагандата замества фактите с мнения, псевдо-събитията са синтетични факти, задвижващи хората косвено, предоставяйки „фактическата“ база, въз основа на която те би трябвало да вземат решения. Пропагандата ги манипулира директно като прави преценки вместо тях.

В едно тоталитарно общество, където хората са заливани от преднамерени лъжи, реалните факти разбира се биват представени фалшиво, но самото представяне не е двусмислено. Пропагандата е представяна така, сякаш е истина. Нейната цел е да накара хората да вярват, че истината е по-проста, по-разбираема, отколкото тя е всъщност. „Целта на пропагандата“, обясняваше Хитлер, „е не да предоставя постоянно интересни промени за няколко преситени дребни господари, а да убеждава; това означава да убеждава масите. Масите обаче, с тяхната инерция, винаги се нуждаят от известно време преди да могат дори да забележат нещо и те ще отдадат паметта си само на хилядократно повтаряните най-прости идеи“. Но в нашето общество псевдо-събитията правят простите факти да изглеждат по-недоловими, по-двусмислени и по-спекулативни, отколкото те са всъщност. Пропагандата опростява опита, псевдо-събитията го усложняват.

На пръв поглед може да изглежда странно, че възходът на псевдо-събитията съвпада с нарастването на професионалната етика, която задължава новинарите да не допускат редакции и лични съждения в представянето на новините. Но именно в псевдо-събитията новинарите намират широко поле за приложение на собствената си индивидуалност и творческо въображение.

В едно демократично общество като нашето – и по-специално в едно високообразовано, богато, конкурентно и технологически развито общество – хората могат да бъдат залети от псевдо-събития. За нас свободата на словото, пресата и предаванията включва свободата за създаване на псевдо-събития. Конкуриращите се политици, новинари и медии се състезават в това създаване. Те си съперничат, предлагайки привлекателни, „информативни“ описания и изображения на света. Те са свободни да спекулират по фактите, да изобретяват нови факти, да изискват отговори на собствените си скалъпени въпроси. Нашият „свободен пазар на идеи“ е място, където хората се сблъскват с конкуриращи се псевдо-събития и са свободни да избират сред тях. Когато говорим за „информиране“ на хората, това е нещото, което всъщност имаме пред вид.

V

До скоро ние с право вярвахме в познатата максима на Абрхам Линкълн: „Може да мамите всички хора за известно време или някои хора завинаги, но не можете да лъжете всички хора завинаги“. Това е едно от основателските убеждения на американската демокрация. Привлекателният лозунг на Линкълн се основава на две елементарни допускания. Първо, че съществува ясна и видима разлика между измамата и реалността, между лъжите, които някой демагог би искал да ни накара да вярваме и истините, които са с нас постоянно. Второ, че хората предпочитат реалността пред измамата и че, ако им се предложи избор между някаква проста истина и едно фалшиво изображение, те ще предпочетат истината.

Нито едно от тези две неща вече не отговаря на фактите. Не защото хората днес са по-малко интелигентни или по-нечестни, а по-скоро защото големи и непредвидими промени – великият напредък на американската цивилизация – размиха очертанията на реалността. Псевдо-събитията, които наводняват нашите съзнания не са нито истинни, нито фалшиви в стария познат смисъл. Самият напредък, който ги прави възможни, прави и самите изображения – колкото и планирани, скалъпени и изкривени да са те – по-живи, по-привлекателни, по-впечатляващи и по-убедителни от самата реалност.

Не можем да кажем, че ни мамят. Не е напълно точно и да кажем, че биваме „информирани“. Този свят на двусмисленост е създаден от ония, които вярват, че ни образоват, от нашите най-добри обществени служители, с нашето собствено съдействие. Проблемът ни не може да бъде решен лесно защото е създаден от хора, работещи честно и усърдно на уважавани постове. Той не е създаден от демагози или мошеници, с конспиративна или зла цел. Ефективната масова продукция на псевдо-събития – във всякакъв вид опаковки, в чернобяло, в техниколор, с думи и по хиляди други начини – е дело на цялата машинария на нашето общество. Това е ежедневната продукция на хора с добра воля. Медиите трябва да бъдат подхранвани! Хората трябва да бъдат информирани! Повечето изисквания за „повече информация” са следователно самозаблуда. Докато продължаваме да определяме информацията като познание на псевдо-събития, онази „повече информация“ само ще засилва симптомите, без да лекува болестта.

Американският гражданин живее живота си в свят, в който фантазията е по-реална от реалността, а изображението притежава по-голямо величие от оригинала. Ние почти не се осмеляваме да погледнем в очите собственото си объркване, защото нашият двусмислен опит е така приятно бляскав, а утешението на вярата в една скалъпена реалност е така убедително и реално. Ние сме с е превърнали в пламенни съучастници на големите измами на нашето време. Това са триковете, които ние играем на самите себе си.

Псевдо-събитията по самата си природа обикновено са по-интересни и по-привлекателни от спонтанните събития. Ето защо в днешния американски обществен живот те обикновено изтикват назад в нашите съзнания – или поне ги засенчват – всякакви други събития. Честните, добре информирани граждани рядко забелязват, че техните преживявания на спонтанни събития биват погребани под псевдо-събития. И все пак колкото по-прилежно те работят за собственото си „информиране“, толкова повече се укрепва това състояние на нещата.

(…)

Ето някои от характеристиките на псевдо-събитията, които ги правят по-интересни от спонтанните събития:

1) Псевдо-събитията са по-драматични. Един телевизионен дебат между кандидати може да бъде планиран по начин, който го прави по-напрегнат от случайна среща или последователни формални речи, планирани от всеки от кандидатите поотделно (като например определени въпроси биват запазени за моменти, в които те биват задавани внезапно).

2) Псевдо-събитията, бидейки планирани по съответен начин, са по-лесни за разпространение и разкрасяване. Участниците в тях биват избирани според това доколко те представляват новинарски и драматичен интерес.

3) Псевдо-събитията могат да бъдат повтаряни на воля и по този начин впечатлението от тях може да бъде подсилвано.

4) Производството на псевдо-събития струва пари; следователно някой има интерес в разпространението, размножаването, рекламата и възхваляването им като събития, които си струва да бъдат гледани и в които може да се вярва. Те биват рекламирани предварително и повтаряни, за да се получи компенсация за вложените в тях пари.

5) Бидейки планирани за да бъдат разбираеми, те съответно са лесни за разбиране, а следователно и по-успокояващи. Дори ако не можем да дискутираме умно по квалификациите на кандидатите или сложните теми, които те обсъждат, ние поне сме в състояние да оценим ефективността на едно телевизионно представление. Колко успокояващо е най-после да открием политическа тема, която сме в състояние да разберем!

6) Псевдо-събитията са по-социални, по-интересни и по-удобни за преживяване. Тяхното появяване е планирано за собственото ни удобство. Неделният вестник се появява точно когато имаме свободна сутрин за него. Телевизионните програми биват излъчвани когато сме готови да ги гледаме, с чаша бира в ръка. На следващата сутрин в офиса редовното нощно шоу на Джек Пар (или която и да било друга телевизионна звезда) ще засенчи в разговорите всяко случайно събитие, което внезапно се е появило в последните новини.

7) Познанието за псевдо-събитията – за онова, което е било съобщено, поставено на сцена – се превръща в тест за това доколко човек е „информиран“. Новинарските списания редовно ни поднасят въпроси, засягащи не онова, което се е случило, а „имената в новините“ – онова, за което е било съобщено в тях.

8) Накрая, псевдо-събитията пораждат други псевдо-събития в геометрична прогресия. Те доминират нашето съзнание просто защото са много и се увеличават все повече и повече.

Великолепен пример за това как псевдо-събитията могат да доминират обществения живот е новооткритата популярност на формата на викторината (quiz show). (…) Той доминираше така наречените „големи дебати“ между президентските кандидати за изборите през 1960. Тези четири кампанийни програми, надуто и самоуверено рекламирани от телевизионните мрежи, успяха по забележителен начин да сведат важните национални теми до напълно тривиални измерения. Със съответната вулгарност те биха могли да бъдат наречени „Въпросът за 400 000 долара“ (награда: работа за четири години със заплата от по 100 000 долара годишно). Те бяха клиничен пример за псевдо-събитие, за това как то се прави, защо то е толкова привлекателно и какви са последствията му за демокрацията в Америка.

По идея големите дебати бяха подозрително съвместни начинания на политиците и производителите на новини. Общественият интерес се концентрира върху самото псевдо-събитие: осветление, грим, основни правила, дали ще бъде позволено използването на бележки и пр. Далеч по-голям интерес бе посветен на самото представление, отколкото на онова, за което се говореше. Псевдо-явленията, породени от самите велики дебати, бяха от своя страна безкрайни. Хората, които бяха гледали дебатите, четяха за тях още по-нетърпеливо и търсеха все по-нови коментари. Представители на двете партии направиха „изявления“ относно вероятния ефект на дебатите. Многобройни интервюта и дискусионни програми бяха посветени на тълкувания на тяхното значение. Допитвания до общественото мнение ни държаха информирани относно нюансите на нашите собствени и тези на други хора реакции. Темите за спекулация се увеличиха многократно. Дори въпроса за това дали трябва да има пети дебат се превърна по едно време в оживена „тема“.

Драмата на ситуацията беше най-вече повърхностна или поне притежаваше изключително неясна връзка с главната (но забравена) тема: кой от участниците е по-добре квалифициран за президентството. Разбира се, способността на един човек, стоящ под светлината на мощни прожектори, без помощни бележки, да отговори в течение на две и половина минути на въпрос, държан до този момент в тайна, имаше само най-съмнително отношение – ако изобщо някакво – към реалната му квалификация да взема обмислени президентски решения по дългосрочни въпроси от обществен интерес след допитване до армии от съветници. Великите президенти в нашата история (с възможното изключение на Ф.Д.Р.) биха се представили мизерно; но нашите най-прословути демагози биха блестели.

(…)

Тази най-голяма в американската история възможност да се образоват гласоподавателите чрез обсъждане на големите теми на кампанията, пропадна. Главната причина, както посочва Теодор Х. Уайт в „Създаването на един президент“ (1961), бяха принудите на самата медия. „Природата както на телевизията, така и на радиото е, че те ненавиждат тишината и ‚мъртвото време‘. Всички телевизионни и радио дискусионни програми са принудени да подхвърлят въпроси и отговори насам-натам, сякаш съперниците са участници в интелектуален тенис-мач. Макар че всеки опитен вестникар и телевизионен водещ знае, че най-задълбочените отговори на трудни въпроси идват само след дълга пауза, електронната медия не може да понесе пауза по-дълга от пет секунди; една пауза от тридесет секунди изглежда в ефира безконечна. Тоест, подхвърляйки своите две и половина-минутни отговори насам-натам, двамата кандидати могат единствено да играят за камерите и за зрителите, те не могат да мислят“. Когато някой от кандидатите се докосваше до мисъл, прекалено обширна за две и половина-минутно изследване, той бързо отстъпваше. В края на краищата гледащият телевизия избирател беше оставен да прецени, но не по теми, изследвани от разумни мъже, а по относителната им способност да се представят под натиска на телевизионен стрес.

Псевдо-събитията водят до подчертаване на псевдо-квалификации. Отново едно самоизпълняващо се пророчество. Ако тестваме президентските кандидати по техните способности по време на телевизионни предавания и викторини, то ние, разбира се, ще избираме президенти с точно такива квалификации. В една демокрация, реалността се приспособява към псевдо-събитието. Природата имитира изкуството.

Ние сме разочаровани от собствените си усилия да демаскираме публично псевдо-събитията. Когато и да опишем осветлението, грима, студийната атмосфера, репетициите и т. н., ние просто ще възбудим още повече интерес. Интерпретацията на един новинар ни кара да търсим още по-нетърпеливо онази на следващия. Предположението на един коментатор, че дебатите нямат особено значение, ще ни направи любопитни да чуем дали някой друг коментатор е на различно мнение.

Псевдо-събитията разбира се засилват илюзията, че ние разбираме света по-добре – онова, което някои наричат американската илюзия за всемогъщество. Може би ние наистина вярваме, че проблемите на света могат да бъдат решени чрез „заявления“, „срещи на високо ниво“, чрез конкуренция на „престиж“, чрез взаимно засенчващи се образи или политически викторини.

След като веднъж сме опитали чара на псевдо-събитията, ние се чувстваме изкушени да вярваме, че те са единствено важните събития. Нашият прогрес отравя източниците на нашия опит. И отровата е толкова сладка, че тя разваля вкуса ни за обикновени факти. Нашата мнима способност за задоволяване на прекомерните ни очаквания ни кара да забравяме, че те са преувеличени.

Източник

ДАНИЕЛ БЪРСТИН

Даниел Бърстин (1914–2004) е известен американски историк и писател. От 1975 до 1987 той беше директор на Библиотеката на Конгреса и един от най-влиятелните интелектуалци в САЩ.

Коментари (1)

- 28-07-2008|Unregistered|Guest User

Това е статия от световната история на журналистиката. Много е хубава, но за съжаление за някой звучи много познато. Вероятно трябва да я прочетат студентите по журналистика. Ще им бъде полезна.

Лично аз бих се радвала да прочета най-новите мнения по въпросите медия-човек от различни държави. Това би ме провокирало.

Бисера Дживодерова

Стефан Маринов – Писма до България (3)

Автор: Стефан Маринов

Стефан Маринов

16131 Генуа

виа Пуджа 47

До полк. Ангел Гогов

Зам.- Началник на

отдел „Паспортен“

бул. Г. Димитров

София

Драги Гогов,

Както виждаш, не забравих обещаното и сядам да ти пиша по-длъжко писмо. Странно беше това завчерашно мое хрумване да ти пратя послание. Значи пак от там да почнем, откъдето бяхме почнали преди двайсе години – от МеВеРе-то. Какво да се прави, Гогов, – on reviens toujours a ses premiers amours.

Писах ти вече как ме гонят тука кучите синове из натовските държави. А вчера получих писмо и от американския консул в Брюксел, с което окончателно ми отказват виза за разединените щати. Мотивировката е, че съм категоризиран като „alien who advocates the economic, international, and governmental doctrines of world communism“. Ти, Гогов, ако поискаш виза за Щатите, нa часа ще ти я дадат, значи тебе не те броят за комуняга, ако че съгласно втория параграф на ленинския устав редовно си плащаш членския внос (къде, брате, без парички кантора се отваря), а мене, брате, ме броят. Странни нещо стават, Гогов, по Божия свят. Уж моите мнения с мненията на американците коренно се разхождат, а по въпроса кой е комунист, кой не, гледай как се съвпадат. И чак след толкова години разбирам, защо ме напердашиха така яко в тяхното софийско посолство. Паднал им комунист в ръчичките – я дай да го намлатим както трябва, още повече че като свирнат на българските ченгета, те една комунистическа гърбина яко ще отупат[95].

„Ама аз от лудницата бягам, аз против световний джугашвиловский кретинизъм възставам.“ Бе я трай, бе, маскара, знаем си те ний кой си ти, в електронните ни архиви данните за майчиното мляко на всеки планетарен жител най-точно са зарегистрирани. – Пусти електронни архиви! Те ти тебе, Гогов, булевата алгебра къде водела, те ти за какво сме въвеждали двоичните кодове: нула – едно, плюс – минус, да – не, червен – бял... репичка -всичко знаят тяхната мамица.

Завчера ходих в кубинското консулство да питам дали ще ми дадат виза за Куба. Прие ме консулът, изслуша ме най-внимателно. А за да ми отговори, извини се, че италианския още не го „хабла“ както трябва и извика преводач. „Не мой, викам, компанеро, няма нужда от преводач. Как може, викам, езика на светата революция да не разбера.“ И каза консула, трябвало да се пита Хавана, а отговорът щял да дойде след половин до една година. „Е-ей, викам, в Сиера Маестра като трябваше да се взимат решения, не се чакаше по половин до една година. Виждам, добавих шеговито[96], че и вашата революция вече е на годинки и се е пообюрократизирала.“ Побагрове консула: „Вий кубинската революция нямате право да съдите. Напуснете веднага консулството.“ И с едни такива меверешки очи ме прониза, та ми стана от ясно по-ясно, ако в Куба бих му изказвал мнението си за светата революция, нямаше навън да ме изритва, а някъде навътре да ме врита.

Дойдоха снощи италиански мои приятели, седнахме да обмисляме положението. Един каза: „Защо не идеш в Южна Африка, там имат нужда да увеличават бройките белокожи жители.“ Друг вика: „Израел! Казваш, че баба ти е еврейка. Там щом някой заяви, че по женска линия има еврейска кръв, приемат, па ако ще и като архи-комунист да е дамгосан.“ Трети, най-мъдър, така рече и отсече: „Ще идеш пред вратите на Софийския Централен Затвор и ще почукаш: Чук-чук-чук, кой ще ми отвори тук? Аз съм сврака гиздосийка, няма ли за мен една килийка?“

И пак си ги спомням тия американци, Гогов. Големи лайна са, ама много верни неща говорят. Като им разправях, че макар да са ме тормозили толкова години по затворите и лудниците, въпреки всичко си оставам комунист, те едно повтаряха: „Малко са те били. Счупено имаш ли?“ Викам, нямам. „Зъби избити?“ Викам, не. „Чуруликай тогава, чуруликай.“ И веднага превключваха на вечната си песен: „Аз това купих за толкова, онова за онолкова. Това там струва толкова, онова онам струва онолкова. А еди кое си колко струва? – Еди кое си струва толкова, ама ако го купиш така и така, ще ти струва толкова и толкова, а ако го купиш така, така и онака, ще ти струва толкова, толкова и онолкова. И песента утихва като им натегнат клепачите и кажат: „Good Night, I’ll see you later.“[97]

Но ти кажи, Гогов, правилно ли е това: Човек да гласи и тъкми с години философските си, житейски и социални концепции, да прехвърля тонове с литература, да слуша стотици и хиляди човешки изповеди, да си изгради с труд и мъка, в съмнения и прозрения някакво верую и един божи ден да си разпаше каиша някой Мильо и за десетина минути да му обърне всичките концепции с краката нагоре. Да свърши и с вековната злоба на роба и с неговия пурпурен гняв величав. Е защо, бе, Гогов, защо такава власт да се дава на неграмотни Мильовци да се разпореждат с идеите в главите на грамотните? Кажи, защо? – Знам, ще ми отговориш: Ако човека си е баш-марксист, могат в името на Първоучителя да го бият и изтезават, зъбите да му избиват, не ребрата, а и краката и ръцете да му трошат, очите да му вадят, горящи шомполи еди-къде си да му завират – баш-марксиста трябва непоклатимо да си седи на пролетарските позиции и едно да си повтаря: „Това е недоразумение, грешка несъществена във великия поход КЪМ, лес рубят – дънери трещят.“ Ако ще и на кол да го набиват, баш-марксиста трябва да твърди: „В задника ми тоя кол не е кол, ако и малко да поубива. Ще го минем за зъбна клечка.“ Ей, Гогов, голям диалектик ми се извъди ти. Ама знам, теб зъбна клечка ако ти пъхнат в дупето, ще заревеш: „Боже-е-е, кол забиват!“ Аз ще ти кажа само следното: Когато хората четят как Якир и компания, изправени на ешафотите за да ги стрелят, са крещяли с цяло гърло: „Да здравствует родной батька Сталин!“, то хората с право казват: „На таквиз бездънни кретени това им се пада, даже малко им е.“ Та ти, братко, ще прощаваш. Твоите пазванти някой ден като почнат да ме налагат „Да живей батко Гогов“ няма да викам. Ти сигурно ще се поусмихнеш: „Ще викаш, Стефане, ще викаш, защото ако не викаш, няма с гумен камшик да те шляпаме, а дървена сопа ще играе.“

Усещам, Гогов, че ще трябва да се чука на вратите на СофЦенЗат. И снова к этим грустымм оградáм[98] меня влечет неведомая сила. Не знам само по кой параграф ще ми търсите цаката за да ме пъхате в кауша. Туй за американски шпионин, Гогов, хич няма да върви. То ме биха тия янки-дудловци, то ме изритваха, то се подиграваха, а сега да вземете вие и да засучите един процес като двоен агент на СИА и на ЦРУ-то. Е, бре, Гогов, туй чудо ако измайсторите, то само заради сеира струва си не само в килиите на Централния затвор да влезеш, а и в сибирската преизподня да се спуснеш. Другият вариант, Гогов, с лудницата, той е пенкилерно, универсално средство. Ама и там все пак трябва нещо да се подложи, не е България държава от Амин-дадовски тип. Туй дето съм писал на военния министър, че като обяви обща мобилизация, да не ме чака в двора[99] на училището в Долни Богров, с две смени долно бельо[100], не върви вече. Лекарска комисия на Софийското военно окръжие още през 1974 г. ме шкартира като негоден за военен призив поради дълбоко душевно разстройство от маниакално-параноидален тип, така че сега даже и да застана пред военното министерство и когато министър Джуров мине с устремена походка да взема да се изпърдя на висок глас, пак нищо не може да ми се направи. А туй дето съм заплашвал вътрешния министър, че ако не ми даде паспорт, ще изпочупя витрините зад дирника на коня на цар Александър, и то не върви – даде ми човечеца паспорт и витрините си седят цели целинички, понеже ония, останалите български чада безправни, те камък да вдигнат не смеят. „Добре, ще кажеш, друго като няма, ще вземем за мотивировка физическите ти теории.“ Е-е-е, Гогов, преди шест години вървеше да се окачествяват моите теории като налудничави, ама днес, братко, не върви. Много статии публикувахме, книжле пуснахме, бая конгреси обиколихме. Науката, съгласен съм, е мътна вода, ама тоя цирк дето го разиграваха докторите през 74-та, още през 77-ма като решиха да го повторят и се насраха. Виж, факта, че съм се върнал доброволно в България е достатъчна мотивировка за силно пара-шизофренно заболяване, ама я вземи пиши това не във вестника, а само в една епикриза, ще стане същото както с д-р Каменовото „Маринов, само един луд може да твърди, че в България се живее според Конституцията“[101]. – Слушай, бе, Гогов, я вземете най-простичкия вариант – клевета срещу народ, партия и правителство. Това винаги минава. За клеветата дон Базилио най-хубавата си ария пее. Ето и аз ще помогна материалец да се посъбере, да няма нужда писания с десетилетна давност на прокурора да се носят. Обида срещу народа ли искаш. Заповядай:

„Но ето че идва Ботев и казва: Ритни го. Ритни го това българско говедо, та поне като му плюят в суратя, храчките да си обърсва.“ И да поясня. Дето го плюят, това е от телевизията, от радиото и от ежедневната и неделна преса. А българското говедо трае, мълчи, чат-пат мигне-премигне, но си стои олигавено и слузта от храчките се стича по лицето му до като засъхне. Ще кажеш, а вицовете дето ги пуща, дето злослови, ехидничи и се подхилква по тъмните кюшета. Не-е, Гогов! Да прощаваш, ама с вицове храчките по лицето си народа не може обърса. Ти, аджеба, чувал ли си някой рицар да се изплюе на друг рицар в лицето, а оня последния вместо да си хвърли ръкавицата[102], да тръгне да разпространява анти-рицарски злословия и вицове по адрес на първия рицар. Е-е, Гогов, с виц храчка ако се избърсва, и баба и дядо знае. Тъй че клеветата си е истина, по това е излишно да спорим, но по форма си е клевета. Тоз народ, дето те храни, дето ти е дал език, история, национална гордост и чувство за човешко достойнство, а ти да му викаш „говедо“ и да призоваваш Ботев не да го вдига и знаме да му тика в ръцете, а да го рита. А и Ботев с подвеждането под отговорност по чл. 76 ще е съгласен. „Не ме оставят, ще каже, да си размахвам шашка от пиедесталите на монументите, ами да ходя да ритам разни говеда, дето не смеят храчките от лицето да си обършат.“

А ако искаш обида срещу Партия и Правителство, и тук, Гогов, ще дотъкмим нещичко, та да може висшата мера наказания, и петте годинки[103], да се надънят. Ето заповядай: Радойчо, сукиния син, такова стихче, казват, издокаросал:

Момиченце от село

със чалма на чело,

като чете срича,

на татко си прилича.

Който го познае,

метрото ще копае.

А ето покорният твой слуга как го превежда за читанките от вечерните прогимназии:

Фитне у конака

со тюрбан на тило,

кога плеще джвака,

мяза на катило.

Кой ми окне „Знам га я“,

че продрищи кръв бая.

Страх ме е само, Гогов, да не би прокурорът да почне да маниерничи и да се превзема по западен тертип (зер почнаха и българските прокурори западна преса[104] да четат, па чат-пат и зад Драгоман да прескачат) и такива едни изгъзици да занарежда: „Сричало момиченце, че какво страшно има, защо трябва меча на пролетарската диктатура от мечницата да се вади. Не само момиченцата, и момченцата сричат като почнат с АБ-то. И не само селянчетата в сукманчетата, но и гражданчетата в рокличките. Пустият му Радойчо, ах гиди-гиди зевзечето на тати Българан, гатанчица измислил. Нали няма кой да я отгадае – и прокуратурата ще си нехае, и метрото няма да се копае, само концертната пирамида ще си градим, та през шестнайстата петилетка духовият оркестър на Сашо Михайлов да не дразни повече пойните птички в Борисовата градина. А туй, превода, нас не ни засяга – в прокуратурата щатна бройка „шопски преводач“ не е отпусната.“

Тъй че ще трябва, Гогов, клеветата да се оформи по-ясничко, не така витиевато и иносказателно (Езоп бе роп), стига вече да се правим улави като добрижотевски канарейки[105]. Пък ще ми се да оформим клеветата така, та да трогнем Партията и Правителството и на едно дружеско царство, с което нашето поддържа най-оживени дипломатически, търговски и културни връзки (нашата принцеса в това царство ходи да се учи на маниери и на файфъклоци). Нали сме интернационалисти, Гогов, не трябва само лайната от собствения обор да чистим, трябва една ръка да дадем и на ратаите от съседските обори, че и те, бедните, цял ден си седят във вонята, но търчилъжците от тяхната ежедневна и еженеделна преса са по-обиграни, бая успяват да ги залъжат, че дишат чист балкански въздух. Та ето, какво ще кажеш, ако оформим клеветата така – и кратичко и ясничко: „На английската кралица и на Принцесата пикните им смърдят като на крастави кучки.“ Майтапа на страна, Гогов, обаче достигне ли човек до състоянието да казва тази абракадабра сутрин на гладно сърце и вечер като си измие краката със студена вода, два чакрови центра веднага му се отварят. Осмели ли се да я декламира пред близки и познати, било вечер на трапеза след три чашки вино, било още като замезва – четири центра отваря. А ако стисне яко дупето („контрактация на перинея“ както се казва, когато се правят йогишки респирации) и започне да говори това заклинание и на публично място, да кажем като виси на опашка, като си мандахерца краката през работно време или като зъзне на някое кюше по време на църковен празник, чакайки ведно с набожните сиромарси да изманифестира единството си с царе, папи, патриарси – тогава и петте центра чакра сто-процентово му се отварят. Срещу него могат да тръгнат с вили и секири, казани с катран могат да пълнят дяволите, цепеници да мъкнат – стига човек да си повтори заклинанието „На английската царица и на Принцесата пикните им смърдят като на крастави кучки“ и цялата космическа прана почва да хлуе през тялото му. Чак много-много като го поозорят дяволите, само леко си пръцне, и пак нищо му няма – седи си кротко и си гледа пъпа.

Не ме разбирай само неправилно. Срещу персоните Елисавета и Людмила нямам абсолютно нищо. Даже като я гледам английската пикла как натегнато се усмихва, викам си: „Кой ли знай какво и е на женицата на душата?“ – Може би си съзнава нищожеството. Може би тежи й, че трябва да се типосва на ляво и на дясно като циркаджийска маймуна, да си сменя час по час туалетите и да се прави на велемъдра край единбургския кур, дето стои край нея като кол забит. Пък причината за натегнатата усмивка и друга може да е. Вярвам и на теб се е случвало на банкет да си, на официално място. Напъне те било по малка, било по голяма нужда, а обстановката такава, не може да се напусне трапезата – или някой се разпенил реч да държи, или друг темане прави, или царят дъвче набързо и се готви тост да произнася. Ами туй кралицата като е ката ден по банкети. Все под напън да живееш -как след това ще. се усмихваш като хората? Кажи, бе брате, кажи как?

А пък Людмилчето, миличкото, нали го знам, бе, Гогов, нали ми беше ученичка в руската гимназия на ул. Стара планина. Не му дал Господ нищо-нищочко, то сега се запънало да доказва, че нещо представлява. От сутрин до вечер речи ще ми държи само за да покаже: Вижте колко съм умна! Е, как, бе Гогов, умна, като закона на Ом така и не можа да го научи. И тъй я мъчих и инък – не можа да разбере съпротивлението по тока ли са равни на напрежението, или тока по съпротивлението. Ще кажеш – страсти човешки, патологични амбиции. Абе страсти-страсти, разбирам, ама защо трябва пред цял народ да се кълчи за да надвие чувството си за малоценност. Разбра се, че и пред двата телевизионни канала, и по еди кое си да тръгне, пак това свое чувство няма да превъзмогне. Ами да се поуспокои малко, да иде да си гледа децата, филийки „джиджи папа“ да им поизпържва, шипков мармеладец да им вари, току виж, събудила се, милата, някоя заран с едно леко свежо чувство на пълноценност, на спокойствие...

Тъй че, Гогов, против Елисавета и Людмила нямам нищо, но не си ли повторя сутрин на гладно сърце и вечер като си измия краката „На английската кралица и на Принцесата пикните им смърдят като на крастави кучки“, много непълноценен се чувствам. А тоя български народ, това стадо говеждо, защо е навело глава и припка като шугаво – защото не смее да се изправи, да повтори това заклинание и да си освободи душата. Зини, бре, народе, изречи тез 13 думи заветни (толкова са, Гогов, брой ги ако не вярваш!) и ще видиш как ще ти олекне и на съзнанието и на битието.

Клевета, клевета – хубаво, ама страх ме е, Гогов, че и с клевета за смях ще станете. Най-добре правете се на три и половина като се появя в София – уж че ме няма. Аз от тия книжлета „Пръждосвай се, Сатана“, за което това писмо пиша, я донеса трийсетина бройки, я не – тежат пущините, нали всичко трябва на гръб да се влачи. Ще дам на един, на втори. Добре, ама нашият български читател е подкован, мущруван – трийсе години нали все от сивия поток бистра вода лочи. Той веднага ще разбере, че книжлето е шарено, че за нечисти сили става дума, и без много да го прелиства, ще го набута я в печката, я в боклуджийската кофа на съседа през две-три къщи от неговата. Твоят екземпляр, дето ще ти го поднеса с автограф[106], само той, вероятно, ще остане прочетен. А ти като си мълчиш, и никой нищо няма да узнае. Ти не си, джанъм, върбово дърво; могат ли от тебе децата да си правят свирки и пищялки?

Ай друго има още по-важно. Тука всичко и от ляво и от дясно ме подозира, че съм кадесешки агент. Вярно, викат, мъчиха се в България луд да те направят, ама не те направиха, тровиха те с билки и лекарства, ама не те отровиха, правиха ти разни магии белким очумееш, ама не очумя. После, вярно, биха те в Чехия, ама не те пребиха. А сега в софийския вилает си ходиш, никой не те закача. За пикните на цариците и принцесите от цял свят по целия свят плещиш, а цариците с пръст те не докосват. И всички заключават: „Агент би че ови бугар, али врло специалан. Ни йе срезки агент – ови агент би че континентален.“ И цъкат с езици: „Брей, туй пусто КДС много ще да е серт, щом първия български дисидент[107] е и КДС-ешки агент.“

Айде, Гогов, стига толкова акъл да съм ви давал. Па опретнете се малко и вие, понапънете си мозъците да измислите как да ми направите „мат“ пред вратите на СофЦенЗат. Но да ти кажа: моят гуру Ширам това ми разправя вчера: „Когато противникът е гневлив, избухлив, невъздържан – той не е опасен. Човек се плаши само от този, който е спокоен, от тоз, който нищо не иска, от тоз, който е готов да прости всичко. Онзи, който се зъби, който се заканва, който обвинява, който хапе, не е опасен. Опасен е невъзмутимият, загледалият се нейде в безкрая, превъзмогнал житейската суета противник. Най-страшните тирани са отпускали ръце и са се предавали, когато пред тях е заставало спокойствието.“ И друго интересно казва Ширам (с което много не съм съгласен): „Загубената битка не е крачка към свободата. Битка не трябва да се губи.“ „Е как, викам, бе Шираме, пражката пролет и пражкото лято не бяха ли стъпка към свободата?“ „Сам ще си отговориш, отвръща Ширам. По-свободни ли са хората в Чехия след августовското поражение?“

Гогов, не идвам в София за да влизам в затвор. Идвам за да направим крачка към свободата, истинска крачка. С твоя помощ, братко.

Прегръщам те.

Твой:

Стефан Маринов

СТЕФАН МАРИНОВ

Стефан Маринов (1931–1997) е български физик, писател – и не малък чудак – чийто „роман в заявления“ Изыди, Сатана!, издаден през 1981/82 от автора в Австрия, днес бива разглеждан от познавачите като върхово постижение на модерната сатира.

Коментари (2)

- 23-03-2009|Unregistered|Иван Димов – изобретател  – Стефан Маринов като физик и изобретател

Стефан Маринов е сравнително слабо познат в България – особено научните му постижения. Животът му е протекъл твърде бурно поради отказа му да търпи заобикалящата ни простотия, която се опитва да управлява живота ни. Според мен неговото бунтарство в науката има по-голям успех от бунта му срещу зле уредения обществен строй. В момента парите управляват света повсеместно и справедливост скоро няма да има. Обаче научните идеи на Стефан Маринов в момента са в небивал възход! Вече всяко дете може да види в "youtube"-то как да си направи перпетуум мобиле само с постоянни магнити. Има разбира се и опити за дезинформация, но който търси ще намери истината. При това тези нови машини правят по 20 киловата – доста добра мощност за едно домакинство, че даже и за малка фирма. Така че скоро и официалната наука ще трябва да обяви за луд всеки, който не вярва в съществуването на перпетуум мобиле! ..... Стефане, ти победи! Тези, които те "само-убиха" ускориха утвърждаването на твоите възгледи за възможността да се създава енергия и да се трансформират центробежни сили в линейно ускорение. Така скоро планетата ще реши енергийния си проблем и ще има възможност да създава летателни апарати от рода на "летящите чинии". По мое мнение, именно заради опита ти да полетиш, около теб се скупчиха "пълзящи". ..... Но бъди спокоен, доброто дело винаги има последователи – приложната наука вече е на мода !!!

- 23-03-2009|Unregistered|От небесата!  – от небесата!

Амин!

Националният проект, църквата и литературата

Автор: Емил Ив. Димитров

(Към философията на българската история)

Литературата не е остров – нито в историята, нито в културата. Това, че тя е свързана с другите форми на културата, че е зависима от „духа на времето“ и че самата тя често „форматира“ същия този дух – са твърдения добре познати, тривиални дори.

Как българската литература е ориентирана спрямо „цялото на културата“? Какви стремежи е „попила“ в себе си и на какви потребности отговаря? Има ли своя „свръхзадача“ и каква е тя? А свое „вечно“ послание?

Да започнем с известното. Първо, очевидно е особеното място, което българската литература заема в цялото на националната култура; тя е свръхоценностена, с повишена семиотичност, тъй да се каже. Второ, в самата пък българска литература е отредено особено място на Иван Вазов и неговото творчество, единствено към които се прилага особена титулатура – „народен поет“, „патриарх на българската литература“ и пр., суперлативи не само от литературен и културен, но дори и от сакрален порядък. С други думи, очевидно е, че българската култура е литературноцентрична, а българската литература – вазовоцентрична. Дали това е естествена, „природна“ характеристика на българската култура и литература?

Тъкмо като такава тя се привижда. За да „разглобим“ тази обществено утвърдена и културно санкционирана привидност, ще трябва да отидем по-надалеч и да се опитаме да погледнем „отвъд“ културното априори.

1. Национален проект, национална доктрина, национален идеал. Специфика на нционалния идеал

Има ли разлика между трите термина, използвани общо взето с един и същ обем, като синонимни изрази?

Да уточним: модерният термин ‘национален проект’ ще рече дискурсивно разгърната концепция (идея) на отделната нация за самата себе си и своето бъдеще, цялостна визия за целите на нацията и средствата за тяхното постигане; с други думи, националният проект е дискурсивен израз на „идеята“ на нацията, тук – на „българската идея“. За разлика от него ‘националният идеал’ – най-популярният термин през „класическия“ за нацията XIX век – не непременно се изразява в дискурсивна форма, той е аморфен, без твърди „определителности“; този идеал живее в точката на среща между „националната идея“ и „националната емоция“, и представлява неразличима сплав от политически въжделения, нерефлектирани масови настроения и несъзнавани импулси.

Синкретизмът на „националния идеал“ е съответен на синкретизма на националната култура на времето; ето защо той като че намира най-точен израз в песента, която едновременно очертава и „идеите“, а насочва и емоциите. Българският национален идеал по-скоро се пее, отколкото ясно да се артикулира; знаем: песента съпровожда българите в подем и в срив, в тържество и в поражение.

Ако употребяваме израза ‘национален проект’ вместо ‘национален идеал’, то по неволя ще „вмисляме“ във второто понятие ред, строгост и структурност, каквито в него не присъстват. Длъжни сме да отбележим, че за да описваме коректно даден предмет, ние трябва да познаваме и говорим неговия език. Впрочем, тъкмо за „национален идеал“ говори XIX в., и то не само по нашите простори. Това се продължава и през следващия XX век, който до голяма степен само реализира идеите на XIX-тото столетие: тук имаме истинско свръхпроизводство на национални и социални идеали... и съответното неизтощимо желание по тяхното въплъщение.

Националната доктрина се определя като „теоретически обоснована система от официално възприети възгледи и начала (принципи) за историческите стремежи, перспективи и цели на нацията, които сочат пътя за осъществяване на националния идеал“[108]. Очевидно е, че националната доктрина е същото като националния проект, само че такъв, който вече е официално приет, станал е действена програма. Както и да е, изходната, „обективната“ реалност е националният идеал; за него можем да говорим повече или по-малко определено – на основата на утвърдени, „очевидни“ факти в българската история.

Нашата историческа наука фиксира три отчетливо доловими български национални идеали – всичките, естествено, рожба на „националистическия“ XIX век[109]. Тези идеали са: 1) „Независима българска църква и национално просвещение“; 2) „Свободна и независима Българска държава“; 3) „Обединена България“[110]. Тук не е необходимо да се занимаваме с тях подробно и поотделно, но трябва да отбележим: първо, те следват един след друг, но не произтичат един от друг; второ, те се оформят не толкова „из себе си“, от вътрешните импулси на саморазвиващия се национален дух, колкото „в оттласване“ от нещо друго – гърцизма, империята, несправедливостта на Европа в Берлин. По този начин енергията, впрегната за осъществяване на идеалите, до голяма степен се „направлява“ от външни обстоятелства, а нейната сила и интензивност се подхранват от чуждата – реална или въобразена – враждебност и агресивност; с други думи, тези идеали се нуждаят не от споделяне и „проектиране“ отвътре-навън, във външната реалност, а тъкмо от обратното движение. И наистина: осъществяването на идеала за независима българска църква се подхранваше от все по-увеличаващото се „триене“ с Вселенската Патриаршия, а триумфът на независимостта се изрази в акта на схизмата от 1872 г. и изпадането в пълна изолация на същата същата тази църква. От своя страна, идеалът за свободна българска държава по необходимост доведе до жертвата от 1876 г., до предизвикването и поемането върху себе си на ярост и гняв; идеалът и императивът за национално обединение[111] пък няма как да бъде мислен днес без катастрофичността на второто десетилетие на ХХ век.

Българските национални идеали изискват самота и се нуждаят от страдание.

По-натам: повече от знаменателно е (и няма как да не отбележим), че българските национални идеали не се превръщат в действени, рационално обосновани доктрини, а остават на равнището на синкретизма, на неотчетливата рационална артикулация; те не се операционализират, не се превръщат в алгоритъм, в национална програма, в която планомерно да бъде „разписано“ какво, кога, при какви условия и т. н. може да бъде постигнато. Оттук – българските национални идеали изискват своето пълно осъществяване „отведнъж“, те не се мислят като способни да бъдат реализирани постепенно, „на порции“, за тях е органически противен какъвто и да било (дори и временен) компромис. Не само в това отношение, но и по безличния характер на идеалите (т. е. че националните домогвания и стремежи не получават авторска санкция и разработка[112]) българската ситуация принципно се различава от този в съседните страни. Да припомним, че в една и съща година – 1844 г. – се появява и „Начертанието“ на Илия Гарашанин в Сърбия, и обосновката на „мегали идея“-та в Гърция, когато на 14 януари 1844 г. Йоанис Колетис произнася своята голяма реч в защита на пришълците – „етерохтонните“; тогава е формулиран гръцкият национален идеал – „възкръсване на Гърция в рамките на нейното териториално величие, военна сила и културно великолепие“[113], изработена е цялостна програма и стратегия, приети от цялата нация. От новото определение на гърка като „човек, който вярва в Христос и говори на гръцки“ и оделотворяването на това схващане „в живота“ следва не само „събирането“ на всички гърци под едно знаме, но и широко разгърнатия процес на гърцизиране: идентифицирането с гърка е лесно и престижно[114]. Оттук първият отчетливо доловим български национален идеал – независима българска църква – лесно се преформулира като „борба с гърцизма“: националната идентичност – в съответствие с „духа на времето“ – измества религиозната съпричастност, а чувството за парциалност и обособеност поглъща съзнанието за споделеност на универсални ценности и принадлежност към наднационални общности. Едва ли ще е преувеличение да кажем, че идеалът за „църква и просвета“ фатално и задълго се обвързва с „мегали идея“, до голяма степен развивайки се в оттласване от нея. Постигането на идеала се мисли като радикален акт на скъсване, на „уединение“, на отказ от общуване. Не е тук мястото да излагаме перипетиите на сложната църковна борба, но за нашите цели е важно да отбележим, че наложената на българската църква схизма от Поместния Цариградски събор през септември 1872 г. – акт, който има далеч отиващи последици не само в църковно отношение – е предварително „програмирана“ като възможен (и радикален!) изход на „българо-гръцката разпря“ тъкмо от лидерите на църковната борба. Да чуем един от тях – Тодор Икономов: „... мене силно се искаше да се намери едно средство за по-скорото разрешение на черковния въпрос и за незабавното наставание на периода за положителна деятелност. Това средство най-после ми се представи в прегръщанието на мнението за схизма. Аз намирах, че ще бъде по-добре да ни нарекат за няколко време схизматици, отколкото да загубим съвсем чувството на религиозност и на уважение към църквата“[115]. Ще оставим настрана странната аргументация, както и илюзията за продължителността на схизмата – тя всъщност трае над 70 (!) години, от 1872 до 1950 г.; важното тук е че схизмата, най-радикалния църковен жест, се мисли като средство за разрешение тъкмо на църковния въпрос! „Окончателното скъсване е предизвикано от българите“ – твърдят авторитетни наши историци[116].

Българите действат по принципа на изключването, сърбите, обратно – по принципа на включването.

Ще поясним с пример от „Начертанието“ на Илия Гарашанин. В този интересен документ, нямащ аналог в нашата възрожденска и по-късна история, е разработена програма за „поведението“ на нацията за десетилетия напред и по отношение на различни субекти, т. е. „начертано“ е каква да бъде политиката на Сърбия към Австро-Унгария, Черна гора, България и пр.; в частност, ето какво се казва в „Начертанието“ за желателното отношение към наследството на османската империя: „Сърбия трябва да отцепва от зданието на турската държава камък по камък и да използва този добър материал върху старите и добри основи на старото сръбско кралство, за да съгради и повдигне отново нова велика сръбска държава“[117]. Политическото мислене се изразява дори и в метафориката на политическия изказ: тук има дългосрочна стратегия, идея за това как постепенно Сърбия да откъсва части от Империята, като ги инкорпорира в своя организъм – така, че всеки следващ „камък“ да се вгражда във вече наличното – и живо! – държавно здание. При това Сърбия се мисли като притегателен център – „средище, около което да се обединят другите славянски народи“[118], един вид Пиемонт на Балканите (алюзия за процеса на обединение на Италия). Между другото, точно така и става – създадената след Първата световна война Югославия е „предначертана“ още в „Начертанието“ на Гарашанин.[119]

Нищо подобно не можем да видим у нас. Българските национални идеали се мислят като че осъществими някак извън времето, „изведнъж“; те не се мислят във времето, а по-скоро в пространството. Българските национални идеали са пространствени, те могат да бъдат показани на карта. И точно тъй обичайно те се демонстрират, а не се обосновават, не се разгръщат логически в някаква дългосрочна програма. В съответствие с това и националната енергия се изразходва изведнъж, във върховно, но еднократно усилие. Всяка несполука при опитите за моментално, радикално постигане на националния/те идеал/и се преживява като трагедия, като прокоба на несбъдването. Често изтъкваното у нас противоречие между подвизите на войника и провалите на политика се подхранва точно от това: от негласно функциониращия императив, че идеалът трябва да бъде постигнат тутакси в неговата пълнота, а тъй като това никога не може да стане в реалния свят, в който се пресичат не само различни интереси и възможности, но и „равноценни“ идеали, то съответно се „поставя под запрещение“ дори и помисълът за какъвто и да било „дележ“ на идеала, за постепенното му постигане – това мигом се квалифицира като „предателство към националните идеали“. И понеже не може да бъде постигнато „всичко“, то по-добре е оставането с „нищо“ – така идеалът почва да свети с още по-ярка светлина...

Само след реконструкцията на логиката на така схващания и функциониращ „национален идеал“ можем да си обясним някои повече от смущаващи български политически жестове – невъзможни, изглежда, другаде, но приемани в историческото ни съзнание като нещо естествено и непротиворечиво, което не извиква удивление, да не говорим пък за осъждане. Ето някои от тези факти.

Депутатите в Учредителното събрание (1879 г.) първоначално се колебаят дали изобщо трябва да заседават, конституирайки създаването на Княжество България, и дали не е по-добре да се разотидат, като „върнат билета“ (Достоевски), т.е. като изявят желанието на българския народ за отказване от свободата и завръщане в състава на Османската империя.

Месец след избухването на Балканската война, през ноември 1912 г., България практически, в резултат на блестящи военни победи, е заела голяма част от земите, предмет на националните въжделения. Вместо обаче да се сключи мир с Турция, предложен от великия везир Кямил паша, и да се „капитализира“ завоюваното (цяла Тракия и договорените части от Македония), погледът се обръща към Цариград: следва, по заповед на цар Фердинанд щурмът на Чаталджа, който, заедно с избухналата по-късно холера, обръща хода на войната.

На 16 юни 1913 г. България започва война с бившите съюзници; „залага се всичко върху картата на авантюрата и се загубва всичко“.[120]

Защо такива странни, нелогични политически стъпки? Има ли някакъв общ знаменател между тях?

В противоречие с „установеното“ господстващо мнение ще се въздържим от това да стоварваме цялата отговорност за несбъднатите „национални идеали“ върху личността и делото на цар Фердинанд – въпреки несъмнените му грешки и неправилни решения, породени донякъде от недотам симпатични лични качества (суетност, високомерие и пр.). „Смекчаващо вината обстоятелство“ е не само това, че той все пак „олицетворяваше историческата воля и държавното съзнание на българите“[121]: владетелят все пак е свързан с народа си не само по силата на дадените взаимни обети, но и чрез неусетното „проникване“ на стремления и идеали през едно вече 25-годишно успешно управление – синоним на възход и просперитет.

Проблемът е другаде. След 1878 г. българското национално съзнание работи в опозицията „освобождение“ – „единение“. Идеята за единството е регулативна идея на българското национално-историческо съзнание след „разпокъсването“ от Берлинския конгрес. Свободата се мисли като ценност само като функция на „народното единство“; нарушаването на това единство мигом девалвира свободата. Свободата може да бъде „повърната“ само и само да се запази единението. Тук обаче народните стремления се натъкват на един парадокс: националната държава не може да гарантира националното единство, то е възможно само в рамките на империята, на една наднационална общност; националната държава по необходимост „свива“ националния идеал в рамките на възможното. Оттук сега става „разбираемо“ разпространеното схващане: по-добре несвободни, но единни, отколкото свободни, но разединени. В българското съзнание компромисът е невъзможен, „или всичко, или нищо“; идеалът жадува пълно, незабавно осъществяване „без остатък“..

Не е достатъчно само да бъдеш свободен, трябва да бъдеш и достоен за свободата си; не е достатъчно да постигнеш национално единство, трябва да знаеш и какво да правиш с него.

Българският национален проект е непонятно „твърд“, неподвижен, лишен от каквато и да е гъвкавост и пластичност; той е статичен, „замръзнал“ в пространството, нему е напълно чужда динамиката във времето; той „повелява“, че дележ и постепенност са невъзможни, оттук е разбираемо нежеланието (и страхът!) на българските държавници да се приеме само „част“ от Македония или пък с поредица стъпки, разгърнати във времето, пределите на българската държава постепенно да обхванат цялото землище с господстващо българско население. Този проект е „хоризонтален“, плосък; нему са непознати мисията, транцендирането на идеала, поставянето на „пределни“, надполитически цели и задачи пред нацията. Не твърдим, че това непременно и във всякакъв смисъл е лошо.

„Над досегашната история на българите лежи безспорно сянката на известна трагика: трагиката на несбъдването“[122]; тази трагика обаче е предварително „програмирана“, заложена в схващания по строго определен начин национален идеал. Възможните опоненти и възражения (такива, разбира се, е имало: някои партии – например социалистите и радикалите – са били за постепенното постигане на „идеала“) тутакси са маргинализирани.

Идеалът става идол: картата на Санстефанска България, предмет на въжделения до ден-днешен.

Тук се срещаме с един истински исторически парадокс, почти абсурд: Санстефанският договор, мислещ самият себе си като прелиминарен (предварителен), отнапред ограничен и неустойчив във времето (т. е. Сан Стефано предпоставя и води до Берлин!) се превръща в „неподвижна идея“ (Достоевски), в недостижим идеал, в самодостатъчен наглед, отменящ необходимостта от национална доктрина, от политическо мислене дори.

Не можем да не отбележим метаморфозата на тази карта: според замисъла си имаща повече от мимолетен и неустойчив характер, тя се превръща в постоянната, устойчива карта на жадувания национален идеал.

Картата се превръща в учебник и по политика, и по патриотизъм.

Да припомним, че никой никога не е обещавал на българите – дори и за ден! – действителността на Санстефанска България; известно е, че творението на Граф Игнатиев[123] дори не е одобрено от княз Горчаков – канцлерът на Русия. За националната митология обаче това са подробности без значение: Санстефанска България се превръща в символ на националното единение, в блян, мит на националното съзнание, дори „фигура“ на неговото несъзнавано. Да повторим: опитите за материализация, за постигане на идеала[124], чертаят талвега, основното русло на историята на България в следосвобожденските десетилетия – Съединението, Балканските войни 1912-1913 г., специфичната позиция на страната през световните войни.

Идеалът, превърнат в идол, не освобождава енергия, а я пропилява, не въздига на крилете си, а потапя с тежестта си.

Тук е уместно да забележим: подчертано пространственият български национален проект е някак си обърнат в пространството на юг, той „гледа“ откъм Дунава към Македония и (донякъде) Източна Тракия. В „проекта“ ясно се долавят същите очертания на Санстефанска България, в която Северна Добруджа е вече предадена на Румъния, а Поморавието – на Сърбия. За тези две области вече не се повдига въпрос – тях чисто и просто ги няма на картата! Удивително, но оттук насетне „националният идеал“ просто „забравя“ за (Северна) Добруджа, „отмисля“ я. Историята обаче обича да се шегува: тъкмо с Добруджа е свързана единствената успешна (и удържана до ден днешен!) дипломатическа и външнополитическа акция на България – Крайовската спогодба от 1 септември 1940 г., според която Южна Добруджа е върната в пределите на страната. Да вметнем, че и този „триумф“ не е нищо друго, освен ревизия на част от клаузите на Букурещкия мир от 10 август 1913 г., регламентирал катастрофата след Междусъюзническата война.

Националният идеал (разбиран в българската му „редакция“) е вътрешно свързан с националната катастрофа. Той се захранва от своята неосъщественост, от трагичната си невъзможност. Такава е спецификата на идеала: той създава паралелна реалност, по-реална от самата реалност. Идеалът има потребност от дисонанс с реалността: колкото по-изострено е напрежението между тях, толкова по-ярко „свети“ идеалът.

Идеалът жадува въплъщение, но тъкмо въплъщението убива идеала.

Идеалът има потребност от това да му се служи – въпреки реалността и срещу реалността.

България добре „послужи“ на идеала си, вместо идеалът на нея да послужи.[125]

Все пак картата на Санстефанска България придобива едва ли не магичен характер за българското национално съзнание не поради това, че някой друг „отвън“ я е начертал; не, тя отговаря на очаквания, вписва се в нагласи, кореспондира с вече налични и сравнително добре известни политически програми.

Най-близо до нагледа на картата стои популярната триединна формула за националното единство: „Мизия, Тракия, Македония“. Ето как тя е „изкована“:

На 18 ноември 1876 г., в условията след разгрома на Априлското въстание, Българското Централно Благотворително Общество (БЦБО) свиква събрание, наречено Български народен събор, на който се приема поредната политическа програма, съпроводена с мемоар до европейските правителства и разпратена им чрез техните представителства в Букурещ. Програмата се състои от шест точки, като в първата точка се иска изграждането на отделна българска държава, която „да обхване областите България (Мизия), Тракия и Македония – там, където главният и навред преобладаващ елемент е българският“[126]. Впрочем, формулировката „Мизия, Тракия и Македония“ е била вече достатъчно популярна сред букурещкия кръг „народни дейци“, понеже трите области са припознати като неотделими съставки на „националния идеал“ малко по-рано – в един от българо-сръбските политически проекти през 60-те години на XIX в. А именно, под патронажа на руския генерален консул в Букурещ и сръбския дипломатически представител на 5 април 1867 г. се свиква общо събрание на 35 „видни български представители“, приели специален протокол за образуването на южнославянско царство под владетелството на Михаил Обренович. Според чл. 2 на този протокол България трябва да обхваща Мизия, Тракия и Македония, всяка страна ще запази своя език, а българите ще приемат сръбските закони.[127] Както се вижда, „триединната формула“ е международно призната още преди Освобождението... Тук трябва да отбележим два детайла, способни да придобият съвсем неочаквана значимост. Първо, в тесния смисъл на думата България в тогавашната словоупотреба се отъждествява с Мизия, областта между Балкана и Дунава, а това създава проблеми при схващането на българския национален проблем. Това е така поради особената роля, която в балканската история играе името: то произвежда реалност, то произвежда история. Споровете за това кому принадлежи по право дадено име, тук са сред най-разгорещените спорове. Името има свои „предели“, има своя легитимност: знаменателно е, че никога и от никого не се оспорва тъкмо правото върху територията на север от Стара планина, независимо че тук – особено в източните части – етническата картина е също тъй пъстра, както и на юг: това са признатите, очевидните „предели“ на името България (Мизия). За другите области на българското землище – Тракия и Македония – винаги трябва да се доказва техния български етнически характер: очевидностите са различни, още повече че имената ‘Македония’ и ‘Тракия’ имат своя история и митология. Оттук е разбираем характерният за Балканите номинативен национализъм – името някак „произвежда“ нация: жителите на Македония стават „македонци“, жителите на Косово – „косовари“ и т. н.

Второ, както е добре известно, на 15 юли 1876 г. в Букурещ се провежда избор за ръководство на БЦБО; сред неговите членове е избран и Ив. Вазов, станал и секретар на обществото малко по-късно[128]. Като такъв той участва в споменатия по-горе Народен събор, за който поетът разказва накратко в „Неотдавна“[129]. Да рефлектираме надълго върху този сюжет едва ли е нужно и оправдано; същевременно е повече от необходимо, дори е задължително тук изрично да подчертаем ролята тъкмо на литераторите за отчетливото артикулиране на „националния идеал“. Въпросът не е само чисто социологическо-културен – т. е. в това, че писателите и поетите от околоосвобожденското време са активни журналисти и издатели, моделиращи и направляващи националното съзнание; не е и в това, че поради спецификата на „занаята“ тъкмо литераторите наричат и заричат идеала. Има и нещо друго обаче, а именно – поетиката на идеала. Българският национален проект е изграден така, както се изгражда художествен образ; той е също тъй вътрешно завършен и пластичен. Както художественият образ е немислим без своето въплъщение в емпиричната действителност, така и националният ни проект не се мисли без сетивния си наглед – картата. Както художественият образ е вътрешно хомогенен и неразчленим на съставните си „части“, така и националният ни идеал не може да бъде „разглобен“ – той се приема изцяло – така, както се приема образът. Аналогиите могат да бъдат продължени; но разполагаме ли с някакво доказателство или поне „улика“?

Не може да не се забележи, че националният ни проект по правило представя и говори за себе си като за „блян“[130] – думата се среща често и в текстовете на времето (автентични документи), и в съответните изследвания (интерпретативни езици), т. е. тя е „ключова дума“ и в езика на предмета, и в езика за предмета. Предметът се разговаря с нас чрез езика: българското национално съзнание преживява своя идеал като блян, Македония – като мечта, Цариград – като поетическо видение...

И не само го преживява така. Националният идеал е именно блян – той се постига не както се осъществява една национална програма, а така, както се „реализира“ поетичния блян – в трагичната му не-възможност, в страданието от неговата не-осъществимост. Несбъднатостта на „националния идеал“ е „програмирано“ още в неговото преживяване като „блян“, който се захранва тъкмо от трагичното несъответствие с реалността, от напрежението с нея. Блянът е мотив и „движеща причина“ на героизма и подвига, но следването на неговото „разгръщане“ е най-сигурния начин за не-осъщественост на идеала.               Историческият блян – това е част от „поезията“ в историята, възможност за действеност на едно поетическо в същината си чувство.[131] Тъкмо в тази плоскост стоят и зафиксираните многобройни случаи на въздействие тъкмо на лирически текстове в съвършено определени моменти на пределно напрежение и върховна мобилизация на волята.[132]

Бедата на националния ни проект не е в това, че нему са причастни поети, бедата е в това, че той не е станал предмет на сериозни политически мислители[133]. Това, че българските национални идеали са „зачислени“ към „сферата на компетентност“ на поетите, а не на мислителите, не е вина на литераторите: те просто „на глас тичат народен“, такава е била „обществената поръчка“. А още – интелектуалният ни елит на това е бил способен, „човешкият ресурс“ толкова е можел да предложи...

Или, казано другояче: „Лошото не бе там, че писатели мечтаеха политически, а че политиците действаха като литератори“.[134]

2. Църквата – в търсене на националния идеал

На 27 февруари 1870 г. Високата порта издава фермана за учредяване на Българската екзархия, с който, първо, се създава българска църковна област извън диоцеза на Вселенската Патриаршия, но все пак подчинена на нея; второ, легитимира се българска национална идентичност (булгар миллети), различна от християнската като такава (рум-миллети), и, трето, определят се границите на Екзархията, мислени като граници на българския етнос.[135] При това трябва изрично да се подчертае, че тези граници не са твърдо установени, не са неподвижни: в извънредно интересния и спорен десети член на фермана[136] се предвижда възможност за разширение на пределите на Екзархията чрез допитване до населението в т. нар. „спорни“ (или „смесени“) епархии – всичките намиращи се в Македония и Южна Тракия: ако две трети от населението в тези епархии изяви желание да премине към ведомството на Екзархията, ферманът допуска възможността съответната епархия да се отцепи от Патриаршията, като правителството трябва да издаде необходимия берат за български владика.[137] Тук можем едновременно да видим както заложената възможност за „експанзия“ на Екзархията, за увеличение на нейния диоцез, така и повод за постоянни търкания с Цариградската Патриаршия[138]. Тя обаче не приема фермана, окачествявайки го като външно и грубо вмешателство в сферите на нейната компетентност; Патриаршията отстоява гарантираната от редица султани и от традицията автономност[139]. Тази позиция, възпрепятстваща приложението на фермана, както и упоритостта на българската страна, предприела предизвикателството на т. нар. Богоявленска акция (на 6 януари 1872 г. българските владици служат в черквата на Балат без да имат това право, понеже не са поискали и не са получили разрешението на патриарха, т. е. постъпили са „самочинно“), бързо довеждат до изостряне на ситуацията. Разривът е радикален: на 16 септември 1872 г. свиканият в Цариград църковен събор почти единодушно (с изключение на Иерусалимския патриарх Кирил) приема съответното „Определение“, с което низвергва българските владици и обявява новосъздадената Българска православна църква за схизматична[140]. Добре е да се опитаме най-сетне да не отхвърляме този документ ad liminem, а внимателно да прочетем текста му и осмислим неговите далеч отиващи последици. Тук не това е наш предмет, но все пак по повод на „Определението“ трябва да отбележим, че когато мислим миналото си, крайно време е да се научим да разграничаваме и да не смесваме различни равнища в едно и също събитие, факт, исторически жест, да не говорим за историческо движение или пък цяла епоха; нашето историческо съзнание до ден днешен е безнадеждно синкретично, в което по неподражаем начин са омесени народност и църква, политика и литература, идеали и балканска дребнавост... Научното изследване предпоставя честност на намеренията и критичност към собствените основания при осветлението на предмета; ясно е, че няма основание за „научно“ възпроизвеждане на илюзиите на националното историческо съзнание, а напротив – то трябва да бъде научно просветнато и „изобличено“. Първата стъпка към това би могло да бъде напомнянето за едно изискване на школската логика: определено нещо трябва да се мисли в съответствие със закона за тъждеството, като самото то, а не като нещо друго, т. е. в дадения случай църквата трябва да се мисли като църква, а не като метафора на народността.

Точно тук е въпросът, препращащ ни към основното послание на „Определението“ на Цариградския събор от септември 1872 г. Какво е това послание?

Основният патос на „Определението“ е срещу проникването на национализма в Църквата; никак не е чудно, че Съборът намира „национализма според евангелското учение не като чужд, но като напълно войнствено противоположен“[141]. Предмет на осъждане е „филетизма, тоест националистическите дискриминации и националните раздори, съперничества и разногласия в Христовата църква“, а като негови „пророци“ са видени духовните водачи на българите, изброени поименно в документа, които „се осмелиха да вмъкнат в здравия живот на Църквата някаква нова прослава на филетизма и като презряха божествените и свещени канони с безпрецедентното си нарушение, с наглост препоръчваха националистически църковен събор“[142]. Ясно, актът на отлъчването първо е произнесен за водачите на българското движение: „тези, които приемат този национализъм и се осмеляват да издигнат нови националистически олтари, в съгласие със свещените канони, ги обявяваме за чужди на единната, свята, апостолска и съборна църква и следователно схизматици“; същият акт е произнесен и над техните последователи: „всички, които влизат в общение с тях, мислят като тях и им съдействуват, както и тези, които приемат за канонични техните безблагодатни благословии и свещенодействия, както духовници, така и миряни и ги обявяваме за схизматици и чужди на православната христова църква“.[143]

Ако се застане на строго църковна гледна точка, т. е. се превъзмогнат „естествените“ националистически пориви и страсти, то не може да не се признае справедливостта и каноничността на това определение. Факт е: национализмът на XIX в. „нахлува“ в Църквата тъкмо на българска почва и тъкмо в българско лице национализмът е църковно осъден.

Въпросът, естествено, не е толкова прост и еднозначен, най-малкото поради две причини: първо, самата Цариградска Патриаршия съвсем не може да бъде заподозряна в равнодушие към националистическите внушения от страна на елинизма – тя често бива обвинявана, че е негово оръдие[144], а, второ, църковната борба е същевременно и национално-политическа борба.[145] Сложното преплитане на църковни, политически и чисто национални мотиви и стремежи придава неповторима специфика на „българо-гръцката разпря“: мисленето на църковния въпрос по формулата „църковен по форма, национален по съдържание“ разсича живи връзки, „изравнява“ релефността на пейзажа.

Тук не е мястото да обсъждаме въпроса за схизмата в неговата сложност и в различните му – канонични, исторически, политически и пр. – измерения. Избързвайки, обаче, ще отбележим фаталната роля, която, според нас, изиграва схизмата тъкмо за постигането на „националните идеали“ – нещо, което на пръв поглед изглежда да оправдава радикалното скъсване на българите с Цариградската Патриаршия. И ето защо:

Схизмата създава de facto две – гръцка и българска – православни църкви, йерархии и пр., които никъде не се „пресичат“, не се намират помежду си нито в отношение на субординация, нито в отношение на координация. С други думи, между тях не е възможно нито съвместно действие, нито договор: всяка от тях се движи като че по свой собствен „коридор“, по независима траектория. Разрешаването на кой и да е проблем е възможен само по принципа „кой кого“: във всяка конфликтна ситуация (а всички ситуации са точно такива!) всяка страна настоява на своята гледна точка и разполага с пълния арсенал от средства за нейното прокарване в живота. Независима от Патриаршията, българската Екзархия може свободно да осъществява културната си експанзия, но и обратното – тя не разполага с институционални механизми да противодейства на насрещното движение. Оттук българо-гръцката борба (особено тази в Македония, разбира се) придобива радикален характер – или всичко, или нищо. По същата причина, по която не е възможно съвместно действие на българската църква с Цариградската Патриаршия, е възможно единодействие между Сърбия и Цариград – те споделят, тъй да се каже, едни и същи очевидности, признават една и съща йерархия. Да припомним мимоходом, че постигането на църковна автономия съвсем не се нуждае от схизма: и Сръбската, и Румънската православни църкви получават автокефалия без да късат с Патриаршията!

Недостатъците са продължение на нашите достойнства; предимствата достигат предела си и рязко променят „посоката“ си, победата внезапно се обръща в поражение.

Точно това се случва с „абсолютно независимата“ Българска Екзархия.

Да се върнем към прословутия десети член на фермана, който благоприятства и насърчава, тъй да се каже, експанзията на българската идентичност; благодарение на този член Екзархията се оказва сравнително динамичен национален проект. За да го схванем обаче адекватно, в съответствие със собствената му мяра, трябва да променим оптиката на историческото си зрение. Екзархията по правило се мисли погрешно от историческото ни съзнание само като момент на националноосвободителното движение, като негов легален етап, „снет“ от дейността на революционерите; при това „революционероцентризмът“ на това историческо съзнание (включително и на учените, в чиято „длъжностна характеристика“ влиза критичността към същото това съзнание!) го тласка към „снижаване“ на историческия ръст на Екзархията, а в крайния случай – до дискредитация, забрава и „изтласкване“ на нейните дейци. Екзархията е изключително интересна и самобитна институция и нейното дело не се отменя нито от революционните устреми на 70-те години на XIX век, нито от Освобождението. Учредяването и организацията на Българската Екзархия през последните години преди 1878 г. подготвя „отвътре“ възможността за създаване и организация на българската държава. За тогавашните българи Екзархията е нещо като държава преди държавата – легална и действена институция, която бива разпозната като своя. Екзархията консолидира нацията[146], дава й опора и необходим авторитетен посредник в общуването и с империята, и със „света“. Екзархията – това е „държавата“ на българската идентичност; в това съзираме истинският израз на нейната специфика.

В новата българска история това съвсем не са само метафори. По-сетнешният разрив между Църква и държава прави трудно разбираемо за днешния наблюдател това, че модерната българска държава „прохожда“ не без подкрепящата „десница“ на Църквата и клира; митрополитите са сред „строителите на съвременна България“ тъкмо в качеството им на висши духовници, на архиереи. За жалост българската историческа памет e изтласкала спомена за активното присъствие на църковни дейци в следосвобожденския политически пейзаж. На какво се дължи това присъствие?

Първо, висшият клир (но, разбира се, не само той) е изнесъл на плещите си църковно-народната борба; опитът по устройството на Екзархията е бил само от полза при устройството и на държавата. Второ, владиците олицетворяват духовното единство на нацията и са своеобразни гаранти за това, че то ще прерасне в политическо обединение.[147] Трето, в определения исторически момент те са единствената легитимна българска йерархия; църковните водачи слизат от политическата сцена след формирането и укрепването (с всичките му „остатъчни ефекти“) на самостоятелен български политически елит. Ето защо е повече от разбираемо това, че висшите православни духовници (10 на брой) стоят на първо място сред депутатите по звание в Учредителното събрание.[148]

Но това не е всичко. Духовниците стоят начело на първия български парламент – Екзарх Антим I е председател на Учредителното събрание (а после – и на Първото Велико Народно събрание), подпредседател на временното бюро е Варненския и Преславски митрополит Симеон, а секретари – архимандрит Константин (бъдещ врачански митрополит) и Тодор Икономов (единственото светско лице, но също тясно свързано с църковните кръгове)[149].

Повече от символично е това, че първият български екзарх председателства първите два български парламента, конституирали новата българска държавност. Екзархията не само предшества държавата; тя донякъде я и учредява, „акушира“ я.

Един от важните, ключовите моменти в Учредителното събрание е обсъждането на чл. 38 от Конституцията, посветен на устройството на Църквата в Княжеството и отношението й с Екзархията, намираща се извън пределите на свободната българска държава.[150] Важността на въпроса се състои в това как конституционно да намери израз идеята за духовното (църковното) единство на разпокъсаната политически България, като при това не се нарушат и църковните канони. В Търновската конституция чрез Църквата de facto се мислят две Българии: „външната“, явената България (княжеството, за което се конституира Св. Синод) и „вътрешната“, неявената, „скритата“ България – тази на Екзархията, чието седалище остава Цариград: само институция, намираща се в столицата на империята, може да гарантира духовното единство на останалите извън пределите на свободното Княжество българи[151]. Това обаче може да стане не автоматично, а само ако – в съответствие с прословутия десети член на фермана – бъдат отвоювани „българските“ (т. е. с предимно българско население) епархии в Тракия и Македония. Благодарение на изключителната енергия и настойчивост на Екзарх Йосиф I (1840–1915), на таланта му на дипломат, но и на финансовата и политическа подкрепа на свободна България, желаното духовно обединение става факт: постепенно са издействани берати за македонските и тракийските епархии[152], училищното дело в тях, ръководено от Екзархията и нейния Училищен съвет[153], е в пълен разцвет[154], перспективите за пълно осъществяване на „българската идея“[155] изглеждат повече от реални и достижими в съвсем обозримо бъдеще.

И – всичко рухва отведнъж, само за няколко дни през юни 1913 г. На 26 ноември 1913 г. Екзарх Йосиф I напуска завинаги Цариград и се завръща в София – пребиваването му в столицата на бившата световна империя е вече ненужно и безсмислено.[156] Eкзархията, „обединила българските земи в едно цяло“[157], бива повлечена от водовъртежа на времето, от неотвратимото възмездие на съдбата, предизвикана тъкмо от водачите на „националния идеал – държавното обединение на българите“.[158] Нейното дело е безотговорно и лековато пропиляно от политици и генерали, българските владици са изгонени от Македония, тя се свива до границите на царството.[159]

Защо Екзархията – символ на духовно обединената България и неин незрим образ – се стопява за миг?

Защото е фатално обвързана с „националния идеал“.

3. Литературата като квазиекзархия

Всъщност Екзархията не изчезва съвсем, тя просто изгубва смисъла си, лишава се от своя център. След смъртта на Екзарх Йосиф I Екзархията е практически изпразнена от съдържание; формално тя продължава да съществува, като се управлява от Екзархийско заместничество, без действащ екзарх и без вътрешна цел; следващ (и последен!) екзарх – Стефан I (1878-1957, екзарх 1945-1948) – е избран едва след 30 години (1945 г.), при съвсем други исторически условия и не без благословията и амбициите на новата отечественофронтовска власт. Това обаче е друга тема.

Какво остава от Екзархията? Остава нейното име – име по-скоро на нещо вече отминало, отколкото на действена реалност, име на спомен за загубено духовно единство. Остават и задачите, изпълнявани от Екзархията, и сега някак оказали се сами, без възможност за собствен изказ и самоизява. „Националният идеал“ също не се снема от дневен ред, но мислен по същия начин и със същите водачи България стига до същото „никъде“.

Крахът на Екзархията отваря празно пространство, а такива пространства не търпи нито природата, нито социумът: някой (нещо) трябва да поеме нейния „товар“; „националният идеал“ не може да стои безмълвен, безок.

Времето формулира следната задача: трябва да се намери субект (институция), който да успее да поеме тежестта на „идеала“: да бъде не само негов „носител“, но и негово олицетворение, сетивен наглед, израз, символ. Този „носител“ трябва да отговаря на следните условия: първо, да е способен да изрази идеала; второ, да кореспондира с него, някак да му съответства; трето, да е консенсусен носител, т.е. да има общо („всенародно“) съгласие върху „кандидатурата“ на носителя на идеала; четвърто, „носителят“ да е в състояние да излъчи лидер, ясно разпознаваем „духовен вожд“. При това ясно е, че този носител вече не може да бъде нито държавата, нито църквата. Първата е компрометирана, „декапитализирана“ – тя вече изглежда (поне за дълъг период от време) напълно неспособна да изразява и да следва каквито и да било идеали, втората – „свита“ в пределите на държавата, без ясен „център“ и „програма“, и все така намираща се в схизма, т.е. в международна изолация. В този случай обществото трябва да предложи някаква друга възможност – например форма на културата, която подлежи на институционализиране и притежава ресурса да отговори на потребностите на времето. Тук става дума за обществен и културен механизъм, който действа независимо от личните воли, стремежи, съзнания. Той не може да бъде част от самосъзнанието на епохата, понеже е част от нейното културно несъзнавано; ето защо реконструкцията на този механизъм е възможен на основата не толкова на текстовете на епохата, колкото на нейните жестове – пластични по-стъпки на времето, обективации, „кондезати“ на социална енергия.

В края на второто десетилетие на ХХ в. в България става безпощадно ясно: националният идеал не може да бъде постигнат, той не може да бъде живян, а може само да бъде мечтан, бленуван, припомнян. Ето защо на преден план трябва да излезе онази форма на културата, която кореспондира с промяната в социалните нагласи и може да отговори на „обществената поръчка“. Това е разбира се, литературата: оттук насетне тя трябва да поеме върху себе си товара на онова, в чието формиране активно е участвала. Логично е да се очаква, че превръщайки се във важна обществена институция, литературата встъпва в особени отношения с държавата и църквата; тя наследява мисията на Екзархията, но за да разгърне своята институционална мощ, литературата се нуждае от „патерицата“ на държавата.

И така, с помощта на държавата литературата се превръща в квазиекзархия. Литературата поема от Екзархията задачата да олицетворява националното единство, да осъществи „националния идеал“ – този път в полето на културата; същевременно тя придобива квазисакрални характеристики, като поема и приема характерната за църквата изразност.

Как става това?

***

Не само политическите, но и културните преврати винаги имат своите места, те са топографично определени. Тук ние можем да посочим точният ден и място, когато е станало „обръщането“; датата е 27 ноември 1919 г., денят на подписване на Ньойския договор, мястото – малкото пространство на кръстовището на ул. „Раковска“ и „Иван Вазов“ (тогава – ул. „Вълкович“) в София. Нека го видим такова, каквото е било по това време.

В единия ъгъл на кръстовището е домът на Ив. Вазов; по диагонал на срещуположния ъгъл, и днес се намира красиво, монументално здание, в което по това време се е разполагал Министерския съвет на Царството, т. е. правителството. (Натрапчиво е впечатлението, че Вазов и властта някак кореспондират помежду си дори чисто визуално.) Фронтално срещу Вазовия дом, от другата страна на „Раковска“, се е намирал „Юнион клуб“ (а по диагонал, срещу входа на Вазовата къща – Земеделската банка), където през последните две години от живота си поетът често е прекарвал свободното си време в компанията на Ив. Шишманов. Ето какво се е случило през погледа и записите за този ден в „Дневника“ на събеседника на Вазов; първо – според първообразния, конспективен и нередактиран вариант на записа:

„Ден на победите и на унижението. Днес се подписа мирния договор в кметството на Ньой. – Към 1 ½ (бяхме пили вече и кафето си) мина една рота офицери. Станах да видя през прозореца. Казах Вазову. – „Каква съдба. Изхвърлени са на улицата, бедните“ – и се просълзи. – След малко чуваме военна музика. Свири „Съюзници-разбойници“. Отидох при прозореца. Съглеждам тълпа пред Вазовата къща. Явна манифестация. Вазов се яви на ъгълния прозорец срещу Земл[еделската] банка. Държа хубава реч със силен глас. – Отсреща на един балкон се появиха министрите Райко Даскалов, Димитров, Данев, Маджаров. Райко Даскалов държа реч. Тълпата го изслуша внимателно. На края обаче един офицер [Лука Малеев], адютант на Жекова, отговори Даскалову, че народът е дошел за Вазова, а не да прави овации на министрите. – Вазов втори път говори от прозореца и благодари“.[160] В „обработения“, окончателно редактиран вариант на записа на Ив. Шишманов за този знаменателен ден, фактичността и последователността на събитията е същата, но тук са добавени важни детайли: „...хилядна тълпа се натрупа пред Вазовия дом, но поетът се яви на ъгловия прозорец на клуба срещу Министерския съвет и тълпата се обърна (к. м. – Е. Д.). Вазов държа expromto една хубава реч, със силен глас. Изненада всички със своята импровизация“. След изявлението на бившия адютант на главнокомандващия ген. Жеков за това, че народът е дошъл за Вазов, „министрите веднага изчезнаха от балкона и от прозорците, като облени със студен душ“, а след втората реч на Ив. Вазов „последваха бурни „ура“, след което тълпата се разотиде. В клуба и в града днешната манифестация се тълкува като блам за правителството и особено за председателя на Радомирската република“ (т. е. за Райко Даскалов – Е.Д.)[161].

Никак не е учудващо това, че Ив. Шишманов акцентира върху непосредствения политически прочит на събитието: естествено, първото, което се набива на очи е необичайността на политическото действие – демонстративният отказ на народа от припознаване (като „своя“) на легитимната власт и „обръщането“ на тълпата: с гръб към властта, с лице към поета. Разбира се, участникът в едно събитие не може да прочете по-дълбокия символичен смисъл на същото събитие – най-малкото понеже той се разкрива чрез поредица разгърнати във времето жестове. При първо приближение към предмета можем да кажем, че тук, на въпросната дата, „народният поет“ окончателно е изваден от частното си съществуване (в дадения случай – пребиваването в „Юнион клуб“) и е припознат като национален вожд. Онова, което не може непосредствено да бъде прочетено в ситуацията, е това, че неподозирано бързо държавната власт ще „прехване“ Ив. Вазов и ще се опита да канализира и насочи „енергията“ от неговото културно и обществено присъствие. И не само това: сякаш взела си „поука“ от нанесеното публично оскърбление (нещо само по себе си достойно за отбелязване у нас!), държавната власт ще предприеме поредица от стъпки за законово „фундиране“ (все пак не регламентиране) и поощрение на литературната дейност: тя ще стане обществено престижна, макар (както и дотогава) незащитена от произволите на неустойчивата българска политическа конюнктура.

Впрочем не става дума, разбира се, за „поука“: държавата уж се засрамила и решила да се „поправи“... Става дума за нещо несравнимо по-дълбоко: за криза на националната идентичност, изразена чрез катастрофата на „националния идеал“. Точно в деня на Ньойския договор става безпощадно ясно: с пространствения национален проект (поне в обозримо бъдеще) е безвъзвратно приключено, националната енергия трябва да бъде пренасочена от сферата на политическото действие в тази на културното действо. В този пункт може да бъде фиксиран определен обществен консенсус, към който се присъединява и държавата. От „културния преврат на 27 ноември“ насетне може да се говори за определена, повече или по-малко устойчива културна политика, чийто гръбнак е тъкмо литературата – предмет на известен консенсус между държавата и обществото, който не е „взривяван“ от политическите превратности на 20-те – 30-те години на ХХ век. При това този своеобразен „обществен договор“ е активно подкрепен от българския интелектуален елит, изработил „правилата“ на договора и придал му плът и кръв (т. е. изпълнил този „контракт“ със съдържание).

Каква е по-конкретно ролята на държавата в този разгърнат през 20-те години процес, предмет на по-нататъшното ни изследване? Първо, със законодателната си дейност и редица други жестове (финансово подпомагане и стимулиране на писатели, учредяване на фондове, изграждане на паметници и пр.) тя определя централно място сред другите форми на културата тъкмо на литературата. Със същата дейност и аналогични жестове тя регламентира и централното място на Ив. Вазов в българската литература, респективно – култура.

Държавата не прави култура, но „знае“ как тя да бъде подредена: избраният модел е концентричен, изграден върху опозицията център-периферия – в центъра им място само за една форма на културата (респективно – само за една нейна „персонализация“); съответно – колкото нещо стои по-близо до центъра, толкова повече то ще бъде ценностно натоварено, и обратното – колкото по-далече е от него, толкова по-лесно и безболезнено ще бъде маргинализирано.

Второ, с механизмите на държавата се утвърждава и популяризира Пантеонът на българската литература. Държавата, естествено, не твори ценности, но тя разполага с механизми за тяхното йерархизиране и утвърждаване; най-ефективният механизъм сред тях, естествено, е този на Министерството на народното просвещение: всички бъдещи литературни критици, историци и теоретици първо ходят на училище...

Държавата не пише поезия и проза, но „знае как“ тя да бъде изучавана, притежава know how за това.

Държавата създава „очевидностите“ за българската литература.

Но да се върнем към случилото се на 27 ноември 1919 г. в София.

Според тогавашната преса[162] и спомените на участниците, предисторията на събитието е следната:

Този ден, денят на „диктата в Ньой“, с който „се туря нова бариера в пътя на обединението на българското племе“[163], „е същевременно и една света дата от нашата най-нова история – денят на победите“[164]; куриозно, но в столицата това е бил един празничен ден. „В катедралата „Св. Неделя“, по случай празника на победите, се отслужи панихида за падналите герои в освободителната война и тържествен молебен за армията и народа“[165]; присъствали са министрите – действащи и бивши, генерали и офицери, граждани и представители на различни корпорации и сдружения. След молебена, отслужен от „цялото духовенство начело с митрополитите“, управляващият Министерството на войната Райко Даскалов поздравява строените пред „Св. Неделя“ за парад войски. След това множеството се разотива, обаче офицерството от столичния гарнизон, начело с гвардейската музика, придружавано от част от гражданството, се отправя към Военния клуб. Там, след кратко импровизирано музикално-литературно тържество, „възторжената и ентусиазирана публика вдигна на ръце, при нескончаемо „ура“ един от най-заслужилите наши офицери ген. Тодоров[166], като го носи дори до двореца, дето влезе и цялото гражданство“[167]. „Шествието се превърна в една шумна народна манифестация... Царят отсъстваше. Там някой из множеството извика: – Тогава при народния поет Ив. Вазов!“[168] Сега многолюдното шествие, отново начело с гвардейската музика и популярния след Балканските войни марш на Л. Бобевски „Съюзници-разбойници“[169], тръгва по „Цар Освободител“ и „Раковска“ и „зае кръстопътя до „Юнион клуб“[170], където народният поет Ив. Вазов в тоя момент се хранеше“[171]. Случилото се непосредствено след това е вече известно.

И така, в този социален жест можем да съзрем извървяването на пътя от храма до поета.

Точно това се случва през следващите месеци и години: можем да проследим не само поредицата от социално санкционирани жестове на признание на поета (юбилеят на Ив. Вазов през 1920 г., погребението му през 1921 г., превръщането на дома му в музей и пр.), но и ясно проследимите актове на свръх-номиниране (присвояване на свръхоценностени имена) и на своеобразна сакрализация. Поетът започва да бъде мислен от обществото като сакрална фигура, като квази-екзарх.

Това изместване, дори преобръщане на социални роли и значения може да бъде показано не толкова чрез текстове, колкото чрез жестове. Мисленето на социума се изразява чрез пластичен жест, рефлектиращ в „пластовете“ на езика. Социалното признание се фиксира чрез устойчиви словесни „формули“. Ето как:

След „преврата“ от ноември 1919 г. Ив. Вазов – в опиянението на юбилейните тържества през 1920 г., а още повече сред приповдигнатата реторика на държавно-всенародното му изпращане година по-късно – бива припознат като „духовен вожд“[172], като „нашия велик вожд“[173]. Това съвсем не са случайно изтървани думи в минути на горест; не, самото Народно събрание говори за поета като за „Духовния вожд на българското племе Иван Вазов“ – така започва некрологът, издаден от името на Бюрото на XIX ОНС.[174] Със същия надпис – „На духовния вожд на българското племе“ – са поднесени два, едни от „главните“, сред общо 156 венеца на гроба на поета – тези от името на Народното събрание, и, забележете, от Министерството на вътрешните работи и народното здраве (МВРНЗ).[175]

Само няколко години преди това подобно титуловане е нещо напълно немислимо; до 1915 г. легитимен и всенародно признат водач е Екзарх Йосиф I. След неговата смърт и крушението на екзархийското дело в Македония и Тракия две години преди това в националното ни духовно пространство се отварят „дупки“, важни свободни „места“: първо, „националният идеал“ е в криза, поради което търси възможност за нов израз и изказ, и второ, необходим е нов духовен лидер – всеобщо приемлив, навсякъде приет. Естествено, лидерът ще олицетвори „идеала“.

Да повторим: не само природата, но и социумът не търпи празните места.

Повече от символично е съвпадението, че летоброенето и на Екзархията, и на литературната дейност на Ив. Вазов се води от една и съща година – 1870 г.; юбилеите – обществения „отчет“ за извървения път – макар и да не произтичат един от друг и да не са непосредствено свързани, все пак са „в синхрон“ помежду си във времето, поради което е възможно да ги мислим заедно, да ги просветнем и сравним.

През 1895 г. се отбелязват „малките юбилеи“ и на Екзархията, и на Ив. Вазов. Първият от тях е безспорен (всъщност тъкмо от него води началото си не само традицията за отбелязване на 25-годишни юбилеи у нас, но и тази на институционалните юбилеи)[176], вторият не е очевиден „по природа“, дори можем да говорим за обществен дебат относно личността на юбиляра; силната кандидатура на Ив. Вазов се налага не отведнъж, а едва след смъртта на П. Р. Славейков. В суматохата на юбилея поетът е поздравен не само от почитатели, съмишленици и събратя, но и от „властта“ в различните й измерения – князът, Народното събрание, професионалните гилдии, обществените сдружения. Юбилеят е нещо като парад на институциите пред лицето на юбиляра. Разбира се, Църквата не прави изключение – поетът получава поздравления от някои от тогавашните митрополити – членове на Св. Синод[177], но знаменателно е отсъствието на едно име сред многобройните адмиратори – това на Екзарха. Това, както смятаме, се дължи не на неосведоменост и на пренебрежение, а на етикет: от страна на Църквата поетът е поздравен от съответните нему „по ранг“ митрополити.

Че тук наистина става дума за съизмерване на духовни авторитети и за наличието на обществено призната йерархия, може да се види от „сценария“ и „режисурата“ на един друг юбилей седем години по-късно. Става дума за юбилея по повод 25-годишната дейност на Екзарх Йосиф, отбелязан много тържествено на 23-27 април 1902 г. в Цариград[178]. „Юбилеят се чествувá с всичката възможна за целта тържественост“, като в него „по един или по друг начин участвуваше целокупният български народ. То (тържеството – Е.Д.) се явяваше и като триумф на една велика творческа идея, на едно всенародно културно дело, чиято люлка бе Цариград“[179]. Наистина е така: юбилеят на Екзарха се превръща в общонационално поклонение пред духовния лидер на България; той става своеобразен „събор“ на представителите на България – представители едновременно и на различните нейни краища (най-вече – Македония, където юбилеят се отбелязва тържествено в редица градове), и на различните обществени прослойки и сдружения, властови структури и професионални гилдии. Тук е и част от интелектуалния елит на България, представляващ научни и културни институции и сдружения. Актът на поклонение е акт на припознаване: поклонението пред духовния лидер е и припознаването му като такъв. Тук е и Иван Вазов, пристигнал като представител на Славянското дружество; него лесно разпознаваме на фотографиите от юбилея, фиксирали наистина исторически мигове (откриването на българската болница „Евлоги Георгиев“, обща снимка в Пера-палас на гостите на Екзарха): поетът е винаги на първия ред, но все пак той е само един сред множеството. Така е наистина: Ив. Вазов е, разбира се, драг и почитан гост, но той е само един от адмираторите на Екзарха. Ето как той засвидетелства почит и признание на истинския (и легитимен!) духовен лидер: „От страна на Славянското благотворително дружество присъединявам и аз своя глас към гласа на младото, мислещото и идеалното у нас и казвам: „живейте, Ваше Блаженство, още за дълги години и, дай Боже, да празднувате и 50-годишния юбилей на Вашата светителска, пълна със заслуги за Църквата и народа, деятелност“.[180] В отговор, Екзарх Йосиф I едва сега изказва и своето отношение към поета: по думите на хроникьора на тържествата, на екзарха „драго му е, задето тая деятелност се удостоява с такава чест именно от г. Вазов, у когото винаги е адмирирал оня поетически талант, с който обезсмърти себе си и българския дух. Особно приятно му е, дето може сега и лично да изкаже тая своя адмирация и уважение към поета“.[181]

Срещнали се и се разпознали.

Да обърнем внимание върху пожеланието на Ив. Вазов към Екзарха за отпразнуване на „пълен“, 50-годишен юбилей. Това не става, Екзарх Йосиф I не надживява с много делото на живота си: тук обаче иде реч по-скоро за утеха, нежели за мирова несправедливост. През 1920 г. обаче се отбелязват 50-годишнините на Екзархията и на поета, доживял своя пълен триумф. Изумителен е обаче контрастът: нещо се е „пречупило“, преобърнало се е, радикално се е променило. Екзархията вече е загубила своята символична власт и привлекателност; нейният юбилей е вече само въздишка по нещо безвъзвратно отминало:

„Днес 50-г[одишнина] на Екзарх[ията] (1870). Сутр[ешен] молебен пред Ал. Невски. Шествие. Речи пред дома на Балабанов и [Христо] Стамболски. Не ходих. И Вазов не беше.[182] (...) Не отидохме в театра, гдето от 4-6 имаше да се четат адреси пред един почет[ен] комитет. Вазов: „Га че тържеството става пред един гроб, над гроба на нашите идеали“ – така в бележка от 14 март 1920 г. Ив. Шишманов скицира скромния юбилей на Екзархията.[183] Вазовите юбилеи ще бъдат анализирани по-долу (вж. гл. 2), тук само ще отбележим осъществения в българската култура символичен „геологически преврат“ (Достоевски): ако през 1902 г. увенчаният поет отива на поклонение в Цариград, сега по-скоро Цариград нему се покланя. Към юбилейните тържества в чест на 50-годишната творческа дейност на „народния поет“ сега се присъединява и Екзархията: както научаваме от новоиздирени от нас документи, Екзархията в Цариград – в лицето на Екзархийското заместничество – подготвя своя програма за отбелязване на Вазовия юбилей, включваща литературно утро (непосредствено след отслужването на Божествена Литургия), събиране на пожертвувания за фонд „Иван Вазов“ и др.[184] Вазовият юбилей е непосредствено свързан с църковния живот.

Припознавайки Вазов, Екзархията като че символично му делегира власт и харизма...

Тъкмо в „случая Вазов“ можем да видим как литературата иззема от Църквата сакралността: при смъртта на поета се срещат определенията му като „светец“[185]; това, да речем, е метафора, но тя все пак е значеща отвъд себе си метафора: тя означава определен прелом в съзнанието, приплъзване на неговите пластове. А именно: осъществява се дълбинно преместване на значимост, на „символическа мощ“ – от Църквата към литературата. Литературата се сакрализира, Църквата се „белетризира“. Църковното съзнание у нас, поело веднъж по пътя на „националния идеал“ и подвластно нему, прави и следваща крачка: то вече разпознава като носители на благодат, като „Божий съсъд“ само такива църковни дейци, които стоят на границата между Църквата и литературата. Това, че единствените – до ден днешен! – „нови“ канонизации, които Българската Православна Църква е осъществила, са на хора на перото, на писатели – Паисий Хилендарски (канонизиран през 1962 г.) и Софроний Врачански (канонизиран през 1964 г.) – не е нито случайно, нито пък може да бъде обяснявано единствено с „политическото положение“. Тук не е мястото да се спираме на този въпрос, но не можем да не отбележим известната изкуственост на канонизацията: няма реално църковно-народно почитание на тези светци; в случая с Паисий ние не разполагаме с почти никакви данни за неговия живот, поради което не може да се съди за личното му благочестие, монашеско-аскетически подвизи и т.н. При цялото уважение към негово културно-национално дело, все пак можем да се усъмним в църковната му значимост: има достатъчно примери за по-скоро обратното въздействие на „История славяноболгарская“ – така например тъкмо запознаването с нея е отвърнало П.Р. Славейков от намерението му да приеме монашество.[186] Да отбележим мимоходом, че дори пластичните въплъщения на представите ни за Паисий (напр. паметникът му до „Св. Александър Невски“) по-скоро репрезентира бореца, а не светеца.[187]

Да се върнем към Ив. Вазов. Присъствието в една култура се измерва не само по „високото“ присъствие в света на текстовете и значенията, но и чрез „ниското“ пребиваване в света на телата и всекидневието: музеи, паметници, паметни плочи... Особено място сред тях заема гробът[188]: мястото на всекидневната мистика, на среща на (по)читателя със сянката на мъртвия поет.

Изглежда, досега не е обръщано особено внимание на това, че Ив. Вазов е погребан в най-сакралното място на българската столица –– в най-високата, смислово натоварена, част на стара София, в триъгълника, образуван от древната базилика „Св. София“, катедралния храм „Св. Александър Невски“ (осветен през 1924 г.) и зданието на Св. Синод. Гробът на Вазов стои отделно, не е част от някаква „алея на писателите“, нито е неин център, той е ориентиран съвсем другояче в градското семиотично пространство. А именно: този гроб е съотнесен непосредствено със „Св. София“, намира се пред нейната абсида, пред олтара на исторически „главната“ софийска черква, дала името си на българската столица.[189] Така Ив. Вазов е положен в сакралното, а не в светското пространство – вечното му жилище не е съпрегнато с парламента или с двореца, да речем, не с някоя политико-държавна институция, а тъкмо с Църквата. Да отбележим мимоходом, че от другата, западната страна на „Св. София“, се намира паметникът на Ив. Вазов: паметникът и гробът на писателя „обграждат“ древната базилика, като незримата линия, която ги свързва, като че пресича храма по надлъжната му ос. Ако просветнем този уж незначителен факт, не можем да не отбележим, че по този начин – пред абсидата на черква – се погребват не писатели, а свещенослужители или църковни йерарси. И тук е натрапчиво сравнението между поета и Екзарха: 6 години преди Вазов до абсидата на „Св. Неделя“ („Св. Крал“) тържествено е погребан Екзарх Йосиф I; така са погребани само те двамата.[190]

В известен смисъл богослужението в „Св. София“ се извършва с лице към гроба на Вазов, който като че „ожида“ чудеса и канонизация...

Оставени са ни знаци; ние трябва да умеем да ги четем.

Впрочем, езикът отдавна е изразил интуициите, за които говорим. Не може да не отбележим нещо очевидно: говоренето за Вазов е в особен регистър, то става на езика на сакралното. Ето само един случаен и твърде характерен пример: тук дори не става дума за „полет“ във високите емоционални регистри на словото, а просто се констатира един факт. И така, „на 6 юни 2005 г. се навършиха 70 години от освещаването на къща музей „Иван Вазов“ – гр. Сопот – свято място за всеки българин, храм на българщината, място за поклонение пред безсмъртното творчество на патриарха на българската литература“[191] (к.м. – Е.Д.). Нека преброим: в това „спокойно“ изречение точно 6 (шест) думи принадлежат към друг, а не към литературния глосарий, а именно: това са думи от речника на Църквата и тъкмо те изграждат смисловия гръбнак на високото, институционализирано говорене за Вазов. Примерите, разбира се, съвсем лесно могат да бъдат умножени; свето-славословенето на „патриарха“ често достига до комични и гротескни проявления.

И така, в края на второто десетилетие на ХХ в. Ив. Вазов е „изискан“ от българската култура и общественост като център, около който да бъде организирано българското духовно пространство. Логичен е въпросът: а защо тъкмо Вазов? Не е ли той явление, което е вече нещо анахронично, изживяно, несъответно за своето време? Какво място има за „народния поет“ в края на първата четвърт на ХХ век? Как едно явление от културата на предмодернизма е изискано у нас de facto след утвърждаването на модернизма?

Историческата оптика е коварно нещо; първото, което се губи, е чувството за автентичен контекст.

Там е въпросът, че тъкмо по времето, за което става дума, окончателното разпадане на империите е вече факт: краят на Първата световна война бележи пълното тържество на „националния проект“. На съмненията ни: а дали национализмът в този момент вече не е изживян? – отговаря Ал. Балабанов чрез есето си „Национализмът“:

„Нашите дни са най-националистични. Може да звучат думите ми като парадокс, но наистина, помислете и ми кажете, знае ли някой историк в живота на цялото човечество епоха по-националистична, по-яростно национално съзнание, по-бурно изтъквана културна и национална особеност сега в целия свят? (...) Това съзнание за националност се изостри до невъзможност особено след голямата война“[192]. На преден план излиза тъкмо националната култура: „Кръвта се лее не за пари, а за национален дух. Сега вече за език, не за вяра. За обособена култура, не за имоти“.[193]

А националната култура – проекцията на национализма върху културата – има нужда тъкмо от националния поет.

Който е не само митолог на „националния идеал“, но и терапевт на „болката“, която идеалът поражда и поддържа.

Митът Вазов се изгражда върху несбъдването на националния идеал.

Текстът (който е част от по-голяма научна работа със заглавие Социология на българската литература) ще бъде публикуван в списание „Философски алтернативи“ (2008, N 4)

ЕМИЛ ИВАНОВ ДИМИТРОВ

Eмил Иванов Димитров (род. 1961) е български автор, преводач, изследовател и издател. През 1985 г. завършва философия в СУ "Св. Климент Охридски" и докторантура през 1989 г. Занимава се с разнообразни изследвания, най-вече на руската и българската култура от XIX-XX век, с архивистика и документални проучвания; автор е на около 200 публикации, сред които и книгата „Досието на Михаил Арнаудов” (С., 2007). Поет: "Eва" (лирика, 2000), циклите "Пиянството на един поет", "Сбогом на ХХ век" (пародии и шаржове на идеи и мислители), "Изповед". През 90-те години активно се занимава с издателска (ИК "Славика") и книгоразпространителска дейност (хуманитарна книжарница “Достоевски”). Специализирал е източно богословие в Рим. Работи в Института за литература на БАН.

Левицата, която вече не е способна да дава закрила

Автор: Зигмунт Бауман

Интервюто води журналистката Елизабета Амбрози.

С победата на Северната Лига италианските избори някак подсказват, че реалните критерии решаващи политическите избори вече не са ония на дясното и лявото, а по-скоро позицията на дадена политическа партия по отношение на глобализацията. Главните ценности, изразявани от италианската десница са: борба срещу глобализацията, подкрепа на протекционизма, мерки срещу нелегалната имиграция и защита на националните граници; новосъздадената Демократическа партия, напротив, е открита за либерализация, отворени пазари, имиграция и т. н.

Вашето заключение (че избирателите вече гласуват не за „дясно“ или „ляво“) е напълно правилно. Бих прибавил само, че това твърдение се отнася само до изборите между политически партии, представящи се пред избирателите (или представяни от медиите) съответно като „десни“ и „леви“. Критериите за такова причисляване са все по-съмнителни: ако вземете това пред вид, заключението ви може би вече няма да изглежда толкова парадоксално! В момента биват прилагани най-вече два критерия за „лявост“ – като и двата са подвеждащи. Първият следва линията на „третия път“: да бъдеш ляв означава да си в състояние да вършиш по-акуратно работата, за чието вършене „дясното“ настоява, но всъщност не успява да свърши добре. Именно „Новият лейбъризъм“ на Тони Блеър постави институционални основания под зачатъчните идеи на Маргарет Тачър относно това, че „няма общество, има само индивиди и семейства“, под нейната яростна индивидуализация, приватизация и дерегулация.

Именно Френската Социалистическа Партия направи най-много за демонтирането на френската социална държава. А що се отнася до „посткомунистическите“ партии в източна и централна Европа, преименувани в „социални демократи“ – с всичкия им страх от това да не бъдат обвинени в продължаваща обвързаност с комунистическото минало – то те са най-ентусиазираните и гласовити адвокати и най-последователните осъществители на свобода за богатите и изоставяне на бедните на самите себе си … Вторият критерий е да се сглоби идеята за „лявото“ от „коалицията на дъгата“, скърпена от разпилените остатъци и боклук, останали по политическата сцена, доминирана от десницата. „Субстанцията“ зад тази идея в случая е чисто негативна, не притежаваща собствено ядро и сцепление. Фактът, че са били отхвърлени или не напълно приети от десните сценаристи и режисьори е единствената сила на сцепление, от която се очаква да сплотява „лявото“. Напоследък, например, това е италианският или френският път.

Има ли и друг начин да се осъзнае и разбере този феномен, засягащ левицата?

Този друг начин изхожда от две съществени допускания, лежащи зад специфично „лявото“ разбиране на човешката ситуация, нейните перспективи и неизползвани възможности. Първото от двете допускания утвърждава, че е задължение на общността да осигурява отделните членове срещу техните индивидуално изживявани беди. Второто пък настоява, че точно както носещата сила на един мост трябва да се измерва според силата на най-слабата колона, така и качеството на едно общество трябва да се измерва според качеството на живота на най-слабите му членове. Тези две неизменни, недискутируеми допускания поставят Лявото в постоянен сблъсък с реалностите на човешката ситуация под управлението на капитализма – обвинявайки, както са задължени, капиталистическия ред с двойния грях на прахосничеството и неморалността, проявяващи се чрез социалната несправедливост. Работата обаче е там, че ако бъдат преценявани в светлината на тези две допускания, повечето утвърдени партии, които в момента биват наричани „леви“, едва ли биха издържали проверката.

В продължение на повече от век отличителна черта на Лявото беше да се вярва в това, че свещено задължение на общността е да подкрепя и да се грижи за всички свои членове, колективно, в борбата им срещу мощните сили, с които те не са в състояние да се борят сами. Социалдемократическите надежди за изпълняване на тази задача се влагаха в модерната държава, мощна и достатъчно амбициозна, за да ограничи вредите, причинявани от свободната игра на пазарите, като принуждава икономическите интереси да уважават политическата воля на нацията и етическите принципи на националната общност. Но националните държави вече не са толкова силни колкото бяха или колкото се надяваха да станат. Политическите държави, някога претендиращи за пълна военна, икономическа и културна независимост над териториите и населенията си, вече не са независими в който и да било от тези аспекти на обикновения живот. Неизбежното условие за ефективен политически контрол над икономическите сили е икономическите и политически институции да работят на едно и също ниво – нещо, което днес не се случва никъде. Истинските сили, силите, които определят обхвата и шансовете на нашите житейски ситуации, са се изплъзнали от националната държава и са се изпарили в глобалното пространство, където се носят свободно, неограничавани от политически контрол: политиката си е останала също толкова локална както и преди – и по тази причина вече не е в състояние да ги достигне, камо ли пък да ги ограничава. Едно от следствията от глобализацията е раздялата между властта (в смисъла на немското Macht – способността да се вършат неща) и политиката. Сега ние имаме власт, освободена от политиката в глобалното пространство и политика, лишена от власт в локалното пространство.

В този смисъл какво мислите за това странно преобръщане, в резултат от което леви либерални партии все по-често защищават отворените пазари и глобализацията, докато консервативните изглежда вършат обратното?

Развитието, за което говорех преди малко, лиши социалистите от основния (единствения?) инструмент, който може да се използва за осъществяване на техния проект. Казано просто, една „социална държава“, гарантираща екзистенциална сигурност за всички вече не може да бъде конструирана, нито пък да оцелее, в рамките на националната държава (силите, които би трябвало да бъдат укротени за тази цел не се намират под командата на националната държава). Опитите да се използва отслабената държава за такава цел в повечето случаи биха били провалени от натиска на извънтериториалните, глобални икономически сили на пазарите. Социалдемократите все по-често започнаха да откриват внезапната си неспособност да изпълняват обещанията си. Оттук и отчаяните опити да се открие друга търговска марка и легитимация; Италианската Демократическа Партия или например полската „Левица и Демократи“ служат като пример за мястото, до което води това търсене: пълна липса на търговска марка и легитимация … В тази окончателна форма далечните потомци на миналата левица могат да разчитат само на провалите на противниците си като единствен изборен шанс – и на недоволните, раздразнени жертви на тези провали като своя единствена изборна база.

Първата косвена жертва на това развитие беше темата за „екзистенциалната сигурност“. Тази бивша перла в короната на Лявото е захвърлена от партиите, погрешно наричани „леви“; днес тя лежи, така да се каже, на улицата – откъдето пък бързо я поеха силите, също толкова погрешно определяни като „десни“. Италианската „Лига“ сега обещава да възстанови екзистенциалната сигурност – която Демократическата Партия обещава да подкопава още повече чрез дерегулацията на капитала и търговските пазари, както и чрез повече гъвкавост на трудовия пазар и още по-широко отваряне на вратите на страната за мистериозните, непредсказуеми и неконтролируеми глобални сили (вратите, които – както знаем от горчив опит – не могат да бъдат затворени по никакъв начин). Само че, по един нечестен начин, тя интерпретира причините за екзистенциалната несигурност по начин, различен от този на Левицата от миналото: не като резултат от капиталистическото общодостъпно състезание (свобода за високопоставените и силните, безсилие за идещите отдолу и без ресурси), а като резултат от необходимостта богатите ломбардци да споделят богатството си с мързеливите калабрийци или сицилианци, както и от необходимостта за всички тях да споделят средствата за съществуване с чужденци (забравяйки, че имиграцията на милиони техни предшественици в САЩ и Латинска Америка допринесе в огромна степен за настоящото им богатство).

Хората, и особено италианците, са много уплашени от промените, а повечето промени се свързват с глобализацията. Имиграцията, проблемите на сигурността, конкуренцията между богати и бедни страни, поставяща под натиск италианския бизнес, безработицата, увеличаването на зле платените и временни работни места, инфлацията: всички тези неща, може би по погрешка, биват разглеждани като следствия от глобализацията. За обикновените хора обаче е много трудно да разберат предимствата от глобализацията. Сигурни ли сме – както твърдят някои защитници на глобализацията (Щиглиц например), че нейните добри аспекти могат да подпомогнат долната средна класа и работниците, за които тя изглежда донася само несигурни работни места, повишена престъпност и несигурност? Или вече е време да се признае, че глобализацията е не непременно само предимство за всички нас?

Има една английска поговорка, според която леопардът не може да променя петната си. Да, петната наистина може и да не се променят, но леопардът, който ги носи, може да се променя – както той го прави днес, и при Левицата, и при Десницата. „Дясното” е по дефиниция консервативна сила, защищаваща статуквото и възстановяваща традицията. Но в момента „статуквото” в Европа се състои в това общността да поема някаква отговорност за проблемите на членовете си, а най-добре запомнената традиция е да се запази това статукво от разрушение … Големият въпрос обаче е дали някоя политическа сила може да удържи вълната на разюзданата глобализация на капитала, търговията, финансите, индустрията, престъпността, търговията с наркотици и оръжия, тероризма или миграцията на жертвите на всички тези сили – имайки на разположение средствата на една-единствена държава … Да, те могат да се опитат – както го правят Северна Корея, Китай, Бирма, Куба или Киргизстан – но последствията за техните жители ще бъдат единствено от вида, който ние добре познаваме и срещу който повечето хора протестират …

Глобално създадените проблеми могат да бъдат решени единствено на глобално равнище. Локалните промени на правителствата няма да ни приближат до тяхното решение. Единствено мислимото решение на проблемите, причинени от глобалния прилив на екзистенциална несигурност е противопоставянето – на същото ниво – срещу вече глобализираните сили от страна на силите на политиката, народното представителство, закона и правораздаването. Решението, ако изобщо мислимо, е в едно ново обвързване на разделените в момента власт и политика – но този път на едно по-високо, глобално, планетарно, всечовешко ниво. В най добрия случай ние обаче сме едва в началото на този процес и повечето от обстоятелствата изглежда се противопоставят срещу това. Ние обръщаме гръб на глобалните проблеми (включително и на глобалната бедност), заключваме вратите си и държим чужденците навън, създаваме все повече граници и увеличаваме нео-феодалните държави. Всичко това няма да ни приближи до прогреса или сигурността. Колкото по-пулверизирана е локалната политика, колкото по-малки и слаби са нейните представителства, толкова по-непобедими и непреодолими ще стават вече глобалните сили, които могат да игнорират всякакви видове граници, местни навици и желания.

Най-важният въпрос засяга сигурността в градовете. Докато имигрантите разбира се имат правото да търсят по-добър живот в други страни – и правейки го, повишават нашия стандарт на живот – то как да си обясним, че (левите) политици изглежда игнорират начина, по който хората наистина живеят в предградията на Рим, Милано и Неапол, където животът е безрадостен и опасен? Изглежда напълно безсмислено да се казва на тези изплашени членове на обществото, че глобализацията е нещо добро. Кои имиграционни политики биха могли да се обърнат към оправданите страхове в обществото?

Страхът и градът са два сиамски близнаци от началото на модерността насам (спомняте ли си италианския филм Неаполитанци в Милано?) Градът е мястото, където непознати живеят сред непознати, оставайки непознати едни за други (това е проклятието, но и благословията на градския живот … Хората от спокойните провинциални местенца се отправят към градовете в търсене на силни усещания, възможности, приключения). А непознатите са въплъщение на Неизвестното – и по този начин източник на страх и опасения. Колкото по-чужди са непознатите и колкото по-малко ние сме свикнали с тяхното присъствие в града, толкова по-страшни изглеждат те. И така винаги последните са ония, които по „естествен начин“ биват набелязани като отдушник за нашето негодувание или пораждащи страх несигурности. Но животът сред непознати е бил богат източник на страхове още дълго време преди настоящата вълна от имиграция и „диаспоризацията“ на големите и не чак толкова големи градски центрове по всички континенти на планетата. Много английските, но странни хора, населяващи Ийст Енд са били още в деветнайсети век постоянен източник на ужас за по-заможните лондончани, разполагащи с възможността да се скрият в прототипите на нашите „оградени общности“, да ги укрепят и да платят на полицията, за да охранява входа. Различен е само езика, използван по онова време за изразяване на страховете: тогава англичаните са говорели за „опасни класи“ и „антиконспирационна политика“, а не за „чужденци“ и „антиимиграционна политика“.

Ако животът по перифериите на Рим, Милано и Неапол наистина е толкова „ужасен и опасен“, то това е не защото хората, принудени да живеят там при ужасни условия имат различни цветове на кожата и посещават храмове в различни дни на седмицата. Животът е ужасен и опасен, защото онези италиански градски периферии, също като предградията в Париж и Марсилия или градските гета в Чикаго и Вашингтон служат като сметища за отхвърлени, унижени и похабени човешки същества, прогонени от „голямото общество“; мъже и жени, чиято споделена съдба, както е печално известно, ги разделя вместо да ги свързва. Каквото и да правят или чувстват иначе, унижените хора никога няма да уважават съседите си, други отхвърлени от обществото хора, на които също като тях е било отказано човешко достойнство и право на човешко отношение. Би било изключително нечестно да се обвинява „имиграционния проблем“ за тяхното състояние. Нашите предшественици обвиняваха социално отхвърлените – безработните, бедните – в това, че заплашват обществото с революция. Днес никой не очаква някаква обединена съпротива срещу настоящите източници на социално зло да дойде от „перифериите“ … Само от просяците, наркодилърите, бандитите и малолетните престъпници се очаква да бъдат настанени там и да идват оттам до тук …

Друго разсъждение възниква от факта, че докато от една страна антиглобалистките политически сили печелят, от друга, демократичното и либерално „не на глобализацията“-послание нямаше успех. При последните италиански избори драматично антиглобалистката радикална левица беше напълно победена, може да се каже, унищожена. За пръв път в италианската история комунистите и социалистите не бяха избрани в парламента. Антиглобалисткият вот десен ли е тогава? Защо? Или може би поради крайно подчертаната идеология той е прекалено радикален за една умерена страна като Италия? И каква е ситуацията по други места по света?

Глобализацията може да е в основата на настоящите ни трудности и на невъзможността да продължаваме както досега, избирайки измежду същите цели и оценявайки статуквото и бъдещите изгледи по същите критерии – но аз не мисля, че масовите избиратели са ръководени при избора си от отношението към глобализацията. Поне що се отнася до масовия избирател, политическите лидери – настоящи и тепърва възхождащи – биват оценявани според строгостта, която демонстрират по „въпросите на сигурността“. Те се опитват да се надминат взаимно по обещанията за твърдост към виновниците за несигурността – истински или измислени, но такива, които са наблизо, могат да бъдат достигнати, нападнати и победени. Форца Италия или Лигата не биха спечелили изборите под лозунга за борба срещу глобализацията и глобалните корпорации … Те могат да спечелят избори, обещавайки да защищават усърдно работещите ломбардци срещу опитите да бъдат ограбени от мързеливите калабрийци, да защищават всички срещу пришълци, които им припомнят за несигурността на собствената им позиция или срещу досадни просяци, мародери и бандити. Заплахите от глобализацията ще останат незасегнати от всичко това.

Последните италиански избори показаха, че работниците, и особено индустриалните работници, гласуват все по-малко за левицата (дори и ако в Щатите например африканците и азиатците гласуват най-вече за Демократите). Защо се случва това, по ваше мнение? Мислите ли, че съществува нещо такова като Демократическа отговорност (тук в Италия много политически наблюдатели – и избиратели, разбира се – отбелязаха, че радикалната левица е била много по-заета с пиене на шампанско, отколкото със защитата на бедните хора), или за това има по-широки икономически, социални и културни причини?

Да, за това има по-широки причини … Днешните „работници“ или „индустриални работници“ не са същата социална категория както преди петдесет години. Само едно малко и топящо се малцинство е обвързано с компании, за които то работи „постоянно“, „до живот“; само едно малцинство има постоянна работа и следователно разполага с някакъв стимул да създава взаимни връзки и лоялности. Още по-важно, колективното договаряне, колективните трудови договори и колективните гарантирани условия на работа, всички тези неща са в упадък, те са жертви на дерегулацията. Едно все по-нарастващо мнозинство от сътрудници днес са „гъвкави“ работници, които едва ли могат да обвържат житейските си планове с фирми, от които непрекъснато се очаква да бъдат изкупени, смесени или да обявят банкрут. Онова, от което се очакваше, по логиката на неговата социална среда, да бъде „работническа класа“, днес е атомизирано и се е превърнало в рехава и променлива смесица от индивидуални наемни работници, намиращи се в постоянна конкуренция, вместо в солидарност, едни с други. Новата ситуация не насърчава обединяването на силите, демонстрирането ръка за ръка, класовата лоялност, общите цели … То не насърчава и борбата за един по-изгоден „съвместен живот“ с работодателите – които могат да престанат да предлагат работа или да изчезнат във всеки момент. Има следователно само малко шансове за „класова политика“. Би било наистина странно ако индивидите, наети в момента като индустриални работници, вземаха политическите си решения чрез позоваване на класовия си статус.

За да завършим, бих искала да ви попитам как една политическа сила би трябвало да формулира посланието си по отношение на глобализацията. Как е възможно да се отговори реално на страховете на хората, без да се предлага една консервативна програма, приемайки глобалните предизвикателства? Отговорът срещу глобализацията е много сложен, но политиката отхвърля всякаква сложност. Освен това, защо тази задача е по-трудна за левите, отколкото за десните, и особено за Демократическата Партия в Италия, която е по-ангажирана в процеса на промени, опитваща се да бъде за реформи, вместо идеологически-революционна?

„Отговорът срещу глобализацията“ е не толкова „сложен“, колкото труден за реализиране на практика. Сравнително лесно е да се каже какво е нужно да се направи; истинският въпрос е кой е в състояние да го осъществи. Докато си остава „дива“ и свободно разгръщаща се, неконтролирана, глобализацията винаги ще осуетява човешките проекти, надежди и очаквания, ще носи със себе си последствия, напомнящи повече за цунами или земетресения, отколкото за мотивирани човешки действия. За такива последствия е малко вероятно да бъдат смекчени, камо ли пък предотвратени, докато не е налице представителство, сравнимо по териториален обсег и власт с вече глобализираните сили. Трудността се състои в това, че изглежда всички обстоятелства се противопоставят на появата на такова представителство.

Както в „дивия Запад“ на холивудските уестърни, където богатите собственици на добитък и бандитите, ако и в постоянна война едни с други, споделят интереса в продължаването на състоянието на беззаконие и липса на правила – всички сили носещи се днес свободно из глобалната „ничия земя“, колкото и антагонистични да са едни към други, изглеждат еднакво враждебни срещу налагането на „един закон за всички“ или дори известното „укротяване“ на глобализационния процес. Рано или късно „отговорът срещу глобализацията“ ще бъде намерен. Тревогата обаче е в това колко човешки жертви и страдания ще се появят в резултат от нашата неспособност/нежелание да го дадем по рано, докато той все пак бъде намерен – по-късно …

Източник

ЗИГМУНТ БАУМАН

Зигмунт Бауман (род. 1925) е известен полско-британски социолог, който живее от 1971 г. насам във Великобритания, след като е бил прогонен от Полша в резултат на антисемитските чистки, проведени от полската комунистическа партия през 50-те години. Той е професор по социология в унивеситета в Лийдс (от 1990 – emeritus professor). Бауман е най-добре познат с анализа си на връзките между модерността и Холокоста, както и на постмодерния консумеризъм.

Нека престанем да говорим за религия!

Автор: Оливие Роа

Господин Роа, основават ли се културните опасения срещу живеещите в Европа мюсюлмани на едно недопустимо опростяване?

Да, поне на едно опростяване. Обикновената картина на Исляма е тази на една мюсюлманска общност – в която всички спазват Исляма еднакво – и която отрича западните ценности, пренасяйки в центъра на Европа конфликтите на Близкия и Средния Изток. Всъщност мюсюлманското население на Европа е много различно, не само поради различните си корени, а и защото неговите членове вземат различни, сложни и нерядко взаимно противоположни решения.

Някои се опитват да запазят доколкото е възможно една недокосната култура – например техния език, гладуването или женитбените обичаи – други се заиграват със секуларизацията, говорят по-добре френски или немски отколкото арабски или турски език и се опитват да се интегрират. Други пък – до голяма степен озападнени – се опитват да преформулират в западно-секуларното обкръжение една религиозна практика, ориентирайки се по моделите на протестантските и еврейски форми на религия. Накрая има и неколцина „новородени“, съпровождани от прозелити, очаровани от представата за една откъсната от корените си фундаменталистка марка Ислям – има се пред вид Салафизмът.

Ние трябва да правим разлика между верски и етнически общности. Интеграцията обикновено се осъществява за сметка на традиционните етнически култури. Но Ислямът може и би трябвало да бъде преоформен като верска общност и поставен на равна нога с останалите религии. Практикуващите мюсюлмански вярващи изискват равенство, а не статус на културно малцинство. И въпреки това те систематично биват отблъсквани като чужда етническа култура. Стремящата се нагоре средна мюсюлманска класа на Запад желае да бъде уважавана като западна религиозна общност, а не като чужда култура. Марковите знаци на религиозна практика и защита на интереси обикновено биват защищавани от една нарастваща и образована средна класа, която е важен фактор за икономическия растеж.

Ако това не се удаде, то трябва ли европейците да се страхуват от една експлозия, както считат някои?

Ситуацията не е толкова драматична. Въпросът засяга не толкова мюсюлманските емигранти като противопоставени на „бялото общество“, защото мнозина мюсюлмани вече са интегрирани, дори и ако интеграцията им не бива достатъчно призната. Ако не успеем, със сигурност ще се появят поне три вида радикализъм: една изолирана социална група от второто поколение младежи, независимо от техния икономически и социален произход, ще бъде подмамена от ислямската радикализация; масата от млади, не достатъчно зрели за да гласуват, безработни и напуснали училище младежи, ще бъде експлоатирана от сенчестата икономика, като в някои крайни случаи това ще резултира в сблъсъци с полицията, но без религиозни измерения. И накрая, някои традиционно консервативни среди ще се превърнат в културни и религиозни гета.

Срещата между Европа и Исляма част от една борба на културите ли е?

Дебатът за датските карикатури, за богохулството и свободата на изкуството се води не между един либерален Запад и някакъв мракобеснически Изток. Повечето религиозни консерватори в Европа са за ограничаване свободата на изразяване – френската католическа църква например спечели преди две години една съдебна битка, в коя то ставаше дума за едно представяне на „Тайната Вечеря“. В нея апостолите бяха заместени от полуголи жени. Повечето католически епископи са против хомосексуалния брак. И, казано между другото, мнозина мюсюлмани се отнасят много критично към липсата на свободи и демокрация в арабските страни, чиито режими биват поддържани от нас, от Запада (например Тунис и Египет). Това не е дебат на културите, а на ценностите. При това става дума за дебат, воден в границите на Европа: трябва ли например да определим като мюсюлманска католическата църква в Испания, само защото тя отрича секуларизацията, както и разделението между държава и църква, хомосексуалния брак и абсолютната свобода на религията? Модерните черти на фундаментализма са продукти не на традиционни култури, а напротив – продукти на кризата на традиционните култури, продукт на откъсването от собствените корени, на глобализацията. Религиозните напрежения постоянно говорят за криза на традиционните култури, те не са тяхно порождение.

Какво трябва да прави Западът срещу Ал Кайда и ислямизма?

Ал Кайда и ислямизмът не са едно и също нещо. Не всички фундаменталисти са политически радикали, макар че в Ал Кайда наистина се открива една малка религия. Фундаментализмът е постоянно течение във всяка религия и е напълно безсмислено да се поддържа отвън един „добър Ислям“; фундаментализмът винаги ще достига някои хора. Задачата е да се създаде място за едно достоверно главно течение в Исляма, което да задоволява религиозните изисквания на масата от мюсюлмани.

Не трябва да попадаме в капана на Бин Ладен: западът мисли, че Ислямът е коренът на радикализацията, следователно ние автоматично виждаме в лицето на Бин Ладен водача на мюсюлманския свят. Ние трябва да се борим срещу него като терорист, а не като мюсюлманин. Фактически младите хора стават терористи не защото четат Корана или ходят на джамия. Те го правят заради въздействието. Те са истинските наследници на ултралевите от 1970-те години: натрапчиво обзети от Америка и Уол Стрийт, те са по-антиимпериалистически настроени от привържениците на шариата. Само един поглед върху заснетите на видео обезглавявания на заложниците в Ирак стига, за да се види, че се касае за повторения на убийството на Алдо Моро от Червените Бригади – това няма нищо общо с представите на традиционно мюсюлманския свят.

Историята на младите терористи е история на индивидуалния героичен подвиг за спасяване на Умма, религиозната общност на всички мюсюлмани, от западното варварство. Религията не играе някаква особена роля в процеса на личната радикализация. Ние трябва да делегитимираме този героизъм, като демаскираме историята на геройството, вместо да изискваме от мюсюлманската общност да осъди тероризма – тя го прави, но като че никой не я слуша. Нека престанем да говорим за религия и култура, това е маловажно. По-добре да говорим за политика и поколенческа радикализация.

Какво означава днес мултикултурализмът?

Нищо. Става дума за лозунг, който се опитва да организира съвместното съществуване на различни групи във време, в което културните идентичности се намират в криза. Мултикултурализмът приема, че като религия Ислямът е обвързан с една чужда култура, която се поддържа сама от едно поколение в друго. Човек може да бъде добър гражданин и същевременно да се идентифицира с една култура, която не е определяща тук. С други думи, гражданската връзка с нацията може да бъде предадена чрез един общностен смисъл на съпричастност. Проблемът обаче е, че религиозното пробуждане – във фундаменталистки или спиритуалистки форми – се развива при откъсване от каквито и да било културни връзки. Той израства върху едно изкореняване: младите радикали са наистина напълно озападнени. При „новородените“ и прозелитите Ислямът се разглежда не като културна религия, а като универсална, глобална религия, достигаща далеч отвъд специфичните култури, също като Евангеликализма.

Ислямските реформатори подчертават, че правилно разбираният Ислям не се намира в конфликт с Европа.

Да, разбира се. В същия смисъл, в който консервативното ортодоксално Еврейство, евангеликанският Протестантизъм или консервативният Католицизъм не търсят конфликти – или все пак го правят. Те имат различен дневен ред, те разцъфтяват в различни пространства, но в някои основни правила те си съвпадат – когато например става дума за демократическите институции и регулирането на нечистота. Никой не изисква от папата да подчертава позицията си по отношение на аборта, за да бъде по-добър европеец. Религиите не могат просто да бъдат подведени под игото на политиката – и това в края на краищата е причината, поради която демокрациите са установили едно повече или по-малко ясно разделение на църквата от държавата.

Европейският проблем с мюсюлманите, притежаващи миграционен произход, би съществувал дори и ако имаше една независима, процъфтяваща палестинска държава – и ако САЩ, Великобритания и някои други европейски държави не бяха нападнали Ирак. Да или не?

Да, разбира се. Ние сме склонни да надценяваме значението на кризата в Близкия Изток за радикализирането на мюсюлманите на Запад. В Париж една про-палестинска демонстрация не извежда на улицата повече от 10 000 души, макар че в Париж и околностите му живеят два или три милиона мюсюлмани. Убиецът на Тео ван Гог в Холандия никога не е споменавал Ирак, Афганистан или Палестина, а само богохулството. Тук ние се сблъскваме с един проблем на поколенията – точно същия, какъвто беше проблема с ултралевите през 70-те години –, а не с някакъв геостратегически проблем. Бин Ладен атакува Ню Йорк преди, а не след инвазията на САЩ в Ирак. Корените на радикализирането лежат на Запад, а не в Близкия или Среден Изток.

Нека да разглеждаме интеграцията на мюсюлманите като западен проблем и Исляма като западна религия, да престанем да насочваме фокуса към войните в Близкия и Среден Изток, върху които нямаме никакво влияние и от които европейските мюсюлмани са много по-отдалечени, отколкото се приема. Така нареченият мюсюлмански гняв срещу Запада не засяга масата от западни мюсюлмани – изключвайки ония във Великобритания – с нищо. В континентална Европа радикализацията на Исляма засяга единствено изолирани групи от изкоренени млади хора от второто мюсюлманско поколение. Инак тя няма някакво реално съществуване извън нашите кошмари.

Интервюто води Михаел Хесе.

Източник

ОЛИВИЕ РОА

Оливие Роа (род. 1949) е директор на Френския Национален Център за Научни Изследвания (CNRS) и един от общопризнатите световни експерти по въпросите на Исляма.

Коментари (11)

- 27-06-2008|Unregistered|Георги Д.

Тоя луд ли е, изкукуригал ли е, изперкал ли е, или и трите? Защо Запада няма проблеми с: будистите, шинтоистите, зороастрианците, конфуцианците, даоистите, индуистите, юдеистите, православните, католиците, протестантите, атеистите, дори с повечето сектанти, а само с мюсюлманите? Защо горепосочените не тероризират, а само мюсюлманите? Как може да съществува такава примитивност и немислене от страна на един уж 'учен'? (Освен това, за да му разбереш мислите на този 'виден експерт', трябва да четеш по-няколко пъти какво е казал. Типичен френски интелектуалец. Няма ли някога да се научат да се изразяват ясно като англо-саксонските интелектуалци? Но това между другото.) "Корените на радикализирането лежат на Запад, а не в Близкия или Среден Изток", "младите хора стават терористи не защото четат Корана или ходят на джамия". И това го казва 'специалист!?' по исляма? Всеки запознат със свещенните книги на исляма (коран, сира, хадит), знае каква огромна част от учението на исляма, за разлика от всички други религии, заемат омразата, проклятията и призивите към насилие върху всеки, който не се е подчинил още на мюсюлманите. И че историята на исляма е една голяма река от кръв (270 милиона убити от мюсюлмански ятаган, отделно подчинените и поробените). А господин 'спеца' не знае? Или знае, но се прави на луд, понеже позицията му на служител на мултикултуралистичния култ му носи големи изгоди и казването на истината не му е от полза? Тъй като никой експерт не може да е толкова некадърен и неспособен, че да не види фактите, то без съмнение, вярно е второто – просто си пълни гушката, макар и лъжейки.

- 27-06-2008|Unregistered|Златко

Тъй, тъй ... Откога го чакам тоя коментар и се чудя защо, аджеба, не се появява. Така де, вече цяла година публикувам материали, в които различни хора си позволяват да кажат, че и мюсюлманите са същите хора като нас – и още никой не ме е напсувал. Благодаря ти, драги Георги, за почитта – че то човек докато не го напсуват в България не е човек, нали така? (Казвам, че псуваш мен, ако и да не ме споменаваш – първо, защото като издател стоя зад нещата, които публикувам и второ, защото по едно време и аз си позволих да пусна текст, в който повечето неща се покриват едно към едно с тезите на Роа).

А това за корените на радикализирането, които лежели на Запад, разбира се е мнение, което, преди да бъде запокитено на боклука, трябва да бъде осмислено. Звучи малко нелепо на първо четене (да прибавя ли тук нещо от рода на: „особено ако главните източници на образование са ‚Труд‘ и ‚24 часа‘“, та да се счепкаме истински, по нашенски, а, драги Георги?), но зад него, оказва се, лежат аргументи. Та виж, драги Георги, например текстовете на Фукуяма от цикъла за Исляма (който пише по англосаксонски, ясно и разбрано, но едва ли ще ти хареса, въпреки това). И след това си ни напсувай отново, дано ти олекне на душата.

А най-добре, Георги, хич не го чети тоя „Преглед“. Няма да ти свърши работа, от сега ти казвам. Просто не е списван за теб, така ми се струва.

Инак извинявай за нелюбезните думи, но просто точно коментари като твоя, с които е пълен българския Интернет, бяха едно от нещата, които ме накараха да започна това издание. Няма да е зле, помислих си, да се чуе и едно малко по-различно мнение, че инак човек не може и да диша сред това мило нашенско единство, пусто да опустее дано ...

С приятелски поздрав,

Златко

- 02-07-2008|Unregistered|Цончо

Коментарът на Георги не бива да бъде запокитван ей така на боклука. Като всяка нереформирана религия от монотеистичното еврейско дърво, ислямът блести със своята закостенялост и грубост. Политическият ислям е ЗЛО, пред което Запада (и въобще света) не бива да затваря очи. Същото се отнася и за ортодоксалните или радикални форми на юдаизма и християнството... Въобще религията, поставена на място, където не и е мястото, е носила, носи и винаги ще носи едно – кръв. С просто око се вижда, че ислямът, в днешната си форма, има промблем с либерализма и модерността.

- 02-07-2008|Unregistered|Златко

Виждам, че май скучаеш там в Канада, Цончо. Инак едва ли щеше да си губиш времето (а че и моето) с такива общи приказки. Не знам дали си чел по-обстойно текстовете от серията „Ислямът и модерността“, но там има казани доста неща, в които има всичко друго, но не и общи приказки. Включително и това, че Ислямът има проблеми с либерализма и модерността, подкрепено с анализи и аргументи.

Всичко това няма нищо общо с грубиянския коментар на Георги, който говори малко по-различни неща, по нашенски тертип. „Луд, изперкал, изкукуригал“, „пълни си гушката“ ... Я по-добре, вместо да защищаваш такива приказки, вземи потърси в свободното си време spellchecker за български (или използвай Firefox, той го има вграден), това май ще свърши повече работа на всички ни ... (юдеизъм се пише с „е“)

- 02-07-2008|Unregistered|Цончо

Е, ако имах повече време, бих писал и повечко. В един абзац – толкоз. Чел съм аз бая литература, и продължавам да чета.

Не съм сигурен, брате, как се пише юдаизъм – с "е" ли, с "а" ли... Кой както иска – така да го пише. Аз юдаизъм го знам, тъй съм го научил от книжките, тъй го спелувам... Пък и да продаваш краставици на краставичар е сложно ;)... Ти почваш като оная учителка с големите кунки. Следиш ми буквите и правописа, сякаш той най-важен на света... Ми не съм образован, кво да прая... Ама мнение имам и това на Гошко, не бива да затриваме. Искаш дебати в сайта. Ей на – радвай им се! Ти казваш едно, по един начин, той казва друго по друг. Нищо лично.

Да взема да си пусна един спел чек преди "испрати" или... Айде ше ризкувам и ште испратя...

- 02-07-2008|Unregistered|Цончо

Results 1 – 10 of about 29,400 for юдаизъм България.

Results 1 – 10 of about 3,030 for юдеизъм България.

- 03-07-2008|Unregistered|Златко

Юдеизмът (от областта Юдея или „юдеизъм“ (от юдеи) е религия, която е разпространена най-вече сред евреите.

Това от Уикипедия, където обаче спелуват думата и по двата начина. Странна работа, наистина.

А учителката я познавам лично и тя наистина е 50 килограма. И не е с големи кунки, напротив.

Абе бързаш понякога и приказваш без много-много мислене, така ми се струва. Коментарите не са въпрос на количество, българският нет е пълен с тонове глупости, опазил Господ от такива реки на изобилието! Тъй че дай малко по-обмислено, ако можеш да приемеш подобни думи от мен. Инак и аз се радвам когато видя, че има нов коментар, но понякога радостта ми се вгорчава бързо-бързо ...

- 03-07-2008|Unregistered|Guest User

Чакай сега да уточня. Аз споделям 99% от идеите на автора. И смятам, че моят коментар не противоречи на мнението на Роа. Може да бъде счетен за допълнение (макар и малко общо). Аз самият съм писал статии за религиозната толерантност и имам приятели "практикуващи" мюсюлмани, с които се чувствам така, както се чувствам в компанията на приятели "протестанти", т.е. добре. Изречението "Корените на радикализирането лежат на Запад, а не в Близкия или Среден Изток.", извадено от контекста, има един смисъл, вкарано в контекста – има друг. Да, и аз като Роа смятам, че кулите бяха съборени преди войната в Ирак и че близкоизточните конфликти са не причината, а част от причините за "ислямо-тероризмът". Да, аз съм убеден, че ислямският тероризъм няма нищо общо с исляма като религия. Убеден съм също, че религията, нереформирана, т.е. използвана за политически цели, е ЗЛО.

Сега, Златко, аз ще те поправя леко. Ще ми простиш, че почвам с твоите топки по твоята глава. Такава дума като "евангеликализъм" няма в българския език. Първо помислих, че си допуснал грешка по невнимание, но тая грешка си я допуснал два пъти, което ще рече незнание. Пише се "евангелизъм".

А пък на учителката по английски, предай, че в английския има много "т"-та и човек, като мели по цял ден английски, позабравя "д"-тата. Та да ми прости колежката – говорим за професионално заболяване. Предай й също да бъде по-добра към по-слабите си колеги. Професията на учителя не е да плаши децата.

- 03-07-2008|Unregistered|Guest User  – Re:

Златко писа:

Юдеизмът (от областта Юдея или „юдеизъм“ (от юдеи) е религия, която е разпространена най-вече сред евреите.

Това от Уикипедия, където обаче спелуват думата и по двата начина. Странна работа, наистина.

Сега малко ще си си позволя да разкритикувам Уикито. Не можеш да кажеш, че "юдаизмът" е религия, разпространена най-вече сред евреите. След обрязването и приемането на еврейския закон, обичаи и традиции, ти си вече евреин. Евреите дълго време не са били нация, това по обективни причини. И до днес те са специфична, културна общност. В тоя смисъл обяснението "религия, разпространена най-вече сред евреите" е пълен нонсенс. Тая религия не е разпространена никъде освен сред евреите. Също, доколкото ми е известно, етимологията на думата "юдаизъм" въобще не трябва да се търси в името на областта "Юдея", а в коляното... Ама, това е дълга тема.

"Либерален преглед" е интелигентно издание, затова си позволявам да си пъхам гагата във форумите му.

- 03-07-2008|Unregistered|Цончо

Последните два коментара са мои. Забравих да си напиша името.

- 03-07-2008|Unregistered|Златко

Добре, приемам нещата, които казваш, без по-нататъшни спорове, в края на краищата целта тук е да си говорим, а не само да се чепкаме едни други по всякакви, включително и граматически въпроси. Тук само едно уточнение: без да съм какъвто и да било експерт по религиозни въпроси или етимология, мисля, че „евангелизъм“ и „евангеликализъм“ са две различни неща. Затова и преведох думата буквално, следвайки руската практика. У нас превод на „евангеликализъм“ не намерих, предполагам поради липса на достатъчно преводи в тази област.

Ето тук два кратки цитата от Уики (където това са две различни статии):

Evangelism is the Christian practice of proselytization.

Evangelicalism is a theological perspective, most closely associated with Protestant Christianity, which identifies with the gospel.

Може би въпреки това интерпретацията ми е погрешна, но след като прегледах (повърхностно) тия неща, реших, че трябва да използвам малко изкуствено звучащата дума.

Песента на майката

Автор: Жанина Драгостинова

Когато големият ми син беше в първи клас, учителката ни смъмри, че сме направили голяма грешка, дето предварително сме го научили да чете. Понеже си знаел, му било скучно в час, въртял се и пречел на съучениците си да се съсредоточат в буквите.

Не повторихме грешката с малкия син. Тръгна на училище, без да знае нито да чете, нито да пише. Мисля, че и до днес не може да каже цялата азбука.

Родителските срещи на това дете са огромно мъчение. Няма учител, който да не се е оплакал. Бил невъзпитан, прекъсвал възрастните, хилел се, на една дума по две грешки правел, а пък ето на – не се стеснявал да издраска на чина оная дума, дето почва с „п“ и свършва с „а“. Патка, искаха да кажат.

Опитвам се всячески да избягам от родителските срещи. И ако все пак се наложи да отида, търся начини да стана невидима.

Отначало бързо се шмугвах към последния чин. Но това се оказа не толкова добра тактика. За да ги чуя, учителите повишаваха глас.“Коя е майката на…?“, търсеха ме те с гневен тон и искри в очите. Изправях се, обляна в пот и с лице като репичка. Всички ставаха свидетели на моя педагогически провал. Каква е тази, която не може да възпита сина си да уважава възрастните и да не си пъха гадните ръчички в пазвите на момичетата? Ясно каква. Никаквица! Ето, скоро вестниците писаха, че пет ученички от Банско в продължение на месец се лишили от почивка и дискотеки и преписали на ръка „История славянобългарска“, а моят хубостник крещи в коридора „Време е да заколим ченгето с бутилка каберне совиньон“. За сведение на учителите, песента е на група „Кокоша глава“, казвам си аз наум.

Неее, отдавна не отивам на последния чин на родителските срещи. Сядам на първия. Само така възмутената учителка се навежда към мен и на ухо ми съобщава за безобразията на наследника. Но каквото и да правя, знам, че в главите на всички здраво е залегнала поговорката, че крушката не пада по-далеч от дървото и че тези родителските срещи имат една единствена цел – да ме сложат на мястото.

Обаче онзи ден се случи чудо. Вие сте щастлива майка, каза жената до мен на родителската среща. Огледах се. Наоколо само бащи. Вие сте щастлива майка, повтори тя, сякаш изричаше заклинание. – Вашият син чете книги. Бъркате нещо, опитах се да внеса разум в ситуацията. Но жената не ми даде повече да се обадя. Разказа ми как дъщеря й се втурнала вкъщи и трепетно питала: „Къде е Валери Петров?“ Защо ти е Валери Петров, викнали всички. А тя обяснила, че моят син й бил чел стихове от Валери Петров и че сега обичала всички – и целия свят, и Валери Петров, и моя син…

Виж го ти! „Пипи Дългото чорапче“ до края не можа да прочете, а сега сваля мадамите с Валери Петров. Кой каквото ще да казва, ама момчето ми си го бива. А любовта към поезията е наследил от майка си.

Вече ми беше все едно какво говореха учителите. Благодаря ви, прошепна непознатата майка до мен и напусна родителската среща. И аз тръгнах след нея, весело подпявайки „Време е да заколим ченгето с бутилка каберне совиньон…“

ЖАНИНА ДРАГОСТИНОВА

Жанина Драгостинова (род. 1962) е българска журналистка и писателка. Дебютната й книга Твоята история. 52 седмици от началото на 21. век събира 52 очерка, публикувани преди това във в. „Дневник" и сп. „Паралели". В края на 2006 г. издателство „Колибри" издава сборника й Моята история. Де е България?.

Коментари (4)

- 25-06-2008|Unregistered|Guest User

Ako njakade njakoga po njakakav ne/slu4aen povod na njakoja Janina ili pone na njakoja blizka nejna neznajna i nedoljubvana ot neverojatnite nedomislija v Da-jstvitelnostta bratov4edka po duh i se priiska da za4erkne Ne-tata v neo4akvanite DA-denosti, za koito Dezata ni otvarjat o4ite, 6te sam DA-volna ako napravim taka, 4e kraga na na Ne- i Da-volstva6tite se raj6irjava (za smetka na vtorite). Kazano po-prosto – radvam se 4e kasno ve4er, sled kato (spravedlivo!) sam se nakarala na sina si, moga da se spihna du6evno, da se posabera v sebe si, sabli4ajki delni4nite si misli, i da pro4eta ne6ta, v koito iz/kazanoto me dokosva.Li4no.

irina.358@gmail.com

- 29-06-2008|Unregistered|цончо

Е, не пренебрегвайте учителите съвсем... Щом Вие не знаете, че синът Ви чете Валери Петров, как очаквате те да разберат...

Коренът на асоциалното поведение на българина се подхранва както от институциите, така и от семейството. Но семейството е преди всичко. В този смисъл много добре сте направили като сте научили единия си син да чете. Не е добре, че не сте го научили да не пречи на другарчетата си... Защото, вижте, може би някой "научен" на азбука, но "непослушен", е попречил на по-малкия Ви син да се съсредоточи и да заобича буквите.

Да насърчаваш бунта в младежа е нещо похвално, но не по-маловажно е и да "омекотяваш" сърцето му. Аз лично смятам, че усетът, чувствителността към другия, е едно от най-благородните качества на човека... То се дава на детето по рождение, но да се запази, трябва възпитание и личен пример.

- 18-03-2009|Unregistered|Нина Кръстева

Ха-ха-ха-ха!

За учителките никога няма угода.

- 03-12-2011|Кентафър  – Експонат

Да сипеш мозък е лесна задача.

... много лъзгаво стана вече ...

А позавчера политологът (май Иван Кръстев беше) в една статия тук беше казал, че съвременните елити имат ум на банкери, етика на сервитьори и мечти на тийнейджъри ... цитирам по памет.

Ето сега дангалакът: едно стихотворение да е чел (лични активи), казал го е на правилната мацка (вложение) и е получил редица дивиденти. Като това не му пречи да си е същия ръб и шпек неокастрен и да има еди-к'ви си мечти.

Жената е постигнала съзвучен на времето ни резултат. Предполагам, че малкият син ще е по-успешен в живота, защото е по-резонансен на времето.

Така че това е една щастлива майка и не се пробвайте да й вменявате разни вини ... виното отдавна е изпито и ако се държите като морална полиция, с неговата бутилката вероятно в следващ миг ще сте зклани вие (Вие).

... и кръвта е хлъзгава ... почти като мозък ...

Зеленият телефон

Автор: Палми Ранчев

Не мога да кажа точно откога седя на кушетката и гледам зеления телефон. Нашият телефон. Вероятно е по-точно да кажа “моят телефон”. Защото съм сам. Мария и Надето си отидоха. Доскоро още чаках да се появят. Именно да се появят, сякаш през цялото време са били някъде наоколо. Накрая разбрах, че очакването ми е напразно. Оттогава само гледам към телефона. Не разбрах защо си отидоха. Попитах Мария: има ли друг мъж? Мразиш ли ме? Нямало друг мъж. И не ме мразела. Дори й било жал за мен. Не искала да живее по този начин. Какъв начин? – попитах я. Този, по който ние от прекалено дълго време живеем. Истината е, че нищо лошо не съм направил. Нито на нея, нито на детето. Само си позволявах да повиша тон. Понякога и на мен ми става нетърпимо. И как няма? За десет години, откакто сме женени, през три месеца си сменям работата. Не защото не я харесвам. Или защото си намирам друга подходяща. Просто търпеливият ми характер е удобен за всеки изрод, станал от няколко години бизнесмен, да ме преебава. Понякога направо не плащат.

И се наложи да похарча парите, които тази година аз събирам във входа – за чистачка и топла вода. Хладилникът беше празен. И с какъв тон да го обясня на Мария? Шепнешком ли? Започна да крещи, че я е срам да излезе на улицата. Мен пък отдавна не ме е срам. Каквото и да направя. Иначе съм съвсем нормален човек. Като всички други. Ако имах стабилна работа и получавах редовно аванс и заплата, никой във входа нямаше да ме забележи. Но се наложи да похарча първоначално част, а после и всичките пари. Направих го, след като за пореден път не ми платиха. Нарязах с ножица сигурно километри от най-дебелата ламарина. Ръцете ми бяха целите в рани и мазоли. Само споменавам фактите. Иначе аз също не приемам постъпката си за нормална. Дори не разбрах как точно ги похарчих. Парите ги нямаше, когато хладилникът след няколко дни отново беше празен. Тръгвам си, каза тя. Щяла да живее при баща си. Бях зашеметен от неочаквания удар и не успях навреме да реагирам. Само попитах Надето – тя какво смята да прави. Отвърна, че тръгвала с майка си – и се разплака. Разбрах веднага, че двете са говорили помежду си. Заедно са подготвили удара, след който нито можех да хапна, нито да изляза от къщи. Седя на кушетката и гледам телефона. Надявах се, че накрая някоя от двете ще се обади.

Много ясно си спомням защо станах от кушетката. Неочаквано ги видях – как двете слизат от рейса и вървят към нашия блок. Стори ми се ужасно, че са сами в дъждовния следобед. Заради това бързо промених картината. Видях ги как още пътуват в рейса. Наближават нашата спирка. Има още доста време, докато стигнат. Но не е прекалено далеко. Тогава скочих и се спуснах към външната врата. Трябваше бързо да ги пресрещна. Исках да ме видят, когато останат сами на спирката. Спомнях си, че силно хлопнах външната врата. Докато тичах по стълбите, срещнах онова копеле от третия етаж, Мартин, който се друса, краде и постоянно се умилква за някоя кинта.

– Здрасти, чичо Кольо.

– Здрасти.

– Сигурно много бързаш – ухили се гадно той. – Щом нямаш време да дочакаш асансьора.

Махнах с ръка да ме остави на мира, заобиколих го и продължих бегом надолу. Какво да му обяснявам на гадното копеле. Тичах по стълбите. От друго нямах нужда. Излязох навън и побягнах към рейсовата спирка. Там се заоглеждах като луд. Дишах с широко отворена уста. Не се появи никоя от двете. Изчаках още един рейс, после още един. И отново никой. Тогава си представих как в същия момент телефонът звъни. Обърнах се и продължих тичешком по обратния път. Отново не използвах асансьора. Не можех да застана на едно място. Виждах се как вдигам телефона, искам да отговоря, а не успявам. Само зяпам в слушалката, останал без въздух. Няколко стъпала преди нашия етаж едвам си движех краката. Мускулите ми се схванаха от бягането по стълбите. Тогава на площадката отново видях кльощавото копеле. Сигурно нямаше да му обърна внимание, ако не забелязах, че апартаментът е отворен.

Без да се замислям, защото още чувах звъна на телефона и значи имах по-важна цел, сграбчих го с две ръце за дънковото яке и червената фланелка отдолу. С рязко движение го тласнах към отворената врата. Там го доизбутах навътре, той успя да се освободи от ръцете ми и политна в тъмния коридор. Приближих плътно и продължих да го блъскам към кухнята. Тогава изпод якето му със силен дрънчащ звук изпадна зеленият телефон. И вече нищо не чувах. Настана абсолютна тишина. Защото никой не можеше да ми се обади.

– Ще те убия, копеле! – изсъсках отчаяно. – Ей сега ще умреш.

– Моля ти се, чичо Кольо. Недей!

– Всичко щях да ти дам, ако беше ми поискал. Само не трябваше да пипаш телефона.

– Ама вие вкъщи, чичо Кольо, друго ценно нямате.

– И пак не трябваше да го пипаш, копеле!

– Не си ли взема дозата, чичо Кольо, разбери, че умирам.

– Точно така. Сега ще умреш.

Само с още два-три тласъка, като увих около юмрука си парцалите му, го изтласках на балкона. Там го налегнах върху металните перила.

– Ей сега ще скочиш оттука. Сам ще скочиш. Заварил съм те да крадеш. И си скочил.

– Не искам да умирам – проплака той.

– И аз не искам да съм без телефон. Всичко можеше да вземеш. Само телефона трябваше да ми оставиш.

– Чичо Кольо, моля ти се! – виеше през сълзи той. – Не ме хвърляй.

Тънкото му тяло се извиваше неестествено назад. Беше напълно омекнал, не оказваше никаква съпротива. Краката му висяха във въздуха. Опираше се само на металния парапет. Щях да го блъсна надолу, за да се отърва от гнусната му близост, ако отново не беше зазвънял телефонът. Не само звънеше като луд, а дори се разкрещя: Пусни нещастния наркоман! Ослушах се с надежда, че всичко ще престане. Продължих да го чувам – едновременно звънеше и ми говореше. Охлабих хватката си, отстъпих и му позволих да стъпи стабилно. Накрая дори го оставих да се измъкне от ръцете ми.

Спуснах се към коридора, където телефонът издрънча на пода. Вдигнах го с две ръце. Върнах се в стаята и се опитах да скача разкъсаните проводници. През цялото време чувах как звъни. Чувах и гласа, който ме накара да го пусна. Вече и аз говорех. Обяснявах колко съм благодарен, че най-близките ми хора са се сетили за мен. Иначе щях да направя голяма беля.

– Разбра ли какво е да имаш близки хора? – попитах, седнал на пода, разперил ръце и крака. – Помагат ти в подобен момент.

Говорех на Мартин, който отдавна го нямаше. И виждах собственото си лице. Беше като неговото, цялото в сълзи. Не бях сигурен за какво точно плача. Дали защото телефонът беше развален и никой нямаше да ми се обади. Или защото отново го чувах да звъни. Но се страхувах, че ако вдигна слушалката, гадното копеле ще започне истерично да ме обвинява, че не съм го бутнал през балкона. А заслужаваше да полети.

ПАЛМИ РАНЧЕВ

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: "Шапката на скитника", "Манхатън, почти събитие", "Парцаливо знаме", "Хотелска стая", "Среднощен човек: биографии" и "Любовник на самотни улици и запустели къщи". Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Коментари (1)

- 02-07-2008|Unregistered|Guest User  – Зеленият телефон

Прозата на Палми Ранчев винаги е интересна и актуална – самият пулс на живота...

Вицовете ли победиха комунизма?

Автор: Ноел Малкълм

Бедният господин Горбачов! Всеки път, когато се срещаше с Роналд Рейгън, американският президент го заливаше с потоци от руски вицове. Или, за да бъдем по-точни, съветски вицове, смисълът на които винаги беше да осмеят някой аспект от живота при комунизма. Най-лошото беше, че някои от тях наистина бяха много смешни.

Аз особено харесвам онзи за човека, който отива в Москва да си купи кола, плаща я, след което продавачът му обяснява, че щя е я получи на тази и тази дата след десет години. Купувачът се замисля за момент и след това пита: „Преди или след обяд?“. Продавачът, удивен от въпроса, пита на свой ред: „Какво значение има това?“ Отговор: „Ами водопроводчикът ще дойде преди обяд“.

Както Горбачов знаеше много добре, тези вицове не бяха измислени от някакъв злокобен отдел на ЦРУ; те бяха реални вицове, разказвани от реални руснаци. Той сигурно знаеше и че, макар хората на Запад също да разказваха вицове за ядовете не ежедневието, там не съществуваше нещо такова като цяла категория вицове за капиталистическата система като такава.

Но ако ги беше имало, неговите сътрудници със сигурност щяха да му ги донасят, допринасяйки за една все по-ескалираща надпревара във вицове между двете суперсили.

За някои коментатори от 80-те години съществуването на този вид хумор в комунистическия свят придоби дълбоко значение. То демонстрираше несломимата природа на човешкия дух, живеещ в потисничество; фактът, че комунизмът създаде такова огромно количество вицове показваше колко страшно потиснически беше той, а упоритата съпротива на този хумор изигра важна роля в подкопаването на съветското владичество. В края на краищата то се оказа надсмивано до смърт.

Бен Луис, режисьор на документални телевизионни филми и човек, притежаващ добри познания по руски и немски езици, както и любопитна, но скептична мисъл, си поставя за задача да провери тези твърдения.

Той е пътувал из бившия Съветски Съюз, събирайки вицове, разследвайки полицейски архиви, интервюирайки карикатуристи, дисиденти, политици и заклети комунисти. Резултатът е една увлекателна книга, която, макар и написана в решително не-академичен стил (ние може би узнаваме прекалено много за разговорите в леглото с неговата източногерманска приятелка), се ангажира със съществуващите теории и твърди, че повечето от тях са грешни. Междувременно тя успява да разкаже и множество вицове.

Породил ли е комунизмът едно безпрецедентно количество хумор? Луис изследва наличните свидетелства за хумора по време на фашизма и заключава, че комунизмът при всички случаи се е справил по-добре. Но какво всъщност означава „да се създаде“ един виц? Точните източници на повечето вицове са неизвестни; в някои случаи обаче става ясно, че някои от вицовете са се появили далеч преди раждането на Съветския Съюз.

Луис дава един поразителен пример: историята на овцете, които се опитват да напуснат страната, обяснявайки на граничарите, че искат да излязат, защото тайната полиция е получила заповед да арестува всички слонове. „Но вие не сте слонове“. „Опитай се да обясниш това на тайната полиция“. Този виц, оказва се, може да бъде открит в една персийска поема от 12-ти век.

(Бих могъл да добавя още няколко примера. Един от неговите вицове, „вярно ли е, че половината от Централния Комитет са идиоти?“ „Глупости, половината от Централния Комитет не са идиоти“ е версия на една история, която се приписва на Дизраели: „Господин Председателю, оттеглям думите си. Половината от членовете на Кабинета не са гъзове“. А що се отнася до вица за руснаците, които обявяват, че скоро човек ще кацне на слънцето – „Но господин Брежнев, космонавтите ще изгорят!“ „Вие да не ме мислите за глупак? Те ще кацнат през нощта!“ – то аз ясно си спомням, че съм го слушал в училищния двор, преди 40 години, само че отнасящ се до ирландската космическа програма).

Едно от откритията на Луис звучи малко очевидно, но въпреки това е доста интересно: той твърди, че златното време на съветските вицове е дошло след „размразяването“ на Хрушчов, когато, общо взето, вицовете престанаха да бъдат повод за попадане в затвора.

Едно друго заключение е също интересно, но по-малко очевидно: той твърди, че самият режим е използвал хумора и че войните на вицовете са били водени „между две страни, които са решили да водят война на територията на смеха“.

Кои са доказателствата за това? Луис започва, предлагайки примери за садистичния хумор на Сталин, заиграващ се с идеята, че той е тиран или бюрократ – и изискващ от събеседника да се смее над такива комични представи. Това едва ли е било някаква равностойна битка.

По-убедително е изследването, което Луис прави на „сатиричните“ списания, публикувани от режима, където той открива дребни шеги за неща като опашки, недоимък и подкупи. Означава ли това (както допуска той), че и двете страни са окупирала една и съща „територия на смеха“?

Бен Луис не поддържа тезата си до горчивия край; той отбелязва, че самият Горбачов, спорейки с колегите си, е използвал съществуването на вицовете за комунистическата система като доказателство за това, че тя трябва да бъде реформирана.

Но според мен той подценява значението на централната категория от тези вицове – ядрото, най-добрите от тях. Онова, на което разчитаха те, беше вътрешната абсурдност на официалната Съветска доктрина, реторика и пропаганда – не само защото тя беше абсурдна, а защото беше официална (по начин, по който никоя капиталистическа доктрина не би могла да бъде).

„Каква е разликата между комунизма и капитализма?“ „Капитализмът е експлоатация на човек от човека. Комунизмът е точно обратното“.

„Капитализъм стои на ръба на пропастта. Той скоро ще бъде задминат от комунизма“.

„Научен ли е Марксизмът-Ленинизмът?“ „Не, без съмнение. Ако беше научен, първо щяха да го изпробват върху животни“.

Тук може би ние най-после откриваме вицовете, които единствено комунизмът можеше да създаде. И макар че може би не са го свалили, те все още могат да ни кажат нещо важно за това защо той падна.

Източник

НОЕЛ МАЛКЪЛМ

Ноел Малкълм е английски историк, писател и журналист, бивш външен редактор на The Spectator и настоящ колумнист за Daily Telegraph.

Коментари (2)

- 03-07-2008|Unregistered|Gesovi  – Вицовете ли победиха комунизма?

Защо падна комунизмът? Защото в края на краищата беше демократичен и реши да даде възможност на овцете ( които не бяха слонове) да разберат какво всъщност е капитализма.

Но те, овцете, нали са овце, не могат да разберат, че една от малкото пропагадни истини, които им разправяха по онова време, бе, че капитализмът е добър само за малкото слонове и понеже са овце, не могат да разберат, че дали слоновете са червени, сини или жълти няма никакво значение за овцете...

- 04-09-2008|Unregistered|Стефан Белев

Хм по твоите думи излиза,че те овцете са си овце и при комунизма и при капитализма...Обаче при комунизма те ще си останат овце,докато при капитализма имат шанс да станат слонове...Ето това е голямата разлика мили мой приятелю.Само че това не става само с ядене ,трябва и акъл...Не може 45 години да живееш като овца и изведнъж да се научиш да живееш като слон.И да с мислене като твоето ще си останем овце...Ако този свят ти липсва,винаги можеш да емигрираш в КНДР,ще бъде прецедент.И накрая само да типрипомня,че ако все още живеехме при онези условия нямаше да можеш да напишеш този коментар,защото интернет щеше да е забранен ,а за компютър в най-добрия случай щеше да чакаш 10 години.Поздрав най-сърдечен!

Да научиш ученето

Автор: Мартин Спивак

Неотдавна те за пръв път през живота си бяха в нормално училище. Да опитат, така да се каже. Цяла седмица прекарваха часове в затворени помещения. Седяха в подредени редици. Слушаха учителите да говорят дълго. Не им хареса. „Някак неуютно“, отбеляза Марлен. Всички класни стаи изглеждат еднакво. А освен това имало ученици, разказва удивено Рабеа, които „не казаха нито дума по време на часовете“. Двете момичета са в десети клас. Пробната седмица в чуждото училище те трябваше да прекарат, защото скоро ще се преместят в една такава „нормална“ гимназия, за да положат зрелостен изпит. Когато двете петнайсетгодишни започнат да говорят за това, нещата звучат така, сякаш им предстои прогонване от рая.

Техният рай се намира близо до Тевтобургската гора и носи странно име: Лабораторно Училище Билефелд. Погледнато отвън – грозна утилитарна сграда на терена на университета, който е още по-голям и по-грозен, построен от бетон, стомана и азбест. Тук Марлен и Рабеа са прекарали досегашните си училищни години, участвайки в един експеримент, който от десетилетия насам принадлежи към най-амбициозните проекти за реформи в образованието в Бундесрепубликата. Дори и днес той все още е толкова смел и необичаен, че двете момичета понякога трябва да обясняват на съседските деца какво точно представлява тяхното училище. Другите не искат да повярват, че там никой не може да повтаря класа, че всички говорят с директорката на „ти“ и че в училището има дори зоопарк.

Основателят на Лабораторното училище, старият немски майстор на педагогиката Хартмут фон Хентиг, искаше да осъществи тук мечтата за едно училище, в което децата да учат и живеят с удоволствие и където да израстват чрез собствения си опит, а не само да бъдат поучавани от възрастните. Учениците трябва сами да определят темпото, с което да откриват действителността, вместо да се движат с равномерно темпо по учебния план. Лабораторното училище трябваше да бъде един вид малък Пòлис, както го наричаше античният филолог Хентиг, „едно ъгълче от по-добър свят“ – а с това и противоположност на другите образователни институции в страната, в които естественото любопитство на децата по-скоро бива от-тренирано, отколкото подпомогнато. Така беше замислено всичко преди повече от 34 години, в образователно раздвижените 70. Така е и днес, когато в училища и университети отново се забелязва духа на промените. „Много от принципите на Хентиг днес са по-модерни от всякога“, казва днешната директорка на училището Зузане Турн. Това е вярно. И същевременно невярно.

Нищо в училищното дело не е толкова старо колкото призивите за обновяване. Образованието и реформите са обвързани по двоен начин в Германия. Да се подобрява обществото чрез образование в институции, които не са дорасли за тази задача и сами се нуждаят от подобрения: тази представа може да бъде открита още при Фридрих Шлайермахер в края на 18-ти век. Вилхелм фон Хумболдт я превърна в конкретна политика и постави в Прусия организационните основи на училищата и университетите.

Оттогава насам образователните реформи са любима тема на немската нация. Едва ли има друга страна, която да е породила толкова много педагози-реформатори: Фридрих Вилхелм Август Фрьобел (детска градина), Рудолф Щайнер (Валдорф-училища) Петер Петерзен (Йена-План-училища). Да прокара проекта си не успя никой от тях. Образователните институции се оказаха в удивителна степен резистентни срещу промените. Ученето в 45-минутен такт, категоризирането на света по дисциплини, йерархията от обикновени училища до „по-високото“ училище, гимназията, която води до университета: всичко това го има оттогава до днес. И ако би било възможно да се изпратят с машина на времето различни професионални групи от миналото в 2008 година – лекари, архитекти, инженери, учители – то учителите сигурно биха намерили работното си място най-познато.

Освен ако биха попаднали в Лабораторното училище. Днес Лиза първа нанесе името си с разкривени букви в груповата книга. Керим дойде последен и написа името си с красиви букви до нейното. И сега те седят с „групата зелено“ на килима – някои по чорапи, други обути в домашни пантофи – и разговарят за предобеда. Петгодишната Лиза иска да изрязва букви, Керим да продължава със задачите по смятане, при които вчера не е стигнал много далеч. Малко по-късно всеки от групата си търси място. Някои на голямата групова маса, други на дивана.

Но това става не съвсем без ръководство. Учителката Олга Петров-Гийзелман е подготвила вчера учебните предложения за всеки ученик. По време на учебния процес тя се разхожда насам-натам между възпитаниците си, обяснява, хвали, изисква. Две „нулички“, така се казват децата от предучилищната група, избират игралната площадка. Там вече ги очакват деца от „групата синьо“, чието събрание на килима се е състояло само десет метра по-нататък.

Дванадесет класа учат под един покрив в Дом номер едно на Лабораторното училище. Групите са разделени само чрез галерии, тънки подвижни стени и рафтове с книги и играчки. Ъгли за експерименти се редуват с ниши за четене, покрити с възглавници, до една печатна машина виси плетена мрежена люлка. Над образователния пейзаж се носи тихо мърморене. Почти не е за вярване, че в този предобед в едно помещение с размерите на футболен стадион учат едновременно 180 пет- до седемгодишни деца.

В сградите на по-горните класове нещата изглеждат по подобен начин, ако и не чак толкова уютно. В Билефелд ще търсите учебни стаи също толкова напразно, колкото и учителска стая. Работната маса на всеки педагог се намира там, където са и неговите ученици. Да се отнемат ограниченията на училището беше една от целите на Хентиг. Тук не важат традиционните разпределения според възраст, специалности или талант.

Тази свобода изисква от учениците голяма отговорност за самостоятелно учене. В Лабораторното училище това се упражнява от самото начало. Например чрез така наречения седмичен план, с който малките ученици сами разпределят учебното си време. Или в рамките на проекти, в които по-големите всяка година подготвят „нещо голямо и собствено“ – изработват заготовка, шият рокля, снемат видео или пишат книга.

Но защо учат учениците? Юридическият отговор гласи: защото така трябва. Училището е принудителна институция. Всеки има възможността, но и задължението да се образова. Никъде другаде държавата не се намесва толкова продължително в правото на самоопределение, тук у нас с особени последствия. За разлика от повечето други страни тук е в сила не само задължението за образование, но и за посещаване на училище. На родителите не е разрешено да обучават децата си сами.

В Лабораторното училище се отстоява оптимистичната противоположна позиция. „Децата учат чрез разбиране и комуникация“, казва директорката Турн. Именно затова тук липсват оценки чак до края. Турн показва свидетелствата от изминалата година; тук те се казват „отчет за наученото“. Повече от десет страници описват с подробности какво е направил класът и конкретният ученик. При това напрежението на традиционното раздаване на свидетелства е непознато в Билефелд: както учениците, така и родителите вече са запознати с резултата. Те са се споразумели за него с учителя. Успоредно с това като доказателство за резултати в Лабораторното училище се представят и много собствени неща. Тук постоянно има изложби, доклади и представления.

Часът е единайсет и половина в Дом номер две, мястото на осем- до десетгодишните. „групата тюркоаз“ се среща на закуска. Докато децата разопаковат сандвичите си, две момичета четат собствена история, разпределяйки ролите помежду си. Накрая има ръкопляскания, но и критика. Представлението било много тихо, ролите трябвало да се изпълняват с повече чувство, критикуват съучениците.

„От ПИЗА[194] насам не можем да се отървем от посетители“

Малко по настрана седи Моника Рюл, учителка от Бутцбах, близо до Франкфурт. Тя е един от близо две хилядите посетители годишно. „Ще си играем ли отново на зоологическа градина?“, питат децата. Рюл е дошла заедно с целия си учителски колектив на педагогическо поклонение в Билефелд. В Хесен децата намаляват. Ето защо учителите искат да научат как се събират в един и същи клас деца на различна възраст.

Множество от интересуващите се идват тук не от педагогически интерес, а по необходимост. Демографията например, или учениците, които вече не могат да бъдат заинтересувани чрез традиционно преподаване. От известно врем насам една от причините е и глобализацията. В началото на новия век тя просто се спусна върху училищата. „От ПИЗА насам не можем да се отървем от посетители“, казва Клаус-Юрген Тилман, професор по педагогика в университета и научен ръководител на Лабораторното училище.

Образователните системи по традиция са национални. Те са здраво вкоренени в социалните отношения, манталитета и политическите и властови обстоятелства на всяка страна. Те имат и своите водещи институции: в Англия интернатът, във Франция националните изпити, в Германия – гимназията. Но откак образованието беше обявено за най-важния ресурс в борбата за икономическо оцеляване, конкуренцията започва да произвежда уеднаквяване. За университетите във водеща звезда се е превърнал американският модел. За училищата все още липсва валиден модел. Но и тук глобалното сравняване на постиженията принуждава националните системи да се променят. Не е случайност това, че ПИЗА-тестовете бяха въведени отOECD, организацията за икономическо сътрудничество и развитие в Европа. Още Георг Пихт, който през 1964 предизвика първото пробуждане в училища и университети с книгата си Немската образователна катастрофа,обосноваваше призива си за реформи с липсата на квалифицирано подрастващо поколение за предприятията.

Ирония на съдбата е, че именно училището в Билефелд печели от ПИЗА-треската. Защото измеримостта на образованието, или, както се казва модерно, на компетентностите, е ужас за Хентиг и повечето учители в Билефелд. За да докаже собствената си подготвеност, учителският колектив все пак се подчини на логиката на ПИЗА и взе участие в тестовете с един от випуските. За неудоволствие на скептиците, учениците се представиха много добре при четенето и природните науки. Само разбирането на математиката се оказа не съвсем на ниво. Тук концепцията за междупредметното учене се оказа неудачна. За фон Хентиг математиката беше език, който не се нуждае от специално място, а преминава през целия учебен ден. Ето защо в началото тук нямаше предмет математика. Но предположението, че ако едно нещо може да се научи навсякъде, то значи може да се учи където и да е, се оказа погрешно. За сметка на това в областта на оформянето на характера – тоест готовността на учениците да поемат отговорност и да се ангажират със задачи – Лабораторното училище се оказа на най-високо ниво. Тук цари задушевна атмосфера. Навсякъде хората се прегръщат, поздравяват, говорят си на „ти“.

Фон Хентиг определяше своята идеална представа за училището като един умален модел на обществото, където всеки може да намери собственото си място. По тази причина в Лабораторното училище се приемат всякакви ученици – от деца на емигранти до наследници на немски професори, независимо от това дали са особено способни или имат трудности с ученето. Това го различава и от традиционната училищна система, в която от седми клас нататък децата биват разделяни според постиженията си.

От системата печелят най-много силните ученици, казва учителката Забине Гайст. Те сами си избират предизвикателствата – и по този начин се отдалечават от по-слабите ученици. Сред образователните специалисти този феномен се нарича парадокс на образованието. Ако всяко дете бива насърчавано според талантите си, то това увеличава разстоянието между силните и слабите ученици. Това се отнася и до системата като цяло.

Без матура няма кариера – с матура обаче също няма гаранции

Разширяването на по-високото училищно образование – най-важната промяна от последните сто години – повиши общото ниво на познание. Освен това то допринесе за повече равенство между момчета и момичета. Но за все по-големи групи от населението по-високото образование постепенно започва да се обезценява. Без средно образование днес едва ли е възможно да се стигне до добро обществено положение, самото образование обаче не гарантира нищо със сигурност. И така при учениците в Лабораторното училище произходът определя постиженията също толкова силно, колкото и навсякъде другаде в Германия.

Училищата се обновяват по-бавно от църквите, гласи една историческа мъдрост. Защото образователните реформи изискват широк обществен консенсус. Сигурно това е една от причините, поради които Лабораторното училище не намира много последователи. Неговата философия е прекалено различна от тази на традиционното училище, концепцията му е прекалено нескромна.

Това се отнася и до разноските. Лабораторното училище може не само самостоятелно да избира учителите си и да се отклонява от държавната учебна програма. Неговите малки учебни групи – средно около двадесет ученици в клас – биха взривили бюджета на всяко нормално държавно училище. Привилегиите на Лабораторното училище винаги са били най-острия аргумент срещу него.

Но всичко това не остава съвсем без последици. То въздейства деликатно, подобно на много други промени в училищата, които си пробиват път бавно и тихо, вместо с един-единствен удар. Дали става дума за обучение по английски език в началното училище или още в предучилищна възраст, за класове с деца на различна възраст и целодневно обучение, за отмяна на оставането в същия клас: всичко, което другите училища въвеждат тепърва и с много мъки, Лабораторното училище прави вече от 34 години насам. Колко силно неговата философия се е вляла в цялостната система може да се види от новия училищен закон в провинцията Нордрайн-Вестфален: в параграф номер едно главната цел на образованието се определя като „индивидуално насърчаване“.

Но най-голямото достижение на Лабораторното училище са неговите ученици. Биргит Котмайер е принадлежала към първия випуск. Тя добре си спомня за училищното време, за сценичната треска преди театралните представления, за чувството за общност по време на екскурзии и за снимачните екипи, които още по онова време обикаляли коридорите. До ден-днешен тя изпитва „нещо като благодарност“. Но не само това, защото тя е завършила без матура, но въпреки това в края на краищата е следвала право и дори направила докторат. Лабораторното училище й е дало „една солидна увереност в собствената способност за учене“. Когато синът й стигнал до училищна възраст, тя не се колебала дълго в кое училище да го прати.

Източник

МАРТИН СПИВАК

Мартин Спивак (род. 1964) работи като редактор в научния отдел на немския вестник DIE ZEIT. Тук той се занимава с най-новите тенденции в немските училища и университети.

Коментари (3)

- 03-07-2008|Unregistered|Guest User

Добре е нашите учители и педагози да се запознаят със статията.

- 28-08-2008|Unregistered|Guest User

Добре е моят министър и чиновниците му да четат подобни неща.Аз не мога да променям Канони, Програми, Конспекти ДОИ-та и всякакви законови уредби. Даскалската ми душа копнее за подобни свободи, но ще си остана с копнежите.

- 29-01-2009|Unregistered|Гост

Аз съм родител и с израстването на моята дъщеричка се сблъсках с проблема в училище.Осъзнах колко е трудно на едно крехко и интуитивно дете да приеме стените на класните стаи, парадокса на образователната система, която не се е променила от мое време.И няма как, с разликата, че днес в масовите училища педагозите новатори,учителите, които обичат децата и с желание работят с тях, са единици.Обикновено се борим със системата единично и без резултат. Ще ми се образователното министерство да да не беше просто формална институция,с хвърчащи бланки и безсмислени наредби. Аз разбрах ,че моето дете учи ,когато му е интересно, когато има провокацията да ходи с желание на училище, а не с очи пълни със сълзи.Защото днес българското училище е място за нараняване на човешкото достойнство,за неспазване на правата на детето,за ежедневна обида към децата.Пример:учител по музика в пети класа в часа си казва на децата не ме гледайте като боклуци... В училището директори първо трябва да бъдат не спуснати от втора ръка чиновници, а хора с учителска практика и семейства.Само когато има семейство и деца,ръководителят ще знае как да управлява екипът в училище.Ще знае как да подкрепя учителски колектив и какви педагози да допуска.Това, че едно училище ще се обнови козметично, не го обновява реалистично.И днес се налага да уча детето си, така че урокът да й стане интересен и да го разбере.А заради липсата на авторски колективи,които да не мислят меркантилно и некадърно е нужно израбтоване на учебници спрямо възрастта на децата.Не е възможно ,да обясня на детето си в пети клас ,че първият му урок по литература е свързан с думата сакрално.Нейната опитност,както и на връстниците не способства за този вид писани учебници.Да не говоря за учителя по български език и литература,който вместо да накара децата да заобичат този предметутой ги унижава.Отношението се определя от възможностите на родителите ,а на на децата.Та българското училище -не е място за нашите деца,средното образование е открит урок -по чалга ,а ролята на педагозите е нула.Агресия,нереална самопреценка,липса на умения-не е важно да си добър математик и добър педагог.Дано министърът на образованието прочита повече статии и повече мнения.Нека в регионалните инспекторати,да не спят бездуховни книжари,а педагогическите съветници бъдат психолози,а не учителки по литература преди пенсия,за да си вземе щатната заплата.Моля ви.Четете и разбирайте,не бъдете бездушни и неадекватни.

Ние живеем в Cyberspace

Автор: Уилям Гибсън

Интервюто води Йоханес Фишер.

Добър ден, господин Гибсън. Можете ли всъщност да програмирате?

Не, аз съм технически напълно бездарен.

Значи сте само наблюдател?

Все едно, че не виждам гората заради многото дървета. Ако разбирах как функционира всичко това, със сигурност нямаше да мога да пиша за него.

Вие сте изобретател на думата Cyberspace. Как всъщност се появи тя?

Търсех нещо, с което да заменя космоса и космическите кораби. Това трябваше да бъде един по-градски вид научна фантастика. Наблюдавах как младежите прекарват времето си в игрални зали с ранните версии на видеоигрите. Хрумна ми идеята, че те биха могли да бъдат свързани с една друга, почти предметна действителност. Това беше по времето, когато можеха да се купят първите персонални компютри. Представих си, че зад тези екрани започва един вид въображаемо пространство. Така се появи идеята. След това седнах с един лист хартия и започнах да си играя с различни думи. И така по едно време се появи тази дума, Cyberspace. Звучеше ми така, сякаш означава нещо. После започнах да работя с нея и ми се струва, че тя си свърши работата доста добре.

Вашите последни две книги вече не са научна фантастика. Междувременно пишете за настоящето. Изгубихте ли интереса към бъдещето?

Не става дума за това, че бъдещето вече не е достатъчно интересно, а за това, че настоящето е толкова по-увлекателно. Да се предсказва бъдещето вече стана академична задача. Много по-наложително ми се струва да се предсказва настоящето. Днес се случват прекалено много неща, за да може човек да пише нормална научна фантастика. Ако някой би описал през 1977 как светът изглежда днес, то сигурно това би изглеждало като доста голямо преувеличение. Имаме промяна на климата, СПИН, генно инженерство, глобализация. Имаме конфликтите в Близкия Изток, които за мен изглеждат като окончателната битка в борбата за суровини. Списъкът може да бъде продължен до безкрайност. Това е вече толкова много материал, който може да бъде употребен в един научнофантастичен роман. По принцип всичко това вече е нещо като научна фантастика.

В най-новата си книга Spook Country вие се занимавате с навигационната система GPS. Намирате ли, че Интернет е станал нещо прекалено делнично?

Когато започнах да пиша за това, Cyberspace беше някъде там, отвъд, а ние бяхме тук. Междувременно обаче Cyberspace е тук при нас, а „там отвъд“ означава да не си свързан, да нямаш онлайн-достъп. Без мобилен телефон или безжична връзка. По онова време това изкуствено пространство беше отделено от останалия свят. Но ако бихме могли да видим по някакъв начин безжичните информации, които се носят около нас, то сигурно бихме имали доста работа. В наша непосредствена близост се носят огромни количества информация, които ние не можем да възприемем. И ако тази размяна на информация би спряла изведнъж, всичко би рухнало. Това, което преди обозначавахме като Cyberspace вече е станало нещо, което държи обществото на крака. Cyberspace се преобърна с хастара навън, сега вече ние живеем в него.

Но не са ли необходими ония огромни шлемове за виртуална реалност?

Не, защото се оказа, че информацията по екраните е достатъчно важна. Ние и без това ги гледаме през цялото време.

Броят на хората, които владеят езика на тази дигитална епоха, тоест действително могат да пишат програми, се намира в рязка противоположност с броя на онези, които ги ползват ежедневно. Би ли могло това да се превърне в проблем?

Хм, този език се разпространява, да, но той го прави не под една и съща форма. Някой ден – и този ден не е особено далеч – ще бъде по-лошо човек да няма връзка с Интернет, отколкото да е бездомен.

Достигнала ли е критична точка зависимостта ни от мрежата?

Не гледам на това като на нещо особено апокалиптично. И това не е някакво ново развитие. Ние винаги сме се опитвали да запазваме по някакъв начин своите спомени и информации, да ги съхраним по такъв начин, че други хора да могат да ги ползват стотици години след нас. Правим го откак сме започнали да рисуваме по стените на пещерите. Изнамирането на Cyberspace е сравнимо с изнамирането на градовете, които в по-ранни времена са ни изглеждали много странни и чужди.

Правата върху парцелите в тези дигитални градове изглежда се намират в ръцете на само няколко софтуерни фирми.

Това е вярно, макар че аз все още имам голямо доверие в първоначалната архитектура на Интернет. Нали той беше разработен като един вид комуникационна система за времето след евентуалния атомен Холкост. Функционира, защото се намира извън контрол. Няма йерархия. Той не може да се управлява. Китайското правителство се опитва да спре достъпа на хората до сайтове като YouTube. Не знам дали те виждат нещата по този начин, но когато на хората не се позволява да виждат страници като YouTube, то се прекъсва един творчески поток, който по-късно ще повлияе върху собствената производителност. Но аз мисля, че китайците ще се справят и така. Интернет разполага с много пътища.

При вас често става дума за страхове и параноя. Това необходими спътници ли са в нашия сложен модерен свят?

Американският постмодернист Фредерик Джонсън веднъж каза, че онова, което той обозначава като постмодерно-възвишено, се характеризира чрез едновременното изживяване на страх и екстаз. Но такива преживявания са все още сравнително нови.

През март празнувахте шестдесетия си рожден ден. Стархува ли се от бъдещето Уилям Гибсън?

Мисля, че имам обикновения страх пред бъдещето. Познавам хора, които се страхуват още повече от мен. Ако човек обаче не се безпокои изобщо, то тогава той със сигурност не гледа достатъчно телевизия или не сърфира в Интернет.

Източник

УИЛЯМ ГИБСЪН

Уилям Гибсън (род. 1948) е американско-канадски писател, наречен още „черният пророк“ на жанра cyberpunk в научната фантастика. През 1982 Гибсън въвежда израза cyberspace и го популяризира в първия си роман, Невромантик (1984).

Пет години по-късно

Автор: Адам Михник

Войната в Ирак дълбоко раздели демократичните мнения по целия свят. Тя раздели и общността на бившите дисиденти от източна Европа, включително и авторите на този текст. Адам Михник поддържаше инвазията, докато Янош Киш й се противопоставяше.

Ние бяхме обединени от борбата против комунистическия тоталитаризъм. През 1989 и двамата поддържахме един мирен, преговорен преход към либерална демокрация и пазарна икономика в страните си – Полша и Унгария. През 90-те години и двамата се съпротивявахме – по различни начини – срещу опитите от страна на различни политически сили да започнат един антикомунистически лов на вещици. И двамата бяхме за присъединяване на нашите страни към НАТО и Европейския Съюз. И двамата бяхме съгласни, че международната общност е задължена да се намеси в Босна, за да спре въоръжения конфликт и геноцида и че интервенцията трябваше да се случи много по-рано, отколкото това стана в действителност. И двамата бяхме съгласни, че военните действия за прекратяване на етническото прочистване в Косово са справедливи. Но по въпроса за Ирак ние изведнъж се оказахме в сериозно несъгласие. Как можа да се случи това?

Садам Хюсеин беше един убийствен диктатор. Управлението му се основаваше на гола сила; той не притежаваше моралното право да не бъде отстраняван със сила. Интервенцията обещаваше да прекрати една кървава тирания и това беше много добра причина човек да я поддържа. Оправданието за нападение срещу една суверенна държава изисква обмисляне и на други съображения; и двамата бяхме наясно с това. Но ние имахме различни представи по въпроса за това дали Ирак след Садам Хюсеин ще се превърне в пилотна демократическа държава в Близкия Изток или ще стане жертва на сектантско насилие и международен тероризъм. Ние не бяхме еднакво убедени от твърденията относно оръжията за масово унищожение на Садам, нито пък еднакво песимистични относно опасността, която американският унилатерализъм представляваше за международния ред.

Един от нас, Адам Михник, преценяваше, че ценността на прекратяването на обширните и крещящи нарушения на човешките права е толкова голяма, че рисковете и опасностите, свързани с военните действия, колкото и сериозни да са, не могат да я превишат по значение. Другият, Янош Киш, смяташе, че вероятността Ирак да затъне в гражданска война, разделението на мненията относно инвазията в общността на демократичните държави, както и новото разпалване на анти-западни чувства в Близкия Изток, в края на краищата ще компрометират цялото начинание. В края на една дълга, приятелска дискусия, всеки от нас остана неубеден от аргументите на другия.

Пет години след инвазията в Ирак ние все още не сме съгласни по това дали войната трябваше да бъде поддържана, като се има пред вид каква информация или дезинформация имахме на разположение в месеците преди нея. Ясно е, че администрацията на Буш се отнесе към окупацията с изключителна безотговорност, арогантност и некомпетентност. Но тези катастрофални действия не са вътрешно обвързани с идеята за събаряне на Садам. Водачите на окупационните сили биха могли да избегнат разрушаването на държавните институции, разпущането на армията и ангажирането с една кампания на де-баатизация (по името на партията Баат, която беше ръководеща в Ирак по времето на Садам, бел. пр.). Те биха могли да имат план за справяне с етническия и религиозен конфликт. Те биха могли де се подготвят за нарастващото влияние на Иран върху шиитското мнозинство, което дойде на власт в Ирак. Те биха могли и трябваше да се въздържат от произволни арести, унижения и мъчения на хора. Но предписанията, дадени от Министерството на Правосъдието и Пентагона за това как трябва да бъдат третирани предполагаемите терористи насърчиха практиката на произволни задържания и „сурови разпити“.

Иронично е, че грешките и греховете на администрацията на Буш допринесоха за поддържането, вместо за разрешаването на разногласията относно поддръжката на инвазията. За някои от ония, които се противопоставяха на войната, арогантността и безразсъдството на начина, по който администрацията на Буш се отнесе към след-инвазионната ситуация е доказателство за това, че самата идея за приключване на управлението на Садам чрез военна сила беше грешка. За някои от ония, които поддържаха войната, същите факти са доказателство за това, че много неща биха могли да се случат по друг начин. И така ние продължаваме да имаме различни мнение по ретроспективния въпрос. Но несъгласието, обърнато назад, има само малко влияние върху мненията ни за това какво трябва да се прави сега, пет години след инвазията. Както се случва често при сериозни разногласия, нашето собствено беше разрешено не чрез постигането на консенсус, а по-скоро чрез пропадането му до ниво на неуместност. Дори и ако си оставаме разделени по въпроса за започването на войната, сега ние сме на едно и също мнение относно необходимостта от нейното приключване.

И двамата ние вярваме, че войната не може да бъде спечелена с военни средства. С или без повече войски, американските военни сили не разполагат с възможността да контролират или победят всички милиции и въстанически групи, които се противопоставят на иракското правителство.

Струва ни се, че в момента три (спорни) практически заключения изглеждат уместни. Първо: целта да се установи държава, способна да наложи в Ирак управление на закона, не може да бъде постигната чрез отчаяно преследване на военен успех. Тя по-скоро трябва да бъде насърчавана чрез един комплексен политически процес. Второ: струва ни се вероятно, че една безкрайна окупация на страната по-скоро ще затрудни, отколкото да насърчи този процес. Трето: когато обмисля условията за военно оттегляне, човек не трябва да се придържа упорито към целта за окончателна победа. Необходим е избор на по-скромни цели.

Налице е и едно заключение, което със сигурност не следва от случилото се. Катастрофалният резултат от иракската авантюра не означава, че самата идея за хуманитарна интервенция би трябвало да бъде изоставена. Защитата на човешките права е отговорност на международната общност и има случаи, при които трябва да бъде използвана сила, за да може тази отговорност да бъде изчерпана правилно. Една от причините, поради които иракската политика на администрацията на Буш трябва да бъде променена, е че войната срещу Садам компрометира един принцип, който трябва да бъде поддържан и направен неразделна част от международния закон. Този принцип няма да бъде реабилитиран, докато американските войски не напуснат Ирак.

Източник

АДАМ МИХНИК

Адам Михник е главен редактор на полския вестник Gazeta Wyborcza и автор на книгата „Писма от свободата“

Мобилни идентичности? Мобилно гражданство?

Автор: Ивайло Дичев

В говоренето за новата мобилност има интелектуална мода. Подобна роля като че ли играеше постмодерното състояние на света през 70-80-те години и идентичността през 90-те. Днес това е темата за потоците, за диалектиката „мобилност – закотвеност“[195] (Urry, 2003). Като казвам мода, съвсем не искам да подценя явлението. Това, че изведнъж всички от Токио до Лос Анжелис и обратно почват да говорят за нещо, не може да е просто резултат от политиката на финансиращи институции и ключови думи, нито на индивидуалното желание на автора да бъде интересен.

За мен в тези три моди има нещо много общо: те са симптом на кризата на класическото модерно национално гражданство и търсенето на нещо отвъд. Постмодерната мисъл естетизира тази криза, играе с еклектизма й, извлича хедонистки следствия от рухването на моралния ред. Идентичностната проблематика, изострена в нашия край на света от югославските войни, опитва да преинтепретира социалния ред през културни модели, традиции, та дори съдържания, да пренася върху общностите функциите на разклатените модерни институции. Накрая, тематиката на потоците бележи момента на примирението с това, че териториалният свят никога вече да бъде същият и търси нови форми на демокрация. Когато се обърна назад и видя, че през 80-те бях фасциниран от постмодерното състояние, през 90-те се опитвах да разбера идентичността, а днес все по-често употребявам думата „потоци“. Може да звучи като оправдание, но днес ми се струва, че това е развитие на една и съща тема: търсенето на координатна система в един свят с раздвижили се граници.

Мобилността поражда амбивалентни реакции. От една страна, е крайният негативизъм към настъплението на неолиберализма, ако не направо – американския империализъм (да кажем, във френския Монд Дипломатик). От друга – еуфорията от свободата, от новите хоризонти, от ускоряването на историята, каквото често срещаме в британската социология (например в кръга около Джон Ъри). Като че ли дефицитът на европейско гражданство се запълва от дискурсивните инвестиции в траснационалните транспортни коридори; липсващите граждани са заместени от потоци и мрежи (Richardson, 2006: 69; Morley, Robins, 1995). За да не губим чувство за реалност, първо, трябва да анализираме новата констелация от права, която дава мобилното гражданство, и особено тяхното субективно възприемане и практикуване отвъд писаните норми и официалните документи. Такава беше задачата на изследването, което ще представя по-долу, проведено със студенти от магистърската програма по културна антропология през 2006 г[196]

Количества. Първият шок за изследователя, който се захваща с новите български мигранти, е, че никой не знае точния им брой. Като пример Агенцията за българите в чужбина дава вилица от 300 000 до 900 000 „млади българи“, живеещи в Европа и северна Америка[197]. Да оставим настрана странното игнориране на старите, временно пребиваващите, нелегалните или другите дестинации за емигриране. Как може държавна институция да прави приближение от половин милион? Същото е положението в общините – оценките за това колко души реално живеят в даденото населено място варират от едно до три, при това говорим за хора, чието професионално задължение е да преценяват за колко души трябва да се осигурява транспорт, вода и тъй нататък. Част от проблема е в двусмислените интереси на местните институции: когато става дума за искане на пари, те предпочитат да твърдят, че на дадена територия има повече жители, когато става дума за отчитане на това, което е направено, добре е да са по-малко.

Каква е числеността на плаващото население, ако използвам израза floating population, който обикновено се използва за Китай за определяне на населението, което се движи в търсене на работа, но не може или не иска да се установи окончателно? Социолозите го определят на повече от милион[198], т.е. 13%, което при средно 3% мигранти в световен мащаб[199] е внушителна цифра за страна като България.

Проблем поставя всеки опит за дефиниране на миграцията. Например временен мигрант ли е човек, който прекарва в чужбина десет години? Постоянен емигрант ли е онзи, който е оставил децата си в България? Субективното самоопределяне усложнява проблема още повече, тъй като човек обикновено самоопределя себе си според шансовете, които в момента вижда за себе си, т.е. скарва се с работодателя и вероятността за връщане изведнъж става по-реална. Поставям този проблем тук не просто като задължителния увод/извинение или упражнение по психология. Трудността да се говори за мигрантите е структурна: тя напомня донякъде принципа на неопределеността, въведен от Хайзенберг във физиката, според който не можем да знаем едновременно масата и скоростта на една елементарна частица.

В новата уредба на света, в който се пътува все по-лесно, чуждите имат все повече права, а културните различия са предвидени отнапред, така че да могат да се сглобяват и разглобяват все по-лесно, хоризонтът на заминаването става базово измерение на света. Разбира се, човек винаги е можел да замине и да си търси късмета другаде, и все пак това винаги е било въпрос на усилие – или е трябвало да воюва, или да се ожени, или някак да се постави под патронажа на местните. В света от последните няколко десетилетия сякаш усилието на това да останеш и усилието на това да заминеш започват да стават сравними. Ако останеш, трябва да се бориш за права, да упорстваш в това, което правиш; ако заминеш, можеш изведнъж да попаднеш на далеч по-добра възможност на необятния пазар на гражданства. На едната страна – старото териториално участие, на другата – „гласуването с краката“, ако използвам ГДР-ейския израз от края на 80-те.[200] Измерението мобилност ще трябва очевидно все по-сериозно да се взима предвид в антропологията на гражданството.

Мигранти тук ще наричам скорошни емигранти, сезонни работници, нелегални. Дори и след като регулират положението си в страната домакин, те дълго пазят връзките си в България – не само емоционални, но адресна регистрация, недвижима собственост, професионални връзки, здравна осигуровка, а често са оставили там и част от семействата си (съпруг/а, децата). Очевидно тези белези работят на принципа на семейните прилики, без да могат да се сведат до общо правило. В изследването се съсредоточихме върху „ниските“ мигранти, дефинирани като такива, които нямат предварителни знания, дипломи, контакти, вследствие на което зависят от посредници (приятели, съселяни, сънародници, съ-балканци, роднини и пр.). Те почти винаги губят от социалния си статус в процеса а миграция – инженерът става строител, учителката – болногледачка. Малцинството, което изключихме от изследването, „високите“ мигранти, това бяха хората с признати дипломи, предварителни контакти, езикови познания. Времевата рамка също е от значение – наблюденията тук са валидни от падането на Берлинската стена до приемането на страната в ЕС, когато мобилността, разбира се, далеч няма да изчезне, но новите права на мигрантите ще променят картината.

И тъй, как изглежда идеал-типичната траектория на мигранта? Въз основа на нашите житейски разкази той преминава през четири периода:

Първо е мечтанието. На фона на общия негативизъм по отношение на бъдещето на страната, смътните образи на чужбината, пораждани от приятели или медийни слухове, създават едно усещане на идентификация с успелите, подобна на тази в лотарията (където видимо е изключението, невидимо – правилото). Наместо да калкулира рационално своите предимства и недостатъци, да планира преместването си и да строи една глобална екзистенциална стратегия, кандидат-емигрантът се люшка между надежда и отчаяние. В общия случай той няма никаква институционална подкрепа от страна на държавата и зависи от информации, събрани случайно, ако не и користно манипулирани от частни играчи, които печелят от трансфера на хора. Не срещнахме случай на човек, който предварително да се е постарал да научи езика на страната, където ще емигрира. Езиковата подготовка отнема години, а решението за заминаване според нашите разкази се взима в границите на месец.

Следва един период на невидимост. В общия случай мигрантът прекарва известно време в нелегалност или поне – на някаква форма на отклонение от правилата: не плаща данъци или осигуровки, представил е фалшива препоръка за работа, няма адресна регистрация. Но дори всичко да е изрядно, остава чувството на гузност, че нещо не си доразбрал, нещо не си изпълнил, че може да те изгонят. Това усещане за безправие, за второ качество гражданство е подсилено от факта, че на първо време мигрантът комуникира само с посредника си – онзи, който му е намерил работата, жилището, който превежда във взаимоотношенията с работодателя. Заплатите са ниски, работата временна и тежка, а 8-часов работен ден и 5-дневна работна седмица са лукс, за който не може и да се мечтае. Въпросът не е просто да се преживее, а да се спестят пари, а това става само с допълнително натоварване. Социалните или трудови права са за местните, не за новодошлите, които си навличат презрение със своето покорство и подриване на гражданските стандарти в страната-домакин, откъдето и антиимигрантските настроения[201].

После идва бавната, двусмислена интеграция. Минаването към този период не означава непременно уреждането на документите или натурализация. Става дума за придобиването на един минимум знания, умения и контакти, които позволяват да се уреждаш сам, включително, по думите на Бурдийо, способността да нарушаваш правилата по правило[202]. Заедно с това символичната рана от загубата на статут се трансформира в нарастваща омраза към приемната страна и идентичностно втвърдяване. Хоризонтът на завръщането „у дома“ е психологическа защита от всички несгоди на емигрантския живот. Това не значи, че той/тя непременно се връща, а че никога не се ангажира докрай с местния живот, че винаги си оставя вратичка за отстъпление.

Накрая, „триумфалното“ завръщане. За онези, които решат – или биват принудени да решат, – да се откажат и да си тръгнат, завръщането обикновено се преживява като поражение. Разбира се, парите са еднозначен мерител на успех, но с колкото и големи спестявания да се върнат, винаги остава усещането, че те са можели да бъдат и повече, а шокът от значително по-ниското заплащане у дома депресира. Завърналият се в родината е загубил време и прекъснал връзките си, което прави трудно бързото му реинтегриране, той/тя живее от икономиите си, които се топят. Една от честите компенсаторни реакции е показното потребление, имащо за цел да убеди околните, че е успял. Мъчително спестените пари в повечето случаи отиват за апартаменти и обзавеждане, рядко за започване на бизнес (почват бизнес онези, които от самото начало са имали подобен план). В много случаи реинтеграцията се оказва невъзможна и мигрантът заминава отново: подобно на чужденеца при Шютц, той/тя вече никога не може да се завърне у дома, защото е станал чужденец на самия себе си.

Нека сега добавя към тази типова мигрантнска траектория няколко качествени наблюдения, които да й придадат повече културна дълбочина.

Фортуна. Учудващо е мястото на случайността в житейските разкази. В известен смисъл самото дефиниране на изследвания вид мигранти като такива без предварителни знания, контакти и умения ни води към импровизация. И все пак когато в десетки разкази между решението (което най-често е предизвикано от уволнение) и самото заминаване има не повече от месец, започваш да се замисляш. Как е възможно човек да се реши да промени живота си така бързо, без подготовка, без каквато и да било сигурност? „Тръгнах с малко пари в джоба и телефонния номер на едно момче, син на братовчедка на баба ми, което не познавах“, разказа една мигрантка в Италия. Или пък: „Това, което ме спаси, беше че се запознах в самия автобус с една жена, която се оказа жената на приятел на мъжа ми“.

Както винаги, когато човешкото същество се чувства безпомощно, нараства ролята на чудесните съвпадения и необяснимите случайности. Спътникът, с когото сте се запознали току-що, ви предлага да ви приюти; минувачът, който ви вижда да седите отчаян/а на автогарата посред нощ, се оказва първият работодател. На няколко пъти се появи сходен разказ за двама приятели, от които единият се подготвял и проучвал страната с години, а другият – тръгнал просто така, за компания. И после, виж какво нещо е съдбата, този несериозният (който разказва) останал, а пък сериозният бил принуден посрамен да си замине. Въпросът не е тук да обследваме митологията на мигрантите, а да подчертаем усещането за неуправляемост на собствения живот, което именно поражда подобен тип митологично мислене.

Тук следва да отбележим и безвремието, в което попадат повечето мигранти от този тип. Работата, с която се захващат, в повечето случаи не е свързана с изграждане на кариера, нещо, което често контрастира с изходната нагласа на онези, които идват от по-високи социо-професионални групи: с работа на черно дори не се трупа стаж за пенсия. Емблематичен тук е случаят на фиктивния студент, който се презаписва в северно-европейски университет не за да учи, а за да работи като келнер, т.е. който не работи, за да учи, а (уж) учи, за да работи. Единственото, което надхвърля краткосрочната перспектива, са от една страна, парите, от друга – евентуалното регуларизиране на документите. Миграцията изявява и едно културно изток-западно разминаване в отношението към времето, свързано с възрастта. В България човек излиза от юношеството по-късно, за това пък работи до по-късно; обратно, в по-развитите капитализми трябва да се включиш в живота с летящ старт и при никакви обстоятелства да не допускаш „дупки“ в CV-то си. Да живееш на запад с българска темпоралност, означава да се обречеш на неуспех. Изход – поне в полето на въображението – за мигрантите е хоризонтът на бягството. Какво ще правим, когато остареем и ни изгонят? Ще се върнем у дома!

Езикът. Трудно е да се надцени незнанието на чуждия език в живота на мигранта. Идващите от България очевидно нямат други сериозни културни проблеми в интеграцията си: религията не играе особена роля за тях, всекидневието им е построено в имитация на западни образци, мъжко-женските отношения не се различават драматично. Ето защо езикът придобива и такава тежест като културна граница.

Процентът на българите, които казват, че не знаят никакъв чужд език, се движи между 40 и 50%.[203] Разбира се, това още не значи, че някой социолог е изпитвал останалите 50-60% и може да удостовери, че те знаят – всеизвестно е плачевното състояние на езиковото обучение у нас. За огромна част от старото поколение, учило при социализма, чужд език е руският, който не върши работа в ЕС. От сметката трябва да се извади и около една десета граждани, за които такъв е турският или друг балкански език. Но има и едно структурно съображение, което рязко сваля процента на езиково компетентните: с изключение на няколкото елитарни езикови гимназии, езиците на основните страни на емиграция – Испания, Италия, Гърция – практически не се учат от младите българи. От това следва нещо просто, но страшно. В мнозинството случаи езикът се научава на място, в хода на едно мъчително, временно, маргинално съществуване.

Проблемът може да се илюстрира с едно съвсем конкретно наблюдение. Екипът ни беше учуден да научи, че когато в Италия наемат румънските гледачки на стари хора, техните заплати са със сто евро по-високи от тези на българките, което при една сума от ? 600-700 е чувствителна разлика. Зад културалистките обяснения и стереотипите, причината се оказа съвсем прагматична: румънките от самото начало разбират малко италиански поради близостта на романските езици, и разбира се, го научават много по-бързо, което ги прави, при равни други условия, по-добри гледачки. В интервюта със строители, работили в Испания, правени в град Рила, ни казаха, че когато човек научи езика и почне да се разбира сам с работодателя, заплатата му може да скочи с 50% поради „комисионната“, прибирана дотогава от посредника.

Нашите сънародници в чужбина често взимат такси за това, че намират работа на новодошлите, понякога им преотдават под наем наетите от самите тях коптори[204], а неведнъж чухме разкази за това как новите биват обирани първата вечер „за добре дошли“, което за хора, които носят всичките си пари у себе си, е доста неприятно. Оттук и крайно амбивалентното отношение към сънародниците – от една страна, „българска работа“, „ние сме си такива, все гледаме да си направим гадно“, от друга – „българинът си остава българин“ и „кой друг да ти помогне“.

Но ролята на посредниците не е само свързана с езика: основната им роля е да подпомагат заобикалянето на закона, те знаят вратичките и сивите му зони. Това е особено важно в южноевропейските дестинации, където никакъв документ, никаква препоръка не може да замести личния контакт и наемането винаги става „на око“, т.е. някой някого завежда при шефа. По тази причина те обикновено са по-стари имигранти, минали през инициацията на полулегалното съществуване, например африканци или албанци в Италия, латиноамериканци в Испания, които предизвикват у нашите хора расистка идентичностна драма, подобна на онези „позиционни нещастия“ (miseres de position), които констатира Бурдийо във френските предградия, при които човек измерва собственото си падение с аршина на собствените си стереотипи („Това е дъното, да ме управляват някакви негри!“) Другият феномен е появата на смътни регионални солидарности на балканска основа, където отдавна установени сърби, хървати или турци поемат нашите хора. За разлика от посредника-негър, фигурата на сърбина има определен емоционален заряд, той може да те експлоатира и повече, но пък е „от нашите“. Странно беше това, че пост-социалистически солидарности (например с руснаци, поляци) излизаха по-рядко, може би заради различията в отношенията с ЕС, настанали между бившите страни от Източния блок след края на комунизма.

Втвърдяването на стереотипите. Известно е, че наместо да увеличава разбирането и толерантността, глобалното смешение множи границите и изостря конфликтите (Roth 2004). Няма културно взаимодействие, което да не се основава на стереотипи, самата същност на знака е такава, да вкарва безкрайното богатство на реалното в проста рамка, която ще разпознаваме отново и отново.

Втвърдяването, за което тук говоря, е резултат не просто от зачестилите физически срещи на хора от различни общности, а от това, че се разпада общото публично пространство, в което тези срещи се състоят – не само езикът, но и ценностният хоризонт, правилата, институционализираният израз на обществения интерес. Самото недоверие в институциите на мигрантите е показателно, в типичния случай те предпочитат да пращат парите си по непознати хора, отколкото с банков запис[205], което в последна сметка едва ли излиза по-евтино. Ето как третират мигрантите в южноевропейските страни: от една страна, ги преследват, от друга, ги толерират като важен ресурс на икономиката и дори периодически ги „амнистират“, т.е. регуларизират. Това двойствено положение сваля както цената на работната сила, така и социалните стандарти на трудовото законодателство и създава покорство.

Другият ефект е изострянето на етническата борба. Тук употребявам „етнос“ в смисъла на Фредрик Барт, който извърши коперникански поврат в мисленето на това понятие, показвайки, че не етно-идентичността поражда границите, а обратно, границите предизвикват преживявания за идентичност (Barth 1969, Госийо 2004). Тоест практиките на мобилност, среща със съперници и борба за ресурси се проецират върху екрана на въображението като представи за някакви дълбоки, съдържателни различия, което улягат в образи и разкази.[206] „Етническо“ тук употребявам в този смисъл на празна от изначално съдържание фикция, породена от граници, сблъсъци, съперничества.

Интервютата с мигрантите са неизчерпаем извор на стереотипи, особено когато се говори с жени. Италианките са мързеливи, украинките са „готови на всичко, за да закръглят края на месеца“, мъжете-англичани, както и във вицовете, са най-истинските кавалери, защото „винаги ви плащат сметката“, а горките немци, виж, те са „най-лошите хора на земята“. Ето как ги описа една млада жена, работила там като сервитьорка:

Дали немците наистина пърдят повече от българите? Може би етническата погнуса от чуждото тук става по-разбираема, ако се представим как се чувства момиче, отишло да работи, за да събере пари за следване и попаднало в долнопробна немска кръчма, значително под социокултурната си среда в България. Етническата омраза намалява там, където страната има либерално законодателство, което задава един хоризонт на равенство и съответно мигрантите по-лесно се интегрират. Така разбираме защо доскоро чуждите, екзотични, неразбираеми испанци се оказват „най-близките до нас“, „южняци“, „купонджии, хора на живота“. Обратно, строгото законодателство на север бързо изтрива спомена за това, че българите бяха „прусаците на Балканите“ във времето на съюзничествата с Германия.

Подобна теза за нагаждането на идентичностите към социалните практики подкрепя и една любопитна особеност на българите в емиграция: те често се представят за идващи от други, по-престижни страни, поради обстоятелството, че за България не се знае практически нищо (най-често етническата маска е на сърби, турци, руснаци). Една история, която чухме в няколко различни версии и която очевидно е градска легенда, най-добре илюстрира това:

Теле-семейството. Има и една друга граница, която либералната мисъл няма как да не положи пред свободния пазар на хора, пари и стоки: семейството. Със семейството си човек е свързан преди и отвъд свободното договаряне и в този смисъл то поставя сериозни проблеми пред глобалната мобилност.

Как си намират едновременно работа и мъжът и жената? Обикновено това не се случва и двойката прекарва седем, осем, десет години разделена, в очакване заминалият да се уреди и да вземе семейството си там. Междувременно към България пристигат сериозни суми, които, разбира се, варират според доходите, във всеки случай едно сто евро на месец се смята от всички за добра подкрепа. В някои случаи самото заминаване е част от кризата в семейството, в други се появяват паралелни връзки там.

Един неочакван детайл в житейските разкази се оказа относително високата възраст на емигриране. В групата, която дефинирахме като „ниски мигранти“, непрекъснато попадахме на следния случай: човек се оженва, ражда дете и тогава тръгва, т.е. той тръгва между 30-тата и 40-тата година. Вероятното обяснение тук е споменатото удължено юношество в България: младите живеят безгрижно при родителите си до късно и едва женитбата ги сблъсква с трудностите на живота и ги кара да търсят чудодейни решения. Отключващите събития за заминаването, разбира се, действат в комбинация: раждаш и оставаш без работа (нещо доста вероятно в безотговорния дребен частен бизнес).

Що се отнася до децата, те, разбира се, са непосилно бреме за мигрантите, не са покрити от чуждата социална система в много отношения, а и правят мигрантите много по-уязвими за всякакъв вид административен контрол и полицейски проверки. Когато е заминала майката[207], детето остава с бабата, която по този начин не само си осигурява роля и внимание, но и финансова подкрепа за „дома, в който се гледа детето“. Но тук не сме в старата практика на прибирането на сираче или осиновяването – майката непрестанно присъства в живота на детето си, това е една нова, глобална теле-майка, която всеки ден звъни по мобилния със специални евтини карти или, за по-оправните, направо се появява усмихната или разплакана по Skype-а, за да пита детето какво е закусило и дали си е направило домашните, кара му се, наказва го, обещава подаръци, т.е. участва активно във възпитанието му. Драмите, които настават, когато такива теле-деца най-после се съберат с теле-майките са покъртителни: очевидно технологията все още не може да замести присъствието, тя идеализира, превръща родителя във фантазъм, достоен за психоаналитичен анализ.

Всъщност децата са в основата на миграционната идеология: в разказите това, че ги оставят дълги години наред – често в най-трудния период от живота им – без родители, се представя като жертва „за тяхно добро“. Причината – за да не им липсва нищо, за да им построят апартамент, за да ги „приберат“ някой ден и тях в чужбината. Що се отнася до самите деца на мигранти, с които говорихме, у тях готовността за пътуване изглежда далеч по-слаба от родителските амбиции: миграцията е нещо тежко, плашещо, унизително, а на тях тук им е по-добре.

Разбира се, най-добрият начин да се интегрираш в чуждата среда е женитбата за местен. В нашите интервюта имаше само няколко подобни случаи, може би защото те така или иначе отпадат от българската общност, а и по самото определение на изследваната група: женят се другите, онези, които могат да общуват, които говорят езика, които имат приятели. Ендогамията на българите в чужбина – или може би по-общо, на емигрантските общности, защото те не са само български – е и до голяма степен причинена от нежеланието да се инвестира в общуване, да се дават пари за канене на гости, да се правят подаръци, да се следи културният живот на страната, та да имаш теми за разговор. Задавах на всички интервюирани в град Рила въпроса, дали са ходили на състезанието с бикове, с което е известен по света град Памплона, където всички те ходят. Отговорът беше – не, използвали празниците около него, за да си дойдат до България, понеже имало няколко дни отпуска. По-евтино е да пиеш бири, купени от гастронома на пейката, да празнуваш Нова година в квартирата. Проблемът е, че не само не научаваш езика, което тези хора съзнават, а че не си изграждаш мрежа, връзки, приятели, което разбират по-смътно.

Заключение: Двойният живот.

Картината, която ни разкри това изследване, беше доста смущаваща. Пред нас бяха хора, разделили живота си на две – тук работа до скъсване, пестене, унижение, там – почивка, харчене, важност. Вероятно подобно удивление е будело разделянето на работно и свободно време с появата на индустриалния капитализъм през ХІХ век. Днес това разделение е не само времево, но и географско: тук идваме да работим, там отиваме да харчим натрупаното. В определен смисъл обратното по посока, но същото по смисъл движение извършват туристите от богатите страни. Можем да го видим и другояче: ние там работим, близките ни тук харчат. Една от очевидните причини за това е разликата в цените на труда и стоките: при една трета от средния брутен вътрешен продукт на Европейския съюз, всичко, спечелено в чужбина, изглежда два пъти повече, всичко изхарчено у дома – два пъти по-евтино.[208] Мигрантът изведнъж се оказва няколко пъти по-богат, или поне такова е усещането му (защото как фигурират в тази сметка само-експлоатацията, лишенията, безправието, съсипаният личен живот?). Разбира се, някаква ефективност тази форма на живот има, тя движи икономики, тя позволява на милиони да преживеят и се практикува от много десетилетия от италианци или португалци във Франция, от мексиканци в САЩ; преживяхме я и ние в Съветския блок със системата на жителството и подусловната миграция (Ditchev 2005), за да не се връщаме до стария колониализъм. В класическата модерност обаче миграциите имат посока, център и периферия, голямо и малко, ясен финал на усядането, натурализирането, добиването на всичките права на местен. Днешната постмодерна мобилност е непрекъснато колебание между двата полюса, като съвсем не е очевидно откъде се тръгва и накъде се отива. Студентът тук отива да бере портокали на село там, учителката – да гледа стари хора. Новата ризоматичност на пространството ще видите по разписанията на автобусите, които вече не тръгват от София, нито стигат до Рим, а свързват едно малко място непосредствено с друго.

Понятия. Една от посоките в осмислянето на новата мобилност може да бъде понятието за „диспозитив“, използвано от Мишел Фуко в „Надзор и наказание“ (1975). Тази дума във френския език значи не само техническа уредба, но и „разстановка“ например на военни или полицейски части: основното в нея е връзката между дискурсивното и пространственото измерение на властта. Дисциплинарният диспозитив е в този смисъл хетерогенно образование, който отива отвъд „епистемето“ от „Археология на знанието“ (1966), надграждайки към него институции, архитектурни уредби, териториализация, таксиномии, законодателни мерки, научни теории, морални нагласи и т.н.

Диспозитивът на знание-власт няма трансцендентност, той е самата форма на социалните взаимодействия, което значи, че включва в себе си и власт и съпротива, казано и неказано, съзнание, и несъзнавано. Либералната уредба на модерността обаче едновременно с това предполага определена доза свобода, изразена във формулата на физиократите laissez-faire, което буквално означава „оставете нещата да се случват сами“. За Фуко тази либералната свобода на движение е всъщност обратната страна на властовата разстановка. Оставените свободно да циркулират хора – в случая нашите мигранти – следват гънките на реалността, т.е. съобразяват се с пролуките, оставени от диспозитива, нещо повече, диспозитивът тъкмо така е и направен, да насочва освободените човешки потоци. (Foucault 2001: 50. виж също: Deleuze 1989, Blanchette 2006; за териториалността Sack 1986). Няма да бъда особено оригинален, ако кажа, че засилената, либерализирана мобилност днес върви успоредно с „борбата с терора“[209], най-видимата част на новия траснационален властови диспозитив. Новите потоци са „пуснати“ да циркулират свободно около по новому затегнати линии, граници, уредби.

Тази друга страна на твърдото, на дисциплинарното Зигмунт Бауман мисли чрез понятието за „течна модерност“. Това е свят, в който проблемите не се разрешават чрез битка и конфликт, а чрез „бягство, изплъзване, отпадане и избягване“ (Bauman 1999 : 11). В него цари несигурност, радикална двусмисленост и непрекъснато самозаличаване на всички знания, всички предишни лоялности. Държавата и социалността изобщо са побегнали („runaway“, Giddens 1999).

Един стар антропологически инвариант във всички човешки култури е това, че властта е близо до хаоса, смъртта – тя заплашва да отключи силите на злото, ако не й се подчинят. В постнационалния свят власта заплашва със собственото си изчезване (не искате да работите? пренасям фабриката в Бангалор[210]). Само че тази практика на освобождаване от собствения си властови диспозитив, на отвързване на властта от пространствената й ситуираност и отговорностите пред управляваните от нея човешки общности[211] днес вече е възприета и от самите подчинени. Подобна стратегия на съпротива нарекох, следвайки Бауман, „втечнено гражданство“ (Ditchev 2006), което трябва да се мисли между два полюса, нито един от тях стабилизиран, окончателен, ангажиращ пълно гражданските енергии, защото всеки проблем може да се реши с бягство и винаги има един хоризонт онова другаде, където мога да се върна или отида. Бягат едните, за да наказват и овладяват, бягат другите, за да се изплъзват и съпротивляват. Ако помислите, това е един чудесен начин за победа над смъртта, или поне над страха от нея: отказвам да се втвърдявам, да се чувствам обречен на тази земя под краката ми.

Литература

Aihwa Ong (1999). Flexible citizenship. The cultural logics of transnationality, Duke University Press, Duhram and London.

Alfred Schutz (2003). L'etranger; l'homme qui revient au pays, Allia, Paris.

Anthony Giddens (1999). Runaway World. How globalization is reshaping our lives. London and New York: Routledge.

Benedict Anderson (1992). Long-Distance Nationalism. World Capitalism and the Rise of Identity Politics, The Wertheim Lecture, Amsterdam: Centre for Asian studies

David Morley, Kevin Robins (1995). Spaces of identity: global media, electronic landscapes and cultural boundaries, London

Dorothy J. Solinger (1999). „China's Floating Population“, in The paradox of China's post-Mao reforms, Merle Goldman, Roderick MacFarquhar (eds), Harvard edition, World.

Fredrik Barth ed., (1969). Ethnic groups and boundaries. The social organization of cultural difference, Universitetsforlaget, Oslo

Gilles Deleuze (1989). „Qu'est-ce qu'un dispositif?“ In: Michel Foucault philosophe, Seuil, Paris, 185-195.

Ivaylo Ditchev (2005). Communist Urbanization and Conditional Citizenship, City, vol. 9, #3

Ivaylo Ditchev (2006). Fluid citizenship. Utopia of Freedom or Reality of Submission?, Eurozine, www.eurozine.com

John Urry (2003). Global Complexity, Polity , Cambridge

Klaus Roth (2004). Kulturwissenschaften und Interkulturelle Kommunikation. Der Beitrag der Volkskunde zur Untersuchung interkultureller Interaktionen. St. Ingbert

Louis Philippe Blanchette. Muchel Foucault: genese du biopouvoir et dispositifs de securite, Lex Electronica vol. 11 n 2 (Fall 2006) www.lex-electronica.org

Michel Foucault (2001). Dits et ecrits II, Gallimard, Paris

Petya Kabakchieva (2006). Crossing Borders: Changing Roles, Changing Identities (Temporary Migration as a Form of Socio-Cultural Exchange in the Enlarged EU), Research paper CAS, Sofia.

Pierre Bourdieu, dir. (1993). La misere du monde, Seuil, Paris.

Rainer Baubock (1994). Transnational Citizenship. Membership and Rights in International Migration, Edward Elgar, Aldershot

Sack, R. (1986). Human territoriality. Its theory and history. Cambridge: Cambridge University Press.

Tim Richardson (2006). „Making European spaces – new corridors in Eastern Europe“, in: Bittner, R., Wilfried Hachenbroich eds, Transit spaces, Jovis, Berlin (50-73)

Zygmunt Bauman (1999). Liquid Modernity, Polity press, Cambridge

Жан-Франсоа Госийо (2004). „Етнос и етничност: дефиниции, теории, апории“, във: Власт и етнос на Балканите, ЛИК

Пиер Бурдийо (1993). „Кодификацията“, в: Казани неща, София: Св Климент Охридски, 80-90.

Светла Костадинова, Институт за пазарна икономика (2005). „Българските емигранти – повече ползи, отколкото загуби за България“, сп. Лидер, май ime.bg/uploads (посетен 01/03/2007)

ИВАЙЛО ДИЧЕВ

Ивайло Дичев е български автор и професор по културна антропология в Софийски университет “Св. Климент Охридски”

Коментари (1)

- 09-07-2008|Unregistered|Юлия Йорданова  – мигрантската литература и мобилните типажи

Поздравявам автора за отличната статия и приноса на изследването му! Убедителността на изводите тук се потвърждава и от някои наблюдения върху феномена на мобилните граждански идентичности, направени в най-новата българска литература – напр. у Т. Димова ("Майките"), Д. Динев ("Ангелски езици" – условно "бълг. литерат."). Интригуващо е, когато антропология на гражданството и художествена литература достигат до общи твърдения за колективния живот. Остава само да видим съвместяването им в общ проект – в нещо като "литературна антропология на гражданството"...

Европа, или ирландският въпрос

Автор: Ралф Дарендорф

Дали и как точно договорът от Лисабон все пак ще бъде ратифициран от всичките 27 страни-членки, е след ирландския референдум въпрос за техниците и тактиците в Брюксел. Кардинален политически въпрос това във всеки случай не е. Този договор и без това едва ли има нещо повече от символично значение, доколкото показва дали организираният Европейски Съюз е в състояние да идентифицира важни въпроси и намира съвместни решения. В тази връзка свидетелството на ирландските избиратели не е точно изпълнено с вдъхновение. Същото вероятно се отнася и до по-голямата част от страните-членки.

Нека тогава да оставим нещастния договор в ръцете на техниците и тактиците – и да проверим вместо това кои са реалните въпроси, които ирландският референдум поставя. По-точно казано, става дума за това кои въпроси се поставят за хората като мен, които желаят един силен, ясно очертан глас на Европа в концерта на свободните държави по света. Разпространено е мнението, че за тази цел преди всичко трябва да бъде отстранен дефицитът на демокрация в ЕС. Ирландският въпрос – така се казва – е онзи за празното пространство, което се открива между институциите на ЕС и гражданите на Европа.

Брюксел не е Европа

В това безспорно има нещо вярно – и въпреки това аз виждам основния въпрос не като „да се осмелим на повече демокрация“, например чрез един общоевропейски референдум. Основният въпрос е не този за празното пространство между ЕС и нейните граждани, а за пространството между Европа и Брюксел. Надеждите, които множество европейци свързват както и преди с общите действия на демократичните държави от този континент, не отговарят на реалностите на Европейския Съюз. Съществува едно очевидно нерешимо противоречие между Европа на тържествените речи – и действителния опит с продължаващата скъпа аграрна политика, безкрайното регулиране на банани, краставици, работни предписания и заявленията за субсидии във всякакви възможни житейски ситуации.

За да отстраня евентуалните съмнения: общият пазар е едно важно и добро нещо. Празничните говорители грешат когато се глумят над „простата зона за свободна търговия“; свободите за размяна на хора, стоки и капитал принадлежат към ядрото на живота в откритите общества. Но те не са онова, което имаме пред вид, когато говорим с приповдигнат, изпълнен с очакване тон относно бъдещето на Европа.

Тук се разпознава рождения недъг на организираната Европа, каквато я познаваме днес. Европейската икономическа общност – както преди нея и Европейската общност за въглища и стомана – беше едно принудително решение след пропадането на всички предишни опити да се създаде един политически съюз в Европа. Двама от най-важните основоположници на организирана Европа от 1951 и 1957, Жан Моне и Валтер Халщайн, обявиха принудителното решение за патентно решение. Халщайн с удоволствие говореше за „логиката на нещата“, която в края на краищата ще доведе до една обща Европейска федерална република. Всъщност тази „логика на нещата“ беше една голяма и натоварена с тежки последствия грешка.

Вече е безспорно, че членовете на Европейската общност от 60-те години – по точно от срещата на високо ниво в Хага през декември 1969 – отново и отново предприемаха опити да обединят в едно мечтаната и реалната Европа. Измислената на времето от големия европеец Етиен Давиньон формула усили съвместната политическа работа. Парламентът, който първоначално – като събрание – беше една незначителна единица, започна да се избира директно и така спечели влияние. Между ежедневната работа в Брюксел и задачите на министерските съвети – и особено между Европейския съюз и правителствените глави – възникна един вид разминаване. Това означаваше от една страна оформянето на една брюкселска култура на висока компетентност и ограничена значимост, а от друга страна изместването на големите теми повече по посока на интернационалните, отколкото наднационалните, комисии. Само понякога, най-вече във връзка с разширенията, Брюксел говореше езика на Европа. Най-важният пример в това отношение са копенхагенските критерии от 1992, които формулираха политическите предпоставки за членство на един ангажиран, разбираем за всекиго език.

За брюкселската култура могат да се кажат много неща. Тя притежава нещо привлекателно, но и нещо изключващо. Към това принадлежи и един определен начин на говорене за Европа, който много се различава от обикновения разговорен език. Не само служители на Комисията и Съвета, но и журналисти, та и многобройни депутати от парламента скоро биват обзети от една смесица от идеализъм и езотерични специални интереси. Интелигентни хора биват убедени, че регулирането на неща като шума на строителни машини са важна стъпка по пътя към желаната Европа. Това обаче не е вярно. В края на краищата в това вярват единствено хората в Брюксел – а останалите европейци се чувстват чужди и откъснати от тях.

Един нов съюз

Възражението, което трябва да се очаква тук, е очевидно: но не трябва ли да продължаваме по веднъж започнатия път? Не е ли Брюксел единствената Европа, която имаме, и за която следователно трябва да се грижим и поддържаме. Не ни ли е необходим за това договорът от Лисабон? Аз вече не вярвам в това. Брюксел не е единствената Европа, която имаме. Освен него имаме и конкурса за песен на Евровизия и Европейското първенство по футбол, процеса от Болоня (процес за уеднаквяване на европейските университети и институции за висше образование, бел. пр.) и – notabene – Европейския Съвет. Никой нормален европеец не смята Швейцария за не-Европа когато тръгне да пътува. Онова, което смятаме за европейско в ежедневието има само малко общо с нещата, за които се храчи бюджета на ЕС.

По-важно е обаче, че брюкселският път не води към Европа. Ние трябва да се разделим от логиката на нещата à la Моне и Халщайн. Може би трябва да се върнем по-назад – към Уинстън Чърчил и европейците от първия час, към Аденауер, Шуман и Де Гаспери. Във всеки случай ние трябва да се върнем отново към основните въпроси. Как Европа може да осигури мир и свобода за своите граждани в светлината на новите заплахи? Това е ирландският въпрос, тоест въпроса, който задават гражданите на Европа.

Отговорът няма да се намери лесно, но той си струва усилието. Трябва да се размисли не върху трескавите опити все пак да се направи по някакъв начин от Брюксел – Европа, а върху едно ново начало. Може би трябва да се говори за един съюз на европейските демокрации, ако думата „съюз“ би могла да се преведе на други езици. Тук става дума за отношението към големите въпроси на мира и свободата. Към това принадлежат външната политика, отбраната, развойната политика, но и вътрешната политика, доколкото тя засяга въпроси на конституцията.

В Брюксел ще кажат: но ние вече правим всичко това. Нещата обаче не стоят така. Да се говори за нещата не означава, че се прави нещо. Освен това е погрешно да се прикачат нови теми към нещо такова като Параграф 235 от стария договор или клаузата Пасерей от Лисабон (клауза, според която едно политическо тяло, което би трябвало да взема решения само със стопроцентово мнозинство, може да ги взема и чрез обикновено мнозинство, бел. пр.) От това няма да излезе нищо. Общият пазар става нещо като допълнение към новия европейски алианс.

Завръщането към изворите, към европейското начало, няма да се случи в институционални дебати. В хода на обновлението е необходимо да се оставят настрана всякакви теории за функционалистко, реалистично и друго съблюдаване. (Тук вече се чувства, че за Брюксел са написани прекалено много дисертации. Една пауза би била добре дошла). Дори въпросът за федерализма не толкова актуален, поне в началото. От време на време една коалиция на желаещите е нещо по-добро от най-малкия общ наднационален знаменател.

ЕС може да остане там, където е

Демократическият Съюз, един европейски алианс, не трябва да се издига върху развалините на съществуващите институции. ЕС може спокойно да си остане там където е. Във всеки случай аз бих препоръчал на изобретателите на новия път да отправят един ясен поглед към Европейския Съвет и свързаните с него институции. Дори само един митнически съюз се нуждае от законови процедури. По централни въпроси обаче удвояването на съдилищата – в Люксембург и Щрасбург – е само от малка полза. И щом вече става дума за удвояване, то би трябвало най-малкото да се провери дали Щрасбург не е добро място за едно ново начало.

Всичко това вероятно няма да се случи скоро – а може би и никога. В ежедневния бизнес Брюксел е по-силен от Европа, а с монопола на пътя Моне-Халщайн са свързани мощни специални интереси. И докато тези интереси побеждават, никой не трябва да се учудва ако надеждите на гражданите остават неизпълнени. Тогава на дневен ред остава ирландският въпрос, тоест как да се намери правилния народ за собствените планове, а като политически въпрос – как може да се достигне желаната Европа.

Източник

РАЛФ ДАРЕНДОРФ

Лорд Ралф Дарендорф (род. 1929) е известен немско-английски социолог и политически деятел.

Златистият слой на живота

Автор: Жанина Драгостинова

В пиесата „Продавате ли демони?“ един от героите на Боян Папазов казва, че животът е устроен така: ред мед, ред лайна. Не знам защо, но напоследък съм затънала във втория слой и не виждам скорошно избавление. Отскоро живея в един от ония престижни, южни софийски квартали, в които няма канализация. Има септични ями. Нашата направихме по всички санитарни изисквания – отвсякъде бетон. Значи, хващаме си лайната в капан, по някое време се обаждаме на специален човек, който идва със специален камион, изсмуква съдържанието и къде го изхвърля, само той си знае.

Да ме прощава специалният човек, че така и не му запомних името и в телефона ми е въведен като „lainar“. Онзи ден, докато му търсех номера, си помислих, че повечето от въведените в телефона могат да минат под това определение, но само един е, който може да свърши работата. Истинският lainar. Та този човек ни светна, че била голяма грешка, дето сме си иззидали ямата. Хитреците оставяли дупки, та лайната им да се изтичат към съседите. За съжаление късно прозряхме тънкостта на септичните ями. И сега lainar-ят ни излиза златен. На две седмици и хоп, звъним му. Една лайнарка 40 лева. Две – 80. Може би има нещо изключително рационално да знаеш, че месечните ти лайна се равняват на кръглата сума от 80 лева, но всякак погледнато това е твърде тежко за олекналите ни джобове. Още повече, че на три месеца цената се увеличава с 20 отгоре.

Тук е редно да направя уточнението, че ямата освен с твърдо вещество се пълни и с отходна вода. Изведнъж мъжът ми се сети, че гледал филм на БиБиСи на екологична тема. Там пустите англичани, за да живеят екологично и да не хабят напразно вода, слагали тухли в тоалетните си казанчета. Тухлата заема пространството в казанчето и оставя по-малко място за водата. И това не ти е някой ориенталски номер. Напротив – европейски.

Напълнихме казанчетата с тухли. Сложихме пясъчен часовник в банята. Всяко къпане равно на едно спускане на пясъка. Развихме шпионската мания всеки да дебне другия колко се задържа банята и на общата вечеря да се портим един друг. Шурти ли водата по-дълго, отиваме и тропаме по вратата. Готови сме да се нахвърлим срещу всеки, който посегне към кранчето. Заживяхме по закона на джунглата. Дойде ли гостенин, му предлагаме от мокрите тоалетни кърпички да си избърше ръцете с надеждата, че ще се избегне отиването до чешмата.

А ямата все пълна стои.

Ще ми се да запитам драматурга Боян Папазов, все пак кой живее в меда. Дали пък не са lainarite?

ЖАНИНА ДРАГОСТИНОВА

Жанина Драгостинова (род. 1962) е българска журналистка и писателка. Дебютната й книга Твоята история. 52 седмици от началото на 21. век събира 52 очерка, публикувани преди това във в. „Дневник" и сп. „Паралели". В края на 2006 г. издателство „Колибри" издава сборника й Моята история. Де е България?.

Коментари (6)

- 07-07-2008|Unregistered|Guest User

Уважаема Жанина, всичко зависи от гледната точка, предполагам, че много биха ви завидяли за "престижния" район и новата къща, в която живеете, но всичко зависи от това, дали гледаме нещо "отвън" или "отвътре", особено, когато има много по-сериозни проблеми за решаване в Столицата, каво са едни " laina " :-)))

- 10-07-2008|Unregistered|фс

е, не е само до въпросът, става дума и за "хитреците" и за

- 10-07-2008|Unregistered|фс

е, да си допиша коментара..., та става дума и за laina и за "хитреците" и за lainarite, и за водата, и за ямата..., та такива ми ти работи.

- 10-07-2008|Unregistered|e-ink  – Коментара на "Без име"

Един умен текст и веднага някой ще ти завиди за къщата!Малък проблем ли е, че цели части от столицата нямат това, което една швейцарска къща из шубраците има още с построяването си? Жанина е намерила чудесна метафора за тънкия грим на нашата турбомодернизация.

- 10-07-2008|Unregistered|e-pink

Текстът може да е умен, може и да не е... Но определено авторката е част от българската "турбомодернизация".

- 24-07-2008|Unregistered|Charli  – Златистия слой на живота

Какво правите, бе хора!Със сълзи се смях на вашите премеждия.Извинявам се за въпроса, но колко голяма е Вашата септична яма? Защото, щом на всеки две седмици Ви я чистят, значи само серете!!!

Опреснители на паметта

Автор: Здравка Евтимова

Самият той ми даде тази идея, благодарение на която щях да кажа сбогом на вечното безпаричие. Под „самият той“ разбирам бившия си съпруг, който, естествено, живее с далеч по-млада жена от мен, а това само по себе си говори, че има достатъчно банкноти да я издържа – в противен случай кое уважаващо себе си одушевено съществително от женски род ще остане при възрастния господин с ишиас, когото аз напуснах?

Аз и възрастният господин имаме син, който освен многото си приятелки има и безкрайно много дългове. Понастоящем той е минал в нелегалност, звънят ми през час разни кредитори и питат къде е крадливият изверг. Учудих се, когато една вечер се обади не кредитор, а бившият ми съпруг:

– Кажи на Камен (така се казва неблагонадеждният ни син), че мога да му помогна да си плати дълговете, защото не искам някой ден да докарат обезобразеният му труп пред новия ми мезонет. Гледката ще покруси дълбоко Сияна.

Сияна е младото цвете, което заради банкнотите живее с моя бивш.

– Уви, не зная къде е синът ти – отвърнах аз.

В края на краищата Косьо, съпругът ми от далечното минало, донесе две хиляди долара – сума, с която плати на кредиторите. Синът ми и неговата последна любов щастливо се прибраха у дома – събитие, което не ме зарадва кой знае колко, защото Камен не яде хляб – има лениви черва и според лекарите трябвало да се храни само с месо. Друг път, когато Камен акостираше вкъщи с някое ново завоевание, аз излизах в нелегалност при един мой приятел, за когото се надявах да се омъжа. Но той ме отряза – естествено е, че на света има много по-млади жени от мене, способни да похарчат парите му.

Камен видя откъде капят финансовите средства: от бившия ми съпруг; клекна при баща си и заплака на рамото му. „Той даде ли ти още пари?“, попитах го аз и разбрах, че баща му отново се е изцедил с няколко стотачки. Знаех, че синът ми е стиснат като самата смърт, но бях решила и аз да отида на курорт, по дяволите, защото ми омръзна да живея с мъже, които все си намираха някоя по-хубава и по-интелигентна от мен.

– Боя се, че имам опасно заболяване – излъгах аз, но Камен не се интересуваше нито от опасни, нито от безопасни заболявания. – Сине, – подхванах на тънката струна, която в душата му въобще не съществуваше. – Помня, когато беше малък… Колко беше красив тогава... – единственото нещо, с което можеш да стоплиш отвратителния характер на сина ми, са плоски комплименти от типа колко е чувствителен и гениален. Казах, че като малък само той ме е обичал. Тази дебела лъжа разтопи два-три сантиметра лед под кожата му и той бръкна в джоба си. Извади една смачкана петдесетачка, което не беше добър знак. Изтъкнах, че червата му няма да бъдат толкова лениви, ако ми даде пари на заем. – Ти си прекрасно момче – излъгах отново аз, след което подчертах, че умът му е брилянтен. Така продължавах, докато синът ми измъкна още две стотачки от джоба си и каза:

– Добре, но трябва да ми ги върнеш.

След това отидох при бившия си съпруг. На него не му пукаше дали ще пукна от рак, СПИН или просто шофьорът ще ме пречука, защото не мога да си платя таксито. Затова казах:

– Косьо, в името на хубавото помежду ни... – той се намръщи злобно и разбрах, че що се отнася до мен, за нищо хубаво не може да става дума. Добре: – В името на секса, където си силен – лицето му се раздвижи приятелски и аз продължих смело напред: – В името на най-хубавия секс, който съм преживяла, те моля да ми дадеш пари на заем.

– Нямам пари – заяви той, точно както очаквах.

– Винаги си бил благороден – хвърлих висока топка аз. – Може би ще седна да напиша книга за тебе...

Да, бе! Утре ще стана по-рано и веднага почвам да пиша, рекох си на ума.

– Книга за мене? – измърмори несигурно той.

– Сияна ще бъде очарована, когато бившата ти жена пише такива прекрасни неща за тебе.

Той ми даде петстотин лева и след като още половин час му приказвах колко е красива Сияна и колко велик е самият той, сумата стана цяла хилядарка.

Със Сияна беше далеч по-трудно. Тя знаеше, че всичко в живота е банкноти, знаеше колко струва един час под завивката с възрастния ми мъж и какво трябва да направи, за да получи „Рено Синик“. Помолих я да изпие един коняк с мене и опитах увода за тежкото заболяване. „Не съм лекар“, отвърна ми хладнокръвно младата орхидея.

– Е, добре, не съм болна – заложих на откровеността аз. – Трябват ми пари, за да спечеля един мъж. Дай ми назаем.

– Не съм благотворително дружество – отряза ме тя. – Плати ми коняка, бездруго изгубих много време с теб.

– Около лицето ти се излъчва особена аура – стрелях напосоки аз с надеждата, че случайно ще улуча нещо. – Сигурно в предишния си живот си била законодател.

– В предишния си живот ли? – възкликна младата орхидея и забрави, че трябва да й плащам коняка. – Сигурно съм била жрица или прорицателка.

Щях да приема, че може би е била самият Юлий Цезар. Идеята, че е била Цезар, очевидно й допадна. Сияна призна, че ненавижда възрастните мъже.

Прегърна ме и каза, че копнеела за голямата любов в живота си – с някой млад и силен герой, а не изкопаемо като Косьо. Така е, успокоих я аз и обещах, че ще напиша за нея книга, защото откъде другаде ще намеря такава личност, която е била пророчица, жрица и Юлий Цезар, събрани в едно? Сияна ми даде хиляда и петстотин лева – всичките, които моят съпруг й беше предоставил да ходи на масаж, за да го вдъхновява след полунощ, но ако питаш нея той само хъркал на възглавницата, а тя обливала с кървави сълзи своята, защото какъв е тоя отвратителен живот – без романтична любов?

Минах в нелегалност – съпругът ми, синът и Сияна ме издирват да си приберат заемите. Зная, че изпращат след мен „опреснители на паметта“ – под тая фраза се разбират мъже, които те бият, докато върнеш взетите назаем пари. С първия опреснител спах два пъти и го убедих да продаде старата си „Лада“. Парите профукахме в Созопол, след което го накарах да се закълне пред мъжа ми, че вече съм умряла. С втория се напихме от мъка, че животът е скапан – той беше симпатичен човек. Сега живея в неговата къщичка в полите на Люлин. Не зная колко ще продължи щастието ми, защото имам писма от Сияна, бившия ми съпруг и сина ми, в които задружно изтъкват, че не е прилично кошница като мене да съсипва такова хубаво младо момче като техния „опреснител“. Питат ме също така какво става с книгите, които съм обещала да напиша за тях.

ЗДРАВКА ЕВТИМОВА

Здравка Евтимова (род. 1959) е българска писателка.Завършила е Великотърновския университет през 1985 г., специалност английска филология.Автор е на четири сборника с разкази и четири романа, публикувани в България. Нейни разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Австралия и Германия, където през 1999 г. тя печели наградата за къс разказ в конкурса за разкази на фондация Lege Artis.

Коментари (6)

- 10-07-2008|Unregistered|Guest User

Супер си! Не само мъжете могат

- 15-07-2008|Unregistered|Guest User

много добро!

- 22-08-2008|Unregistered|Guest User

Казандзакис ще се обърне в гроба от такова третиране на женската психика, на обръщането на жената в чудовище и грозилище-душевно, физическо и сексуално извращение...психоанализата ясно доказва, че всеки намира това, което носи в душата си, четете Юнг, даже попрегледайте класицит, бе хора, иначе ще загинете от безнадежност и усещане за живот на ръба на престъплението и уродството, на душевното деградиране от безпътица и невежество!!!А човек, който ексхибионистично разголва тези гангренясали рани без цел и посока има нещо да отмъщава на човечеството-това е някакъв извратен социалистически реализъм и медицински натурализъм, примесен с кеф със сюрреалистични ужаси.

- 22-08-2008|Unregistered|Guest User

Ама какво му е доброто, Бога ми?!?

- 04-01-2009|Unregistered|иванов  – Разказчето

Браво...А с това "одушевено съществително от женски род" направо ме убиваш. Макар че, душа в една Сияна, е силно казано. Виж десетина доларови стотачки по е възможно.

Разказа е уместна и силна сатира за днешното време.

Усмихнат ден: Иванов

- 04-01-2009|Unregistered|иванов  – БЕЗ ИМЕННИКА

Много са неприятни,безименнте критикари.

Това говори много за критика.Най-малкото, че е страхлива и дребна душица, както твърди психоанализа.

Бих ти препоръчал душичке, да прочетеш и проучиш внимателно.Какво е писал бащата на ПСИХОНАЛИЗА З. Фройд на тази тема; как и доколко са прави със свойте възражения на неговите тези, стотиците му опоненти, все учени от висока класа, и чааак след това да се изказваш и поучаваш другите.

Иначе звучиш смешно с този твой Казандзакис

Какво означава „женски гений“?

Автор: Юлия Кръстева

Разговора води Сабине Ролф.

В предишните си работи вие се занимавахте преди всичко с автори-мъже като Лотреамон, Маларме, Селин, Бекет или Пруст. От няколко години насам се концентрирате върху жени. Защо?

Нали минавам за теоретичка на феминизма. Във всеки случай вече отдавна нямаше моя книга, разработваща концепцията ми за женствеността. Студентите ми смятаха, че е време да я напиша.

Защо точно тези три жени – една политическа философка, една психоаналитичка, една писателка?

Беше ми невъзможно да правя някакви общи изказвания за жените. Едно от постиженията на женското движение е разчупването на универсализиращите концепции относно тази или онази част от човечеството – и аз мисля, че една феминистка, а също и обща културна теория, трябва да работи с конкретни примери. Пък и не беше трудно да ги намеря: Хана Аренд не може да бъде подмината ако човек се занимава с ужасите и трагедиите на 20-ти век. Изборът на Мелани Клайн е свързан с моите психо-аналитически работи: тя се движеше близо до Фройд, бидейки същевременно напълно независима и установявайки едно ново направление в психоанализата. С тези две жени ние се намираме при политическите катастрофи, лудостта, психозата. Искаше ми се обаче да покажа и как жените преодоляват ужасите на 20-ти век, как се спасяват от меланхолията. Много от големите писателки не успяват да го направят, помислете само за Марина Цветаева или Вирджиния Улф. Но в това време имаше и много жени, които се наслаждаваха на живота и чувствеността си, които експериментираха с тях и намираха в това радост и удоволствие. Колет пише много ентусиазирано за тези неща и с това е голямо изключение сред писателките.

Защо наричате тези три жени „гении“? Това е едно доста спорно, обикновено свързано с мъжете понятие.

Да, отнасянето на „гения“ към жените е провокация. С нея преследвам две цели: от една страна се противопоставям на тенденцията да се провежда борбата за освобождение на една група за сметка на индивидуалността на отделните й членове. Тази тенденция характеризира големите освободителни движения на 19-ти и 20-ти век и тя може да бъде открита и сред феминистките. Оттук и моят апел: моля вземете пред вид единичното, индивидуалните постижения на всички – това е основата на всяко освобождение! На второ място бих искала да покажа, че всяка жена, всеки човек разполага със способността да надрасне самия себе си. За мен геният не е непостижимото, божественото, а по-скоро способността да надминеш самия себе си, именно в този свят. Който чете моите книги за Аренд, Клайн и Колет може да види, че тези жени са се сблъсквали с множество проблеми, но са били в състояние да ги превъзмогнат и да създадат творчество, което в никакъв случай не е романтично, божествено или абсолютно, но пък отваря нови хоризонти.

Виждате ли в това нещо специфично женско, все пак заглавието на трилогията е „Le génie féminin“?

Разбира се, че всеки мъж също е в състояние да култивира собствената си уникалност. Моето впечатление обаче е, че в нашите демокрации именно жените разполагат с добри условия да се усъвършенстват. Наблюдавам една инициатива, едно желание и една динамика, които ме впечатляват дълбоко. В сравнение с това мъжествеността се намира в един вид криза. Това може да се наблюдава при младежи, които имат големи трудности с откриването на собствени стандарти пред лицето на традиционните образци за мъжественост – велики мислители, шефове на концерни и т. н.

През последните седмици тук в Германия се написа много за май 1968. Как го преживяхте в Париж и как виждате неговото значение?

Това беше само две години след като бях отишла от България във Франция и се чувствах поразена от онова въжделение за освобождаване на сексуалността и фантазията, за мобилизиране на младите хора. Развитията, които наблюдаваме в момента – онези на жените, ролята на младото поколение, отварянето към етническите и религиозни различия – всички те са заложени в движенията от 60-те години. Преди два дни някой ми каза: „Не разбирам защо всички говорят за 1968, падането на Берлинската стена беше много по-важно“. Но дори и падането на Берлинската стена е следствие от едно развитие, което започна през 1968. Тя даде и на хората от Източна Европа идеята, че обществото може да бъде променено.

Във френските университети след 68-ма философията и основаването на теории играеха решаваща роля. Как изглежда това днес?

Определящо е впечатлението, че вече няма големи мислители. Мисля, че това започна с атаките срещу френската теория, за която се твърдеше, че била нещо неразбираемо между математика и хуманитарни науки. Това беше един вид защитна реакция от страна на американските университети, които се чувстваха някак колонизирани – а освен това някои от нашите теоретически развития действително изглеждаха доста абстрактно. Към това се прибавя и факта, че в момента ние живеем във време на мислене, определяно от търсене на сигурност, от консерватизъм, от „Cocooning“ (затваряне в себе си, бел. пр.), с които типа свобода, за който става дума в тези теории, не е добре съвместим. Но в университетите те продължават да бъдат развивани и отново се смесват по-отчетливо с конкретни въпроси, като например културните и сексуални различия, миграцията, религията.

Самата вие също се занимавате с религията. За какво става дума в тези случаи?

Една тенденция, която ме интересува особено много, е новото приближаване към религиозното наследство на Европа. Аз мисля, че ние, децата на секуларизацията, трябва да се изправим пред тази традиция. Самата аз се определям като принадлежаща към една модерност, която прави това чрез средствата на психоанализата. В новата ми книга Тереза, моя любов, която току-що се появи във Франция, се занимавам с Тереза от Авила, една мистичка от 16-ти век. В нейните видения и писанията си за тях тя развива една форма на религиозност, която свързва вярата с абсолютната любов. Нейната творческа сила също е форма на женския гений, разбира се не от 20-ти век, но все пак такава, от която във времето на „сблъсъка“ на културите ние бихме могли да научим много.

Източник

ЮЛИЯ КРЪСТЕВА

Юлия Кръстева е френска изследователка от български произход, работеща в областта на философията, психоанализата, теорията на феминизма, лингвистиката и семиотиката.

Коментари (5)

- 09-07-2008|Unregistered|Юлия Йорданова  – Юлия Кръстева

Силно се надявам най-новите книги на Юлия Кръстева, за които става дума в това интервю ("Женският гений" и "Тереза, моя любов"), много скоро да бъдат издадени на български език.

- 10-07-2008|Unregistered|фс

да, така е. В цяла Европа ги има – у нас – не?

- 28-07-2008|Unregistered|Guest User

Хм, много интересно интервю. С нетърпение очаквам превода на книгите, но мисля, че ще мине много време преди да се появят и български женски гении. Всичко е много объркано и разместено у нас и трудно се изплува в такава тиня! Жалко за изгубените духовни дами!

Бисера

- 25-08-2009|скука  – Да бе

аз пък силно се надявам да не бъдат издадени, този феминизъм, на Юлия Кръстева, няма нищо общо с правата на жените, а е писане на bestseller-и чисто и просто

- 03-09-2011|Alois von T.

Госпожа психоаналитичката, отново предоставя на читателите си елитарно-феминистките си размишления и заключения с глобалистичен привкус...далече, извън актуалната тема за необходимостта от прагматичен отпор на пагубните тенденции за оцеляването на Стария континент и неговата цивилизация. А това е базата и основната предпоставка за осъществяване на идеите за хуманистичният ѝ феминизъм.

Българската риба

Автор: Станислав Стратиев

Българската риба е ни риба, ни рак.

Когато няма риба, и българската риба е риба.

Тя е най-мълчаливата риба в света.

И си знае защо.

Черно е не само морето, в което живее, но и тиганът, в който я пържат.

От векове българската риба се лови на чужди въдици.

И се пържи в собствената си мазнина.

Тя се ражда попче, живее като цаца и завършва като калкан.

Съвсем сплескана.

Още преди да се роди, българската риба е загубила Бяло море и Охрид, Босфора и Дарданелите, затова е интернационалист.

И пасе трева,

Нито една българска риба не си знае гьола, тя плува най-добре в мътни води.

Когато тежи над един грам, обикновено се мисли за риба тон. Когато пророк Йона престои три дни и три нощи в утробата на българската риба, той излиза оттам сиромах Лазар. Защото му взимат по триста долара на час. Като за офис.

Българската риба не се яде с пръсти, нито с вилица, а с друга българска риба. Виното, с което се яде българската риба, се пие от чаша, направена от черепа на нейните врагове.

Българската риба се обединява единствено в консервна кутия.

Гръбнакът на българската риба е политически.

За нея дружбата е като слънцето и въздуха за всяко живо същество.

Това, което другите народи са направили за сто години, българската риба трябва да направи за двайсет.

Тя трябваше да се прави не само на риба чук, но и на риба сърп.

Без да бъде златна, тя изпълняваше всички желания на дядото. И на дъщеря му.

Исус с пет риби нахрани пет хиляди души.

Осем милиона български риби храниха осем души.

И чорапите им – пак кърпени.

Българската риба е най-опушената риба в света.

Тя съдържа не толкова фосфор, колкото фосфати. Българската риба се вмирисва откъм опашката. Според тези, които я управляват.

От три български риби се получават трийсет политически партии.

Българската риба е българоезична.

Тя е най-демократичната риба в света.

Преди тя е била дънна, а сега е летяща.

Хайверът на българската риба е червен и син.

Но обикновено я пращат за зелен хайвер.

Всяка българска риба мечтае да стане капиталистическа акула.

Пътят на българската риба към Европа и към света минава не през Босфора и не през Вашингтон, а през тигана.

СТАНИСЛАВ СТРАТИЕВ

Станислав Стратиев (1941–2000) е български писател и драматург, може би най-яркото явление в съвременната българска комедия и сатира.

Коментари (2)

- 13-07-2008|Unregistered|Guest User

Българската риба се смее беззвучно, колкото и да си отваря устата – никой не я чува, сигурно защото няма зъби да хапе, затова лесно прегаря – все нагарча, абе я по-добре рак – едно напред-две назад, хем на изток, хем на запад....

- 07-08-2008|Unregistered|Една Българска Риба Мутант

Страхотно!

Забравете Ирландия!

Автор: Барбара Йортел

В Брюксел гори чергата. Виновно за това е не само „Не“-то на ирландците за Лисабонския договор. В криза, при това много сериозна, е и югоизточноевропейският район. На 23 юли се очаква следващия доклад на Европейската Комисия за напредъка на България в борбата срещу корупцията и организираната престъпност. Още от сега е ясно, че България, която заедно с Румъния влезе в Европейския Съюз през 2007 година, отново ще получи лоша оценка. Българският вестник Капитал предпазливо спрегна възможността за наказание, предвидена от параграф 7 от договора в Ница – включително и до загубата на право на глас в Съвета.

Главоболия на София създава не само продължаващата строителна площадка правосъдие и вътрешни работи. Новобранецът в ЕС в момента се бори и с един друг проблем, който вероятно ще подсили отрицателната позиция на скептиците относно присъединяването. През март тази година ЕС временно замрази помощни фондове в размер от около 500 милиона евро. Причината: масивни злоупотреби с тези пари в София. Така например бившият ръководител на пътния фонд се намира под подозрение, че е злоупотребил със средства на ЕС в размер от 50 милиона евро, давайки ги на предприятие, принадлежащо на брат му. Ако практиката на разпределение на средствата от ЕС не бъде променена в най-скоро време, Брюксел заплашва със замразяване и на други пари от европейските фондове, от които до 2013 година България трябва да получи селскостопански субсидии в размер на 3,5 милиарда евро и 6,85 милиарда евро, предвидени за насърчаване на регионалното развитие.

Онова, което хрумва на българския премиер Сергей Станишев във връзка с тази нерадостна перспектива, можеше да се прочете неотдавна въвFinancial Times. „Да се налагат санкции защото реформата на правосъдието не се движи достатъчно бързо, би означавало да се отслаби българското правителство и да се окуражат политическите екстремисти“. Един отрицателен доклад би подпомогнал ултранационалистическата партия Атака при осъществяването на нейната политическа и икономическа игра и при разпространяването на представата, че в ЕС България бива третирана като член от втора ръка.

Този рефрен на управляващия български политически елит ни е познат до пресищане. Когато с победата на социалистите в парламентарните избори от 2005 за пръв път в Народното Събрание с 8 процента влезе и дясно радикалната партия Атака, министър-председателят Станишев и Co. побързаха да успокоят духовете. Явления като Атака имало и в други страни, това било нещо преходно. В последствие призракът на един нарастващ екстремизъм обаче се оказа отново и отново много полезен като заплашителен жест по посока към Брюксел, ако България не бъде приета в Съюза според първоначалния план. Някакъв самокритичен анализ относно евентуален провал на утвърдените партии? И дали темата Европа беше представена достатъчно ясно на хората, с всичките й предимства, но и с очакваните трудности, дали техните страхове бяха взети достатъчно сериозно? Нищо подобно!

Вместо това нестабилната още от самото начало управляваща коалиция стилизира присъединяването като някакъв съдбоносен въпрос. Също като пословичното зайче, гледащо змията, правителството и голяма част от гражданите гледаха като хипнотизирани към привидно спасителния 1 януари 2007, при което един часовник в центъра на София отброяваше оставащите до присъединяването дни. Реалните проблеми, като масовата корупция и организираната престъпност в голям стил, бяха засегнати само колебливо от правителството, което и досега е оплетено в гъсталак от стари клики и противоречиви интереси.

По онова време влакът от София към Брюксел отдавна беше поставен в коловоз и вече не можеше да бъде удържан – по чисто политически причини. Управляващите както ЕС, така и в България не бяха разбрали това много добре. И така те се преструваха, че … Европейският Съюз, че поради продължаващите дефицити в областта на правосъдието и вътрешните работи ще се намеси твърдо и ще отложи присъединяването с една година. София – че взема предупрежденията на сериозно и е твърдо решена да изправи тези неуредици.

Работата щяла да започне едва след присъединяването, повтаряше често министър-председателят Станишев. А сега? Неговата реторика след 18-месечно членство води до едно-единствено заключение: България се държи като дебелоглав ученик, който не върши домашните си упражнения, но, ако бъде заплашен с наказание от учителя, сам го обвинява в това, че напълно е объркал целите на обучението. Това е не само един недодялан опит за изнудване, но и обявяване на банкрут от страна на едно правителство с думите: Виждате ли, ние не можем да се справим с проблемите си, но все пак си оставаме по-малкото зло!

И тази оценка е за съжаление не съвсем погрешна. Въпреки това точно сега ЕС не трябва да се оставя да бъде залъгвана с такава реторика. Казано направо това означава: Европейската комисия трябва най-после да приложи така наречените предпазни клаузи, предвидени от договора по присъединяването от 2005 и в крайна сметка да прекрати по-нататъшните плащания за България. Защото кой се впечатлява от един мониторинг, който остава без последствия въпреки доказаните негативни заключения? И какво трябва да се мисли за една ЕС-комисия, която гледа безучастно как милиони евро от парите на данъкоплатците изчезват в джобовете на корумпирани чиновници? Брюксел трябва да предприеме нещо! Защото, ако се остане само при празните заплахи, Европейският Съюз рискува да изгуби още повече доверие от страна на гражданите си.

Пред вид възможните санкции, които ще засегнат чувствително преди всичко населението, София изглежда все пак се опитва да задвижи нещо. В началото на май Сергей Станишев проведе обширна промяна на правителството. Освен това беше създаден постът на един вицепремиер, който да контролира и наблюдава законосъобразното използване на средствата от ЕС – една камикадзе-мисия. Без съмнение това са крачки в правилната посока.

Но това не е достатъчно! България трябва сега да докаже, че усилията за реформи са не само един вид успокоителен жест по посока на Брюксел, а и израз на реална политическа воля за промени. Само така София може да носи своята нараснала отговорност: към хората в България, към останалите страни-членки на съюза, както и, не на последно място, към своите съседи.

Защото тяхното справедливо желание за присъединяване към Съюза бива дискредитирано и чрез провала на София. При това моментът едва ли би могъл да бъде по-малко подходящ: мнозинството от държавите в ЕС започва да се отнася все по-скептично към идеята за един по-нататъшен рунд на разширение. А средносрочната перспектива на кандидатите и без това е поставена под въпрос чрез референдума в Ирландия.

Източник

БАРБАРА ЙОРТЕЛ

Барбара Йортел (род. 1964) е кореспондентка за Източна Европа и Балканите на берлинския вестник taz. Началната й еуфория относно приемането на България в ЕС вече доста се е изчерпила.

Коментари (5)

- 13-07-2008|Unregistered|Guest User

"България трябва сега да докаже, че усилията за реформи са не само един вид успокоителен жест по посока на Брюксел, а и израз на реална политическа воля за промени..." Тя, България, доказва вече почти двайсет години едно нещо (ако не броим 50-60 преди тях), как така за една-две години ще докаже друго – аз не знам.

- 18-07-2008|Unregistered|Velizar

Мене ми е мъчно, мене ми се плаче!

- 18-07-2008|Unregistered|Guest User

Такива промени не стават за броени месеци. Това са качествени исторически преустройства, които изискват време. И наистина е трудно, и наистина са нужни камикадзета. 80% от статията е куха риторика на надменен човек, който нищичко не разбира не само от спецификата на Балканите, но изобщо от исторически промени. Еуфорията и се била изчерпала! Кратуна.

- 19-07-2008|Unregistered|Guest User

Нека оставим дечицата да си спинкат и политиците да си крадат, що да ги тормозим излишно? Това е исторически процес, иска време, иска търпение ... Чужденците нищо не разбират от български сън и крадене, що ли да ги слушаме? Колко по-лесно е да се инатим и викаме като непослушно детенце: „Няма пък, няма, няма, няма!“

- 07-08-2008|Unregistered|Guest User  – "Забравете Ирландия!"

Е, ние си нямаме Херкулес, който да почисти кочинката България. Това значи едно – радикални мерки за момента до излекуване на болестта. Нови избори, нови хора в парламента и експертно управление на държавата под контрол на ЕС. И нещо важно за защита на обезумялото от мизерия население: Съд за управляващите придизвикали тази бедност. Иначе ще настъпят събития пред които феномена на "Червените бригади" в Италия ще е мил детски спомен за невинни игрички на народното възмездие!

Могат ли бедните да се научат да пестят?

Автор: Рашел Снайдър

Защо бедните хора не могат да пестят? Отговорът може би изглежда заслепяващо очевиден: защото не печелят достатъчно. Но това обяснение не било достатъчно за Стивън Бробек – то му се струвало прекалено лесно, прекалено пораженческо. Като изпълнителен директор на Американската Федерация на Потребителите в продължение на почти три десетилетия, той непрекъснато наблюдава как хората увеличават дълговете и намаляват спестяванията си. Тази тенденция го обезпокоява. Разбира се, той мисли, че всеки трябва да пести повече, но се чувства особено загрижен за съдбата на най-бедните американци. Около девет милиона домакинства нямат буквално никакви финансови активи – нищо, на което да се облегнат при непредвидени обстоятелства или пенсиониране. Мислейки именно за тях, Бробек започна един социален експеримент, целящ да промени спестовните навици на хората.

За да ги накара да спестяват, Бробек първо трябваше да разбере защо не го правят. И така той ангажира Джон Каски, професор по икономика в колежа Суортморе, който пък изпратил един антрополог да проведе серия от интервюта в бедни общности, една в градската област Сан Хозе, Калифорния и друга в селските райони на Мисисипи. „Очаквах хората да говорят за неща като липса на банкова сметка или това, че имат лоша кредитна история“, казва Каски. „Мислех, че те ще говорят за финансови неудобства, но вместо това те говореха само за стрес.“ Той открил, че в много случаи хората не пестят не защото реално не могат, а защото си мислят, че не могат.

Част от тази психологическа бариера според Каски е социалният натиск да не се пести: в момента когато хората успеят да заделят нещо, приятелите и семействата им веднага започват да ги молят за заеми. Но има и други пречки. Хората в двете общности се страхуват от загуба на социалните помощи ако спестят пари. Много семейства дори не говорят за спестявания; вместо това те говорят за нещата, които ще продадат в моменти на отчаяние – колекции от бейзболни картички, фамилни ценности и други неща с ниска стойност.

Четейки внимателно изследването на Каски, заедно с друга специализирана литература, Бробек заключава, че единственият начин да се накарат хората да започнат да пестят е да се премахне социалният натиск, като същевременно се прокарват скромни институционални промени. Ключът според него е в това да се създаде мрежа от поддръжка за спестявания.

Мрежата, която той е създал, се нарича Америка Пести. Започнал като експеримент в Кливланд през 2000 година, междувременно проектът се е разпространил в повече от 40 области в цялата страна и има около 75 000 регистрирани участници. В Кливланд, Бробек е убедил банките да създадат специални сметки, изискващи никакви или минимални баланси и такси за всеки участник в проекта. Той е помолил големите работодатели да провеждат редовни семинари по въпросите на спестяванията, дълговете, семейните бюджети и потреблението. Доброволци са били обучавани да правят презентации с енергични послания като „Създавайте богатство, а не дългове!“ След това започнал да се занимава с въпроси на груповия натиск, стигайки до институции като църкви и общностни групи.

Общността на Църквата на Доверието е била мястото, където Черил Вагнер се научила да пести. Вагнер, на 51 години, никога не е разполагала с нещо повече от джобни пари и серия от безинтересни работи в ресторанти – самата тя ги нарича „блъскане“. В продължение на 15 години тя е работила с прекъсвания за Макдоналдс, а след това като сервитьорка във веригата Международен Дом на Палачинките. „Трябва да се усмихваш по цял ден“ казва тя, без да се усмихва. (Сега тя е помощничка на стари хора). Тя е майка на две деца и баба на 11 и през последните няколко години редовно е сменяла адресите си. Когато един след друг умрели племенникът, племенницата, а накрая и баща й, всяка смърт се натрупвала върху следващата, докато накрая те се превърнали в едно-единствено скръбно послание: толкова години блъскане, а накрая тя не можела да си позволи дори цветя за погребение.

Това опустошително заключение я накарало да обърне внимание когато нейният пастор, Джефри Сандерс, довел през декември 2005 представител на групата Кливланд Пести. Сандърс окуражил членовете на църквата да създадат група за спестявания и Вагнер била една от първите, които се присъединили към нея. Тя си поставила за цел да пести по 50 долара месечно. Това не било дребна цел, като се има пред вид заплатата й по онова време 2,13 долара на час, плюс бакшиши. Но тя не била сама: 35 църковни членове започнали да спестяват заедно с нея.

Вагнер спряла да яде извън къщи и се съпротивявала на изкушенията, предлагани от магазинчетата за стоки от по един долар в околността. „В продължение на 30 дни не ядох сладки неща и хляб“, казва тя. „Това спести доста пари“. Дори само откриването на спестовна сметка било не малко постижение. Вагнер имала лош опит с банките; объркващи такси и изисквания за минимални влогове ги правели прекалено неудобни. Но в една от местните банки тя можала да открие сметка по проекта Америка Пести само срещу пет долара – а освен това за първи път банковите чиновници й се усмихвали.

Около една трета от хората, посещаващи семинарите на Америка Пести се включват в проекта, а като група те пестят половината от онова, което си поставят като цел. Средно участниците успяват да спестят около 65 долара месечно. Това няма нищо общо с големината на проблема в национален мащаб, Но въпреки това Бробек се чувства окуражен. Да се пести когато всяко послание по медиите ви кара само да харчите може да се окаже също толкова трудно, колкото и справянето с някаква пристрастеност. Когато човек печели малко, всеки спестен долар е нещо като малка победа. През последната година Вагнер е спестила 500 долара – не на последно място защото задният й прозорец гледа директно към църквата – спестовната група винаги е само на няколко крачки от нея.

Източник

РАШЕЛ СНАЙДЪР

Рашел Снайдър е американска журналистка и авторка на свободна професия.

Коментари (1)

- 09-08-2008|Unregistered|Костов

Пълен кретенизъм. Нагла, гнусна инсинуация. "Гладувай и ще имаш спестявания"... Отврат.

Август 2008

От Мао до ау!

Автор: Кърт Андерсън

Пекин е плосък и разпрострян на всички страни, опушен и задръстен от трафик и почти съвсем нов, което е причината един американски приятел, който през последните няколко години работи там, да го нарича „народна република Хюстън“.

Всъщност, когато става дума за градски аналогии, Ню Йорк изглежда по-подходящ. Историческият център на Пекин – пространството, включващо площада Тянанамен, Забранения Град, главните сгради на правителството и някои от оставащите hutong райони – подслонява 1,3 милион души на 24 квадратни километра, почти като Манхатън; целият Пекин следва почти точно петте градски района на Ню Йорк по площ и население; китайската столица е приблизително също толкова голяма колкото е Ню Йорк.

Но, след като току-що го посетих за пръв път, аз разбрах, че Пекин от ранния 21-ви век напомня особено много на Ню Йорк от началото на 20-ти век. Това е моментът, в който модерният Ню Йорк откриваше себе си чрез зашеметяващи подскоци – поглъщайки стари градчета и ферми, с нарастващо население, издигащ сградите, които щяха да се превърнат в негови определящи забележителности.

Паралелите са необичайни. Населението на Пекин се е удвоило през последните 30 години, също както населението на Ню Йорк между 1880 и 1910. Първият речен мост, Brooklyn Bridge, е построен през 1880, а първата линия на нюйоркското метро е открита през 1904. Доминиращата част от градската инфраструктура на Пекин – неговите пет концентрични шосета, които заобикалят града – беше започната през 1980-те и току-що завършена. Новото метро на Пекин – 100 километра построени, други 250 трябва да се появят през следващите седем години – бързо се развива.

От архитектурна гледна точка днешният Ню Йорк е преди всичко продукт от предишния край на века. Действително, повечето от най-големите и забележителни постройки се появиха в един удивително кратък период от време. Между 1902 и 1913 градът получи Централната гара, Нюйоркската обществена библиотека, двата небостъргача Flatiron и Woolworth – а през следващите две десетилетия Empire State Building, Chrysler Building и Rockefeller Center. Богатата, модерна метрополия, която се появи внезапно, беше напереното заявление на страната към света – Ей, я ни вижте! – че е започнало Американското столетие. Нюйоркското световно изложение от 1939 беше неговият удивителен знак.

По същия начин днес Пекин е гост на летните олимпийски игри и навлиза в собствения си архитектурен златен век. През последните 30 години икономиката на Китай нарасна шест пъти. Като класически новобогаташ, жаден да впечатли истеблишмънта, на който току-що е станал член, Китай се перчи с мащабите на своите нови ултрамодерни паметници: новият, построен от лорд Норман Фостър, струващ 3,8 милиарда долара терминал на пекинското летище е сред най-големите сгради по света, управлението на Китайската Централна Телевизия ще бъде втората по големина офисна сграда в света след Пентагона … и така нататък.

Междувременно, само на няколкостотин метра от Риц-Карлтън се намират съвсем нови магазини на Фенди, Коуч, Прада, Гучи, Брукс Брадърс и Москино. На 15 минути път пеша, заемащ един етаж от небостъргач, се намира нов ресторант, наречен Le Lan, проектиран от Филип Старк, с глобално-разхвърляна викторианска естетика, преродена за нашата изморително хип ера: свещници от венецианско стъкло и гигантски индустриални полилеи, огромен видео екран, поставен в пищна рамка в стил ancien régime, стъклени витрини, съдържащи торбички със сушени зърна, индийски религиозни картини, препарирани птици и книги в кожени подвързии.

Новият блясък на свързания с консумеристката култура начин на живот обаче не се простира навсякъде. Това все още е Китай. Улиците може и да са пълни с Ауди-та, но сред бавно каращите коли се разхождат продавачи на живи костенурки. Докато портретите на Мао и предметите от времето на Културната революция се разглеждат като ироничен кич от новата богата китайска класа, седемметровият портрет на Великия Кормчия, наблюдаващ площада Тянанмен, си остава сериозна следа от времето на дните на култа към личността. От другата страна на площада обаче през това лято ще бъде открит огромен магазин на Apple.

Всеки може да харчи (погледнете само Дубай и Катар). И всеки може да наема архитекти-суперзвезди (ditto). Удивителното нещо около блестящите нови сгради в Пекин е колко все пак брилянтни и оригинални са някои от тях – поразително, радикално великолепни. Никога през последните 11 години, от времето на откриването на музея Гугенхайм на Франк Гери в Испания, голямоформатната архитектура не е била толкова впечатляваща. И, колкото и да е великолепен, Гугенхайм в Билбао си остава (само) музей за изкуство, самият той нещо като едно скъпоценно, рядко произведение на изкуството. Докато двата безспорни шедьовъра на новия Пекин – летището и сградата на телевизията – са сгради с централно за ежедневието значение, сгради от един вид, който много рядко излиза нещо по-добро от посредственото. В наши дни общо взето съществува нещо като обратно отношение между мащаб и архитектурно качество: колкото по-голяма е една сграда, толкова по-трудно е тя да бъде направена великолепна.

Един капризен супер-колос

Разпространеното мнение сред американците е, че „всичко се промени“ на 11 септември 2001. За китайците втората половина от 2001 също беше историческа повратна точка, но откъм страната на величието: Китай най-после беше приет в Световната Търговска Организация, а Пекин победи Торонто и Париж в надпреварата за поемане на гостуването на тазгодишните Олимпийски игри. Когато градове като Лондон получат олимпийската привилегия, местната реакция обикновено варира от мимолетно задоволство до лек ужас, а градското недоволство в Ню Йорк по повод изгубената кандидатура за игрите от 2012 година беше почти недоловимо. При китайците е трудно да се надцени самолюбивото ликуване, предизвикано от решението на Международния Олимпийски Комитет. Присъединяването към СТО без съмнение беше по-важно, но за обикновените китайци разрешението да се проведе Олимпиадата означаваше, интуитивно и еднозначно, че часът на тяхната страна е ударил.

Дори още преди правителството да е похарчило 40 милиарда долара за спортни съоръжения, нови автомагистрали и подлези, Пекин вече имаше олимпийска ДНК в градския си геном. В сърцето на града се намира огряната от слънцето, ниска, фараонска необхватност на Тянанмен и Забранения град, навсякъде знамена и плакати, опашки и бавно движещи се тълпи от добре организирани туристи, млади хора в униформи, пристъпващи наперено. И като се има пред вид до каква степен Пекин вече се състои от оградени, гъсто застроени парцели от средно високи жилищни сгради, издигнати вчера, то Олимпийското село е по същество просто едно северно разширение на вече съществуващата градска тъкан.

На километър и половина от Селото се намира главното олимпийско съоръжение, Националният Стадион, където ще се състоят главните лекоатлетически дисциплини и финалът по футбол, както и церемониите по откриването и закриването на Олимпиадата. Негови архитекти са швейцарците Жак Херцог и Пиер де Мьорон, носители на наградата Прицкър, чиито други работи включват Tate Modern[212] в Лондон и една нова сграда с многомилионни апартаменти на Бонд Стрийт в нюйоркския Ийст Вилидж. Цялата външна конструкция на стадиона представлява плетеница от стоманени колони, едно не съвсем швейцарско излияние на архитектурна идентичност от мега-мащаб. Стоманените колони, които оформят обвивката, както и голяма част от структурата на стадиона, представляват тръби с диаметър от близо един метър; на върха на чинията на стадиона те се извиват навътре и изчезват, като ръбът на овала не е равна, а параболична повърхност. Хората го наричаха птичето гнездо още преди да започнат строителните работи; този прякор сега е вече фактическото име на сградата.

Новите стадиони обикновено принадлежат към един от три вида: бедно украсени цилиндри без архитектурна амбиция (напр. Shea в Ню Йорк); офисно-студени, нещо като кутии на Алберт Шпеер[213] за бедни хора (напр. New Meadowlands[214]) или носталгични подобия на стари бейзболни стадиони (напр. Busch Stadium в Сейнт Луис). Птичето гнездо е различен, напълно функционален във всяко „стадионно“ отношение (91 000 места, свободна гледка към стадиона от всяко място, V.I.P.-места, специални места за камери), но също и уникален, с висока инженерна ценност обект, напомнящ за историята на великите икони на Световните панаири – Унисферата[215] и наблюдателните кули от 1964 в Ню Йорк, Трилонът и Перисферата[216] от Ню Йорк в 1939 и Айфеловата кула от Световната експозиция през 1889.

Птичето гнездо притежава изяществото на супер-колосална скулптура от Клес Олденбург – красив за гледане и леко странен когато човек се приближи и влезе в него. Той е едно от онези гениални хрумвания, които изглеждат очевидни когато са изпълнени добре: ако спортът е игра, плюс нещо лудешко и свръхнапрегнато, то защо тогава едно спортно съоръжение да не бъде игриво по един лудешки, свръхнапрегнат начин? От днес нататък това ще бъде най-забележителният стадион на света. (Моите китайски водачи имаха един леко тревожен въпрос: те искаха да им кажа дали местата са достатъчно широки за … американци.)

Но Олимпиадата е само малка част от пекинския архитектурен разцвет. Стивън Хол, който е един от малкото американци, за които е вероятно да получат наградата Прицкър през следващите няколко години, строи три проекта в Китай, един от които, почти завършен, е жилищен и търговски комплекс в източен Пекин, близо до стария централен град. Китайският изпълнител на проекта го нарича moma[217].

Архитектите, риторично-сериозни когато става дума за работата им, го наричат Свързан Хибрид: „хибрид“, защото сградата обхваща 750 апартамента, един хотел, кино, магазини, кафенета, училище и така нататък; „свързан“, защото осемте главни сгради на комплекса, покрити с алуминий кули високи по 20-25 етажа, са свързани едни с други на нивото на 20-я етаж чрез затворени мостове. Навсякъде по света новите жилищни комплекси от небостъргачи са архитектурно банални, приличащи на обществени жилищни проекти. Но Свързаният Хибрид е верен на странното си име, той притежава ентусиастката сложност на детски строителен комплект и става все по-интересен, колкото повече човек се разхожда из него. Това е едно дълбоко оригинално архитектурно постижение, богато на идеи и виртуозно инженерство.

За начинаещи, Хол и неговият китайски мениджър Ху са модернисти, но те не робуват на догмите за праволинейност и симетрия от 20-ти век. Осемте главни кули на комплекса са подредени в рехав кръг, като последните две от тях са изместени така, че да отварят гледката към центъра за останалите жители. Осемте сгради не са идентични: те варират по височина, а някои от тях имат конзолни издатъци от по три до пет етажа, които стърчат навън в пространството и, заедно с мостовете, които свързват сградите по диагонал, придават на комплекса една игрива, освобождаваща визуална енергия. Централният площад няма да бъде обичайното празно пространство: той ще бъде пълен с вода, с два нови вида сгради в него – киното (първото студийно кино в Китай) и цилиндричният хотел на 11 етажа – издигащи се от водата като острови.

Всеки покрив ще бъде покрит със зеленина, а 600-те геотермални кладенци, изкопани под подземния паркинг, ще доставят по-голямата част от енергията, необходима за отопление и охлаждане. На местата, където мостовете се свързват с жилищните сгради, ще се намират комерсиалните пространства – кафенета, магазини и спортен салон, а в един от мостовете се намира 25-метров плувен басейн. Апартаментите са красиви и луксозни. Цената им нарасна около два пъти по време на строителните работи. Един апартамент от 150 квадратни метра струва в момента около един милион долара, може би половината от това, което струва подобно жилище в Манхатън, но два пъти по-скъп от същия апартамент в, да речем, Омаха. И това в една страна, където средните доходи са от 5 до 10 процента от американските.

Как е възможно това?

Рем Колхаас и Оле Шеерен, партньори в ротердамската фирма Office for Metropolitan Architecture (oma), са автори на изключителната сграда на Китайската Централна Телевизия (CCTV). Колхаас твърди, че само компютърната мощ на 21-ви век е позволила построяването на тази сграда. „Дори само преди десет години“, каза ми той в пекинския си офис, „тя не би могла да бъде построена, поради количеството изчисления, които са необходими.“

Именно такива неща говори и Франк Гери за неговите изкривени и преплетени форми. Но когато за пръв път идвате в Пекин, небрежно разглеждайки градския пейзаж, сградата на CCTV сграбчва въображението ви по много по-различен начин. Тя е уникална и капризна, но по един доста изтънчен начин – в първия момент човек не разбира съвсем ясно защо очите му се втренчват в нея.

Част от удивлението се дължи на факта, че човек вижда една позната форма в такъв мащаб: това е арка, разположена в центъра на града, но почти пет пъти по-висока от Триумфалната Арка. След това вие забелязвате, че това не е обикновена арка, а една сюрреалистично изкривена такава – нейните „крака“ са обърнати един към друг и изкривени под ъгъл от шест градуса, единият от тях наклонен на северозапад, а другият – на югоизток, което означава, че парчето от сградата, което ги свързва на върха не е право, а L-образно, което изисква ъгъла на L-то – как е възможно това? – да стърчи хоризонтално в пространството. Всичко това прилича на дигитален ефект от Industrial Light & Magic, превърнат в реалност. Това е градското бъдеще такова, каквото то трябва да бъде.

Други много високи сгради са изключителни и едносрични – невероятно високи, вълшебно-бляскави, особено шлифовани и украсени – все неща, които човек „възприема“ в първия момент, в който ги види. Но чудесата и удоволствията на CCTV се разкриват постепенно. Поради нейната пъзелна (но не претенциозна или неподходяща) геометрия, сградата изглежда по различен начин когато бива гледана от различни места и разстояния. Само когато се приближи, човек разбира, че осеметажната основа, съединяваща краката на арката на нивото на земята, също представлява едно L, насочено в противоположна посока на горното L от върха на сградата. С други думи, сградата изобщо не е арка, а една непрекъсната, зигзагообразна правоъгълна тръба, триизмерна лента на Мьобиус.

Между сградата на CCTV и комплекса на Хол има интригуващи прилики. И двете са многофункционални хибриди, и двамата архитекти са разчупили огромни сгради на малки, по-съизмерими с човека, парчета. Нито една от двете не е експлицитно „китайска“ по стил. И двете притежават високи части, драматично „висящи“ по хоризонтала, и двете предлагат големи обществени пространства вътре в целостта си. И двете са построени на местата на големи бивши фабрики, но отхвърлят модела на оградения градски супер-блок, опитвайки се да бъдат оживени градчета вътре в големия град. Може би бъдещите архитекти ще виждат в тях красноречиви примери за стила на Ранния Китайски Ренесанс.

Летището от Imax[218]

Моят полет до Пекин завърши на Терминал 2, така че не успях да отида до новия терминал 3 на Лорд Фостър чак до последния ден от посещението си, когато вече се отправях за вкъщи. За разлика от CCTV тук във външността на сградата няма нищо поразително. Лъскаво и елегантно и гигантско, но само едно летище.

Външността лъже. Отвътре сградата е както великолепна, така и възвишена, една епична реализация на прозрачност и приветливост, изпълнена с въздух и добре механизирано величие, към което следвоенните летища винаги са се стремели (Терминалът TWA на Сааринен в Ню Йорк е един хубав, смален модел на същото) – но никога не са постигали напълно. Пътуването в автобус от Терминал 2 до Терминал 3 напомня на пътуване във времето от някой парк за развлечения – човек бива транспортиран от мърлявия стар Китай до блестящия, ярък Свят на Бъдещето в разстояние на 15 минути. И това е перфектна илюстрация за скоростта, с която историята и архитектурата се придвижват в Китай, тъй като „старият“ терминал беше открит само през 1999.

Господин Хладнокръвен

Архитектурните амбиции на тези нови сгради поставиха сериозни инженерни предизвикателства, някои от тях без прецедент. В комплекса Свързан Хибрид стоманените мостове – връзките – трябваше да бъдат направени на земята директно под местата, където трябваше да бъдат поставени, а след това вдигнати във въздуха и монтирани на място. Да се построят изпъкналостите по сградите на Хол беше малко страшно – това са няколко етажа от стомана, стърчащи водоравно на десет метра от поддържащата структура, без бетонно ядро или скеле, от което работниците да заваряват материала.

Сградата на CCTV изискваше от всички участници в проекта да навлязат дълбоко в инженерна terra incognita. Как се строи такава сграда? „Беше невъзможно да се реши структурата по конвенционалния начин на съединяване на отделни части“, припомня си Шеерен. Но те продължавали да мислят. „А какво ще стане, ако мислим за сградата като за нещо цяло – една тръба, притежаваща екзоскелет?“ Този подход е странен при строителството на сгради, но не и в други области, като например строителството на мостове.

Тогава инженерите започнали да генерират чертежите, които графично представят носещото напрежение на структурата, което в тази ексцентрична сграда варира в огромна степен – а на места става гигантско, като например там, където кулите се срещат една с друга.

Да се направи схемата работеща е изисквало инженерна работа с извънредна интензивност. За всяка от 10 078-те стоманени греди е бил направен отделен компютърен модел, за да се предскаже по какъв начин те биха могли да излязат от строя – и всеки от тези сценарии е бил проверен с четири различни софтуерни програми, за да се сравнят едни с други резултатите. За да се гарантира допълнително дизайна, CCTV и правителството са назначили специална наблюдаваща комисия от най-добри китайски инженери – както казва Шеерен, „самите хора, които бяха писали нормите, които ние нарушавахме“.

Двете вертикални парчета са построени с малко по-малък от окончателния наклон, за да се позволи на гравитацията да извърши част от работата: издигайки се нагоре, те започват да се накланят естествено едно към друго, така че в края на краищата се срещат по перфектен начин. Слушайки описанията на някои от инженерите, този момент от строежа звучи подобно на онези изпълнени със страх първи космически скачвания на NASA през 60-те години. И все пак, според Колхаас, господин Хладнокръвния, „в края на краищата не беше чак толкова трудно“.

Ако човек може да го направи тук …

Е добре: предполагам, че съм апологет на Китай.

Разбира се, аз желая правителството в Пекин, онова, което само за три десетилетия трансформира по такъв невероятен начин най-голямата развиваща се страна в света, да бъде достатъчно прагматично, за да освободи трите дузини журналисти и стотиците тибетски борци за човешки права, както и стотиците други затворници по съвест, да прекрати кошмарните „преобразователни“ програми, на които са подложени хиляди други хора в Китай. Разбира се, аз желая режимът да разреши свободна и независима преса и да премахне „великата мрежова стена“ (great firewall), блокираща политически некоректни (според тях) интернет-страници. Разбира се аз желая той да намали своето демонично неуважение към тибетците. И да убеди суданското правителство, неговия партньор в петролния бизнес, да престане да свирепее в Дарфур. Да се заеме сериозно с ужасните екологични последици от модернизацията. И така нататък, и така нататък.

Но когато става дума за неморалността и безотговорността на голямата власт, то наистина ли те са толкова безпрецедентни? Особено като се има пред вид до каква степен китайците са напреднали за толкова кратко време? САЩ не е техен морален еквивалент, но ние трябва да внимаваме когато хвърляме камъни – може би нашата къща не е само от стъкло, но тя при всички случаи има множество, и то големи, прозорци. В Саудитска Арабия ние също сме в петролния бизнес заедно с непростими тирани, за смекчаването на чието поведение ние не правим особено много. През 19-ти век, в разцъфтяваща Америка, бизнесите крадяха британски и европейски книги като луди и продаваха фалшифицирани храни. Замърсяването в Пекин вероятно е толкова лошо, колкото можете да си представите, но след като смогът се появи за пръв път в Лос Анжелис през 1943, той само се влошаваше в продължение на няколко десетилетия – а системата на масовия транспорт в Пекин скоро ще прилича много повече на тази от Ню Йорк, отколкото на Лос Анжелис. Нека освен това си припомним статуса на Афро-Американците по времето, когато през 1932 Америка беше домакин на лятната Олимпиада. Когато преди няколко години един мой приятел, бивш вашингтонски чиновник, се срещна в Пекин с един много висш китайски ръководител, за да обсъждат икономически въпроси, той гордо вмъкнал в разговора въпроса за Тибет. Китайският министър отговорил със спокойна реч, включваща няколко алюзии за начина, по който исторически са били третирани американските индианци – а като част от населението индианците в Америка са три пъти по-голяма група от тибетците в Китай.

Ако в течение на следващите няколко десетилетия Китай не стане значително по-малко зъл, то добре – мразете, критикувайте, обвинявайте. Но нека не обвързваме напълно нашия национален интерес с едно самодоволно морално осъждане. Засега аз приемам най-вече позицията на западните архитекти, колкото и самооправдателна да е тя: обвързаността е по-добрата перспектива.

Ако китайците преуспяват на най-високите нива на архитектурния вкус, то това е само още един начин, по който те се издигат до глобалния либерален ред. Ако днес те получават аплодисменти за строежи на световни архитектурни шедьоври, то няма ли това да увеличи шансовете, че утре те ще търсят нашето одобрение при разхлабването на намордника на домашното несъгласие?

Режимът все още е оруелски, но, разбира се, не монолитен, и Оле Шеерен твърди, че работата на ОМА в Китай засилва позициите на по-образованите, по-прогресивни членове на елита. В CCTV съществува една фракция, която настоява за повече демокрация“ и модерност. „Това беше важно съображение, когато ние се убедихме, че трябва да участваме.“

Най-важната в това отношение черта на новата сграда на телевизията е не нейният външен вид, а това, че във вътрешността на сградата е предвиден един непрекъснат обществен преход, позволяващ на гражданите да гледат директно в телевизионните студиа в течение на 24 часа, седем дни в седмицата. „Добре е“, казва Колхаас, да въведем публичен достъп до тази институция в сърцето на китайския истеблишмънт.“

Ако днешният Пекин прилича на Ню Йорк от преди един век, той не би могъл да бъде по-различен от днешния Ню Йорк. Помислете за Ground Zero. През 2002 Колхаас отказа да участва в конкурса за проектирането на новите сгради, които трябва да бъдат построени на мястото на Световния Търговски Център – вместо това той предпочете да се кандидатира за CCTV. Днес, шестте хектара в Манхатън все още са дупка в земята, няма убедителна визия за това какво точно трябва да бъде построено, а целият процес все още се запъва, без ясни цели. Трите други многомилиардни проекти в Ню Йорк – станцията Мойнихан, небостъргачите в гарата на Уест Сайд и проектът на Гери Atlantic Yards – се борят за оцеляване. А в Пекин от 2001 насам междувременно бяха проектирани, дадени за изпълнение и вече построени Терминал 3, CCTV, Свързаният Хибрид и олимпийските съоръжения. Разбира се, поколенията на нашите деца ще решават дали нашето време е – било – началото на Китайското Столетие. Но тук в Пекин е трудно човек да си представи нещо друго.

КЪРТ АНДЕРСЪН

Кърт Андерсън (род. 1954) е американски писател и журналист, сътрудник на New York Magazine и съосновател на списание Spy. Двата му романа, Краят на века (1999) и Разцвет (2007) са национални бестселъри.

Коментари (2)

- 28-08-2008|Unregistered|Guest User

"Но нека не обвързваме напълно нашия национален интерес с едно самодоволно морално осъждане." Кърт говори глупости. Япония и Южна Корея като правеха чудеса сякаш някой "самодоволно морално ги осъждаше". Китай е версия 21 на политически деспотизъм, съществуващ от времето на Ур и Древен Египет (и до версия 20 виждаме докъде стига тоя продукт на човешкия зъл гении, нямаме основания). Днескам цъкаме с език пред пирамидите и ги ровим аха да разберем кой фараон ще да ги е правил, в същото време едно диво племе – евреите, решило да си напише история и до ден днешен се борим да докажем, че бащите му са измишльотина... Толкова малко хора разбират, че човекът, духът и движението му е важен, не камънаците и външният блясък.

- 05-03-2009|Unregistered|Гост  – Кърт е кух

Хубав коментар от горния читател. Китай е един деспотичен режим. А Кърт Андерсон е полиран журналист за дизаин и архитецтура без никаква дълбочина като писател.

Нито „борба“, нито „диалог“ на културите

Автор: Оливие Роа

За да посрещнем истински радикалния ислямизъм, ние трябва и да го разбираме истински. В момента този феномен се разглежда общо като крайностна форма на една традиционна ислямска култура и религия; симптоматичен тук е фактът, че разсъжденията върху радикалния ислям се въртят основно около въпроса: „Какво казва Коранът?“ Същевременно културата на мюсюлманския свят бива възприемана като профанна изразна форма на религиозната култура: говори се за „ислямско“ изкуство, за „мюсюлмански“ град, докато изрази като „християнско изкуство“ се ограничават предимно до областта на сакралното изкуство. Изхожда се следователно от това, че при исляма религията и културата са несравнимо по-силно обвързани, отколкото това е при християнството. Ето защо крайностите на радикалния ислямизъм в западния свят често биват разглеждани като един вид квинтесенция и авангард на мюсюлманската култура въобще, докато никой в Европа не би определил тукашните политически екстремисти (като например групата Баадер-Майнхоф) или фундаменталистки религиозни секти другояче, освен като маргинални групи.

Това възприятие обяснява успеха на лозунги като „Борба на културите“ или „Диалог на културите“. Представителите на тези привидно противоположни модели изхождат по принцип от една и съща идея: според тях в ислямския свят съществува тясна връзка между религията и културата, мюсюлманите в Европа си остават „ориенталци“ и на първо място става дума за това да се знае „какво казва ислямът“. Разбира се, оттук нататък възгледите на двете фракции се разделят: представителите на модела на културната борба не виждат възможност за компромис извън една радикална реформа на исляма или един не по-малко радикален отказ на европейските мюсюлмани от тяхната религия (това гледище застъпва например Аян Хирзи Али); привържениците на диалога искат вместо това да се споразумеят с традиционните религиозни инстанции и политическите представители на ислямския свят, за да могат по този начин да изолират радикалите и да пропагандират един „добър“ ислям.

Погрешни предпоставки

Но основната идея, върху която се базират моделите както на „борбата“, така и на „диалога“ на културите, е погрешна. В радикализацията се концентрира реакцията на мюсюлманското общество срещу модерността в най-общ смисъл – и срещу „империализма“ на запада конкретно. Традиционната връзка между ислямската религия и култура е изпаднала в криза. Както за представителите на радикалния политически ислям (ал-Кайда), така и за религиозните радикали (салафистите), радикализацията значи е следствие от едно културно разпадане. Бруталността на ислямските екстремисти е не реакция на една традиционна култура, а по-скоро реакция, идеща от загубата на тази култура; с това може да се обясни и появата на един такъв нов за ислямския свят феномен като самоубийствените атентати.

Разбира се, тук трябва да се прави разлика между политическия и религиозен ислямизъм, дори и ако в Европа е разпространено гледището, че политическият радикализъм следва непосредствено от религиозния. Едно изследване на войнстващите активисти на ал-Кайда показва обаче, че това не е вярно. Терористката мрежа набира членовете си предимно сред маргинални групи: сред емигрантите от второто поколение в Европа, но и сред хората, приели вярата – действително ал-Кайда е „ислямската“ организация, в която ново-религиозните са най-силно представени, с около 10 до 20 процента. При това мюсюлманите, които принадлежат към организацията, почти не притежават религиозно образование, много малко от тях идват от религиозни организации; те се радикализират по-скоро в директна връзка с военни и насилствени акции, без преход чрез религиозна практика. При радикалния политически ислям следователно става дума не за една вътрешна радикализация на ислямската общност на религиозна основа.

Салафистите пък намират своите първи и най-важни мишени в традиционните ислямски култури – в Суфизма, в музиката, в обичаите и традициите, включително облеклото и навиците на хранене. „Ислямското“ облекло (забулени жени с ръкавици и дълги палта, бурки) е едно сравнително ново откритие. Бързата храна халал, която отговаря на ислямските повели на храненето, междувременно изпреварва при мюсюлманите кебапа и кускуса, чиито любители вече се откриват на първо място сред не-мюсюлманите.

Какво тогава трябва да се прави? Досега задължителните в Европа реакции срещу радикалния ислямизъм бяха или апели към умерените, но традиционни мюсюлмани в собствените им страни, или призиви към една „реформация“ на исляма. Но представите на умерено-консервативните мюсюлмани са отживели и се ограничават по принцип до това да засилват отново връзките между емигрантската общност и родината (към това се стремят например някои турски организации като Дитиб в Германия). Последствията от една такава позиция биха били едно още по-голямо отчуждение на следващото поколение от неговото европейско обкръжение, както и криза на интеграцията – изобщо пък да не говорим за интерференциите с кризисното положение в Близкия Изток. А онези, които призовават за появата на един ислямски Лутер първо би трябвало да прочетат Лутер! Европейските държави, които са осъществили разделението между църква и държава и без това не могат да се намесват в теологически въпроси, без да нарушат собствения си принцип.

Това не е вид мултикултурализъм

Вместо това трябва да се насърчава онова раздалечаване между култура и религия, което в наши дни е търговската марка на глобализацията. Секуларизацията функционира: да, разделяйки религиозното от културното, тя несъмнено допринася за радикализацията на първото – това се вижда и в консервативното втвърдяване на католическата църква или в настъплението на протестантските свободни църкви. От друга страна обаче тя позволява да се живее като вярващ човек и гражданин. Би трябвало следователно да се поддържа едно развитие на европейския ислям към чиста религия, като при това разбира се не се поставят теологически въпроси. „Чиста“ религия – това би означавало свобода на вярата без отстъпки пред други култури, проповеди на европейски езици, джамии, които (с или без минаре) могат свободно да утвърждават своето пространство в градския ландшафт, религиозно образование според модели, каквито са предвидени за християни и юдеи. Ислямът като религия трябва да преживее същото третиране като другите религии, той трябва да се радва на същите привилегии и да бъде подложен на същите ограничения.

Преди всичко обаче ислямът не трябва да бъде подчиняван на категориите на мултикултурализма. Един мюсюлманин е преди всичко друго вярващ човек, бил той от мюсюлмански произход или новодошъл във вярата; обратно обаче, не всеки човек от мюсюлмански произход е задължително мюсюлманин. Той може да бъде атеист, агностик, настроен безразлично срещу религията или конвертиран (рядко се мисли за нарастващия брой мюсюлмани, които се обръщат към християнството). Всичко за религията, доколкото тя се придържа към рамките на валидните закони, нищо за културата.

Ние трябва да развием един европейски и универсален модел на религиозността и да престанем да препращаме мюсюлманите обратно към една отминала и остаряла, оттук нататък по-скоро въображаема, отколкото реална култура. Ал-Кайда предложи на младите мюсюлмани модела на модерния, нихилистки герой. Нека ние създадем противоположния модел на европейския мюсюлманин, който умее да обедини в едно вяра и модерност – при това в дух на надежда, а не на отчаяние. Между другото, това е точно нещото, което желае мнозинството от европейските мюсюлмани – ако човек си даде труда да се вслуша в онова, което те казват.

Източник

ОЛИВИЕ РОА

Оливие Роа (род. 1949) е директор на Френския Национален Център за Научни Изследвания (CNRS) и един от общопризнатите световни експерти по въпросите на Исляма.

Против интерпретацията

Автор: Сюзън Зонтаг

Съдържанието е едно мимолетно впечатление,

една среща, подобна на светкавица.

То е много дребно, много дребно, съдържанието.

Вилем де Кунинг, в едно интервю

Само повърхностните хора не съдят по външността.

Мистерията на света е видимото, а не невидимото.

Оскар Уайлд в едно писмо

Най-ранното преживяване на изкуството трябва да е било, че то е заклинателно, магическо; изкуството е било инструмент на ритуала. (Сравни напр. рисунките от пещерите в Ласко, Алтамира, Нио, Ла Пасиега и т. н.) Най-ранната теория на изкуството, онази на гръцките философи, предполагаше, че то е мимезис, имитация на реалността.

Именно в този момент възниква специфичния въпрос за стойността на изкуството. Защото миметичната теория, чрез самите си понятия, предизвиква изкуството да се самодокаже.

Платон, който предложи теорията, изглежда го е направил, за да постанови, че ролята на изкуството е съмнителна. Тъй като той разглежда самите обикновени материални неща като миметични обекти, имитации на трансцендентни форми или структури, то дори най-добрата рисунка на едно легло би била единствено „имитация на една имитация“. За Платон изкуството не е нито особено полезно (не може да се спи върху рисунката на едно легло), нито пък, в най-стриктния смисъл, вярно. И аргументите на Аристотел в защита на изкуството не се противопоставят реално на гледището на Платон, според което изкуството е изтънчена измама, а следователно лъжа. Но той оспорва платоновата идея, че изкуството е безполезно. Лъжа или не, според Аристотел изкуството притежава определена стойност, защото то е форма на терапия. В края на краищата изкуството е полезно, контрира Аристотел, медицински полезно, тъй като то пробужда и пречиства опасни емоции.

При Платон и Аристотел миметичната теория за изкуството върви ръка за ръка с предположението, че изкуството винаги е фигуративно. Но защитниците на миметичната теория не трябва да затварят очи за декоративното и абстрактно изкуство. Заблудата, че изкуството по необходимост е някакъв „реализъм“ може да бъде модифицирана или изоставена без човек да излиза извън проблемите, определени от миметичната теория.

Факт е, че цялото западно съзнание за и разсъждение върху изкуството са останали вътре в пределите, очертани от гръцката теория на изкуството като мимезис или представяне. Именно чрез тази теория изкуството като такова – над и извън дадените светове на изкуство – става проблематично, нуждаещо се от защита. И именно защитата на изкуството поражда странната визия, според която нещо, което сме се научили да наричаме „форма“ е разделено от нещо друго, което сме се научили да наричаме „съдържание“, както и добронамерения ход, който прави съдържанието съществено, а формата допълнителна.

Дори в модерни времена, когато повечето артисти и критици са се отказали от теорията за изкуството като представление на една външна реалност в полза на теорията за изкуството като субективно изразяване, основната черта на миметичната теория се е запазила. Дали ние възприемаме света на изкуството по модела на една картина (изкуството като картина на реалността) или по модела на едно изказване (изкуството като изказване на артиста), съдържанието все пак си остава на първо място. Съдържанието може да се е променило. Сега то може да е по-малко фигуративно, не толкова ясно реалистично. Но все пак се предполага, че един свят на изкуството е негово съдържание. Или, както обикновено се казва в наши дни, че един свят на изкуството по дефиниция казва нещо. („Онова, което Х казва е …“, „Онова, което Х се опитва да каже е …“, Онова, което Х каза е …“, и т.н, и т.н.)

2

Никой от нас не може да възстанови онази невинност отпреди всяка теория, когато изкуството не е познавало необходимостта да доказва себе си, когато не е било необходимо да се пита едно произведение на изкуството какво то еказало, защото човек вече е знаел (или е мислел, че знае) какво то вече енаправило. От сега до края на съзнанието ние си оставаме заети със задачата да защищаваме изкуството. Ние можем само да се караме относно едно или друго средство за защита. Всъщност ние имаме задължението да отхвърляме всяко средство за защита и оправдание на изкуството, което става особено тъпо или обременително или нечувствително към съвременните нужди и практика.

Именно това е ситуацията днес, със самата идея за съдържанието. Каквото и да е била в миналото, идеята за съдържанието днес е най-вече пречка и неудобство, една фина или не чак толкова фина еснафщина.

Макар че настоящите развития в много изкуства може би изглеждат така, сякаш ни водят далеч от идеята, че изкуството е преди всичко неговото съдържание, тази идея все още упражнява една изключителна хегемония. Аз искам да изкажа предположението, че това е така, защото тази идея сега е увековечена под формата на един начин за възприемане на произведенията на изкуството, твърдо установен сред повечето хора, които вземат на сериозно което и да било изкуство. Онова, което води със себе си прекомерното подчертаване на идеята за съдържанието е неувяхващият, никога не доведен до край проект на интерпретацията. И, обратно, именно навикът да се подхожда към произведенията на изкуството, за да бъдат теинтерпретирани, поддържа фантазията, че съществува нещо такова като съдържание на едно произведение на изкуството.

3

Разбира се, нямам пред вид интерпретацията в най-широкия смисъл – смисълът, в който Ницше (правилно) казва „Не съществуват факти, а само интерпретации“. Под интерпретация аз имам тук пред вид съзнателния мисловен акт, който илюстрира един определен код, определени „правила“ на интерпретация.

Отнесена към изкуството, интерпретацията означава отскубване на един набор от елементи (X, Y, Z и т. н.) от цялото произведение. Задачата на интерпретацията буквално е задача на превода. Преводачът казва: „Вижте, не виждате ли, че Х всъщност е – или всъщност означава – А? Че Y е В? Че Zвсъщност е С?

Но коя ситуация би могла да насърчава този любопитен проект за трансформиране на един текст? Историята ни дава материалите за отговор. Интерпретацията първо се появява в културата на късната класическа античност, когато властта и достоверността на мита е била разчупена от „реалистичното“ гледище за света, въведено от научното просвещение. След като е бил зададен въпросът, който преследва пост-митическото съзнание – този за пристойността на религиозните символи – античните текстове, в тяхната първична форма, вече са станали неприемливи. Тогава бива призована интерпретацията, за да помири античните текстове с „модерните“ изисквания. Така например стоиците, за да бъдат в съгласие с възгледа си, че боговете трябва да бъдат морални, превърнаха в алегория грубите черти на Зевс и неговия необуздан клан от омировия епос. Онова, което Омир фактически представя като прелюбодеяние на Зевс и Лета, обясняват те, е обединението на властта и мъдростта. По същия начин Филон от Александрия интерпретираше буквалните исторически наративи от еврейската Библия като духовни парадигми. Историята за изхода от Египет, четиридесетгодишното скитане из пустинята и влизането в обетованата земя, казва Филон, всъщност е алегория за еманципацията, изпитанията и окончателното избавление на индивидуалната душа. По този начин интерпретацията предпоставя едно противоречие между ясния смисъл на текста и изискванията на (по-късните) читатели. Тя се опитва да разреши това противоречие. Ситуацията е, че по някаква причина един текст е станал неприемлив, но той не може да бъде изоставен. Интерпретацията е радикална стратегия за консервиране на един стар текст, който бива считан за прекалено ценен, за да бъде отхвърлен, чрез преработването му. Интерпретаторът променя текста, без всъщност да го изтрива или пише наново. Но той не може да признае, че е извършил това. Той претендира, че само го е направил разбираем, разкривайки истинското му значение. Колкото и да променят текста (друг прословут пример са равинските и християнски „духовни“ интерпретации на ясно еротичната Песен на песните), интерпретаторите трябва да претендират, че четат в него смисъл, който вече е там.

Интерпретацията в наше време обаче е още по-сложна. Защото съвременната ревност за проекта на интерпретацията често бива насърчавана не от пиетет към обезпокоителния текст (което може да прикрива агресия), а от открита агресивност, явно презрение към каквито и да било външности. Старият стил на интерпретация беше упорит, но почтителен; той издигаше ново значение върху буквалното. Модерният стил на интерпретация изкопава – и докато копае, разрушава; той копае „зад“ текста, за да открие един под-текст, който е истинският. Най-знаменитите и влиятелни съвременни учения, онези на Маркс и Фройд, всъщност представляват подробно разработени системи на херменевтика, агресивни и нечестиви теории на интерпретацията. Всички наблюдаеми феномени са категоризирани (bracketed), според фразата на Фройд, като очевидно съдържание. Това очевидно съдържание трябва да бъде проучвано и избутано настрана, за да се открие истинското значение –латентното съдържание – отдолу. За Маркс, социалните събития като революции и войни; за Фройд, събитията от индивидуалните животи (като невротични симптоми или неволни езикови грешки), както и текстове (като някой сън или произведение на изкуството) – всички те биват третирани като поводи за интерпретация. Според Маркс и Фройд, тези събития само изглеждат разбираеми. Всъщност те нямат никакво значение без интерпретация. Да се разбира означава да се интерпретира. А да се интерпретира означава да се изложи отново, по различен начин, явлението, на практика да се намери негов еквивалент.

По такъв начин интерпретацията не е (както предполагат повечето хора) някаква абсолютна стойност, един мисловен жест, разположен в някаква безвремева сфера на възможности. Самата интерпретация трябва да бъде оценявана, вътре в едно историческо гледище на човешкото съзнание. В някои културни контексти интерпретацията е един освобождаващ акт. Тя е средство за ревизиране, преоценяване, избягване от мъртвото минало. В други културни контексти тя е реакционна, нагла, страхлива, задушаваща.

4

Днес е време, в което проектът на интерпретацията е най-вече реакционен, задушаващ. Като газовете на автомобилите и тежката индустрия, които замърсяват градската атмосфера, разливите на интерпретацията на изкуството днес отравят нашите чувствителности. В една култура, чиято вече класическа дилема е хипертрофията на интелекта за сметка на енергията и чувствената способност, интерпретацията е отмъщението на интелекта към изкуството.

Дори повече. Тя е отмъщението на интелекта към света. Да се интерпретира означава да се обеднява, да се изпразва света – за да се конструира един призрачен свят на „значения“. Да се превърне светът в този свят. („Този свят!“ Сякаш има някакъв друг.)

Светът, нашият свят, е изпразнен, обеднен достатъчно. Премахнете всички негови дубликати, докато отново започнем да чувстваме по-непосредствено какво имаме.

5

В повечето случаи в модерността, интерпретацията е равнозначна на еснафския отказ да се остави на спокойствие произведението на изкуството. Истинското изкуство притежава способността да ни нервира. Редуцирайки произведението на изкуството да неговото съдържание, а после интерпретирайки това, човек опитомява света на изкуството. Интерпретацията прави изкуството податливо, удобно.

Еснафщината на интерпретацията е по-зряла в литературата, отколкото във всяко друго изкуство. В продължение вече на десетилетия литературните критици са разбирали като своя задача да превеждат елементите на поемата или пиесата или романа или разказа в нещо друго. Понякога един автор се чувства толкова неловко пред голата сила на своето изкуство, че той поставя в самата творба – макар и с лека свенливост, с малко добър вкус или ирония – ясната и експлицитна негова интерпретация. Томас Ман е пример за такъв прекомерно склонен към сътрудничество автор. В случаите с по-упорити автори критикът е щастлив да изпълни задачата.

Творчеството на Кафка, например, беше подложено на масивно ограбване от страна на не по-малко от три армии интерпретатори. Онези, които четат Кафка като социална алегория, виждат конкретни изследвания на безизходицата и безумието на модерната бюрокрация и нейното окончателно издание в тоталитарната държава. Онези, които четат Кафка като психоаналитическа алегория виждат отчаяно разкритие на страха на Кафка от баща му, неговите кастрационни страхове, усещането му за собствена импотентност, робството му пред собствените сънища. Онези, които четат Кафка като религиозна алегория обясняват, че К. в Замъкът се опитва да получи достъп до небето, че Йозеф К. в Процесът бива осъден от неумолимата и мистериозна справедливост на Бога … Друго творчество, което привлича интерпретаторите като пиявици е това на Самуел Бекет. Бекетовите деликатни драми на уединеното съзнание – орязани до най-същественото, отрязани, често представяни като физически приковани – биват четени като изявление за отчуждението на модерния човек от значението на Бога, или като алегория за психопатология.

Пруст, Джойс, Фокнър, Рилке, Лоурънс, Жид … човек би могъл да продължава, цитирайки автор след автор; безкраен е списъкът на онези, около които са се насложили дебели инкрустации от интерпретация. Но трябва да се отбележи, че интерпретацията не е просто комплимент, правен от страна на посредствеността към гения. Всъщност тя е модерният начин за разбиране на нещо, прилаган към творби от всякакво качество. Например, в бележките на Елиа Казан, публикувани в неговата продукция на Трамвай желание става ясно, че за да режисира пиесата, Казан е трябвало да открие, че Стенли Ковалски представлява културата, докато Бланш Дюбоа е западната цивилизация, поезия, деликатни одежди, мъждиво осветление, изтънчени чувства и всичко подобно, макар и със сигурност малко поизносено. Мощната психологическа мелодрама на Тенеси Уилямс сега става разбираема: тя се отнасяла до нещо, до упадъка на западната цивилизация. Очевидно, ако би продължавала да бъде пиеса за един красив дивак на име Стенли Ковалски и една увехнала бедна красавица наречена Бланш Дюбоа, тя не би била управляема.

6

Няма значение дали хората на изкуството възнамеряват или не произведенията им да бъдат интерпретирани. Може би Тенеси Уилямс смята, че Трамваят се отнася точно за нещата, за които мисли Казан. Може би вКръвта на поета и Орфей Кокто е желал подробните тълкувания, посветени на тези филми, като фройдистки символизъм и социална критика. Но заслугата на тези произведения със сигурност лежи другаде, а не в техните „значения“. Всъщност, точно в степента, в която драмите на Уилямс и филмите на Кокто допускат тези надути значения, те са несъвършени, погрешни, скалъпени, неубедителни.

От някои интервюта изглежда, че Рене и Роб-Грийе съзнателно са направилиМиналата година в Мариенбад така, че той да прави възможно множество еднакво правдоподобни интерпретации. Но човек трябва да се противопоставя на изкушението да интерпретира Мариенбад. Важното в Маринебад е чистата, непреводима, чувствена непосредственост на някои от неговите картини, както и неговите непреклонни, ако и тесни решения на някои проблеми на кинематографичната форма.

И отново, Ингмар Бергман може би наистина е замислил танка, трополящ надолу по празната нощна улица в Мълчанието като фалически символ. Но ако го е направил, то това е било една глупава мисъл. („Никога не се доверявайте на разказвача, доверявайте се на историята“, казваше Лоурънс.) Взет като суров обект, като непосредствен сетивен еквивалент на мистериозните внезапни бронирани случки, ставащи в хотела, епизодът с танка е най-поразяващият момент във филма. Онези, които посягат към една фройдистка интерпретация на танка само дават израз на собствената липса на реакция към онова, което е на екрана.

Една интерпретация от този тип винаги свидетелства за недоволство (съзнателно или несъзнателно) от творбата, за желание тя да бъде заместена с нещо друго.

Интерпретацията, основаваща се на много съмнителната теория, че едно произведение на изкуството се състои от съдържателни единици, насилва изкуството. Тя превръща изкуството в артикул за употреба, в подредба вътре в една мисловна схема от категории.

7

Интерпретацията, разбира се, не винаги взема връх. Всъщност множество от днешните изкуства могат да бъдат разбирани като мотивирани от едно бягство от интерпретацията. За да избегне интерпретацията, изкуството може да се превърне в пародия. Или може да стане абстрактно. Или да стане („просто“) декоративно. Или да стане не-изкуство.

Бягството от интерпретацията изглежда е особена черта на модерната живопис. Абстрактната живопис е опитът да не се притежава, в обикновения смисъл, съдържание; тъй като ако няма съдържание, не може да има и интерпретация. Поп-Артът работи със средства, противоположни на самия резултат; използвайки съдържание, което е толкова кресливо, толкова „каквото е“, че и то в края на краищата става нетълкуваемо.

Също и голяма част от модерната поезия, започвайки с великите експерименти на френската поезия (включително и движението, подвеждащо наречено Символизъм) да постави в поемите мълчание и да възстановимагията на думите, е избегнала грубата хватка на интерпретацията. Най-скорошната революция в съвременния вкус за поезия – революцията, която детронира Елиът и въздигна Паунд – представлява обръщане настрана от съдържанието на поезията в стария смисъл, една нетърпимост към онова, което направи модерната поезия плячка за усърдието на интерпретаторите.

Аз говоря най-вече за ситуацията в Америка, разбира се. Тук интерпретацията се шири необуздано в изкуствата със слаб и незначителен авангард: фикцията и драмата. Повечето американски романисти и драматурзи всъщност са или журналисти или господа социолози и психолози. Те пишат литературния еквивалент на програмна музика.А толкова рудиментарно, скучно и мудно е усещането за онова, което може да се направи с формата във фикцията и драмата, че дори когато съдържанието не е просто информация, новини, то все още е особено видимо, близко, по-оголено. До степента, в която романите и пиесите (в Америка), за разлика от поезията, живописта и музиката, не отразяват никаква интересна загриженост за промените в тяхната форма, тези изкуства си остават уязвими за атаки от страна на интерпретацията

Но програмният авангардизъм – което означава най-вече експерименти с формата за сметка на съдържанието – не е единствената защита срещу нахлуването на интерпретациите в изкуството. Или поне така се надявам. Защото това би означавало да се осъди изкуството на постоянно бягство. (То също увековечава и самото различие между формата и съдържанието, което в края на краищата е илюзия). В един идеален случай е възможно да се избегнат интерпретаторите по друг начин, като се правят произведения на изкуството, чиято повърхност е толкова уеднаквена и чиста, чийто импулс е толкова бърз, чието обръщение е толкова директно, че произведението може да бъде … просто онова, което е. Възможно ли е това сега? То се случва в киното, струва ми се. Ето защо киното е най-живата, най-вълнуващата, най-важната от всички форми на изкуството в настоящия момент. Може би онова, по което човек може да разпознае доколко жизнена е една определена форма на изкуството, е широтата, с която то позволява да се правят грешки в него, като въпреки това си остава добро. Например, няколко от филмите на Бергман – макар и претрупани с неубедителни послания относно модерния дух, а следователно приканващи към интерпретация – все пак триумфират над претенциозните намерения на техния режисьор. В Зимна светлина иМълчанието, красотата и визуалната изтънченост на образите събарят пред очите ни неопределената псевдо-интелектуалност на историята и на части от диалога. (Най-забележителният пример за този вид несъответствие е творчеството на Д. У. Грифит.) В добрите филми винаги е налице една директност, която напълно ни освобождава от сърбежа да интерпретираме. Много от старите холивудски филми, като онези на Кюкор, Уолш, Хоукс и безброй много други режисьори притежават тези освобождаващи анти-символични качества, не по-малко от най-добрите работи на новите европейски режисьори като Стреляйте по пианиста и Жюл и Жим на Трюфо, До последен дъх и Да живееш живота си на Годар, Приключениетона Антониони и Годениците на Олми.

Фактът, че филмите не са прегазени от интерпретатори, отчасти се дължи просто на новостта на киното като изкуство. Той се дължи и на щастливата случайност, че в продължение на толкова дълго време филмите бяха просто филми; с други думи, че те бяха схващани като част от една масова, като противоположна на високата, култура и бяха оставени на мира от повечето хора с расъдък. Освен това, за ония, които желаят да анализират, в киното винаги има и нещо друго, което може да се сграбчи, освен съдържанието. Защото киното, за разлика от романа, притежава речник от форми – експлицитната, комплексна и дискутируема технология на движение на камерата, редактирането и композицията на кадъра – които принадлежат към правенето на филми.

8

Какъв вид критика, коментар на изкуството, е желателна днес? Защото аз не твърдя, че произведенията на изкуството са неизразими, че те не могат да бъдат описани или перифразирани. Те могат да бъдат. Въпросът е как? Как би изглеждала критиката, която би служила на произведението на изкуството вместо да узурпира неговото място?

Нужно е, първо, да се обръща повече внимание на формата в изкуството. Ако прекомерният акцент върху съдържанието провокира арогантността на интерпретацията, то по-разширени и по-пълни описания на формата биха я заглушили. Нужен е речник – един описателен, а не предписателен, речник – на формите[219]. Най-добрата критика – и тя е рядка – е от вида, разтварящ съображенията на съдържанието в онези на формата. При филма, драмата и живописта съответно аз се сещам за есето на Ервин Панофски Стил и средства в киното, есето на Нортръп Фрай Конспект на драматичните жанрове, есето на Пиер Франкастел Разрушаването на пластичното пространство, книгата на Ролан Барт За Расин и двете му есета за Роб-Грийе – които са примери за формален анализ, приложен към творчеството на един-единствен автор. (Най-добрите есета в Мимезис на Ерих Ауербах, катоБелегът на Одисей, са също от този вид.) Пример за формален анализ, приложен едновременно към жанр и автор е есето на Валтер БеняминРазказвачът: разсъждения върху творчеството на Николай Лесков.

Също толкова ценни биха били актовете на критика, които биха предоставяли едно действително акуратно, остро, изпълнено с обич описание на външността на едно произведение на изкуството. Някои от филмовите критики на Мени Фарбър, есето на Дороти ван Гент Светът на Дикенс: поглед откъм Тоджърс, както и есето на Рандал Джарел за Уолт Уитман са сред най-редките примери за онова, което имам пред вид. Това са есета, които разкриват чувствената повърхност на акта, без да се шляят наоколо из него.

9

Прозрачността е най-висшата, най-освобождаваща ценност в изкуството – днес. Прозрачност означава да се преживява сияйността на самото нещо, на нещата такива, каквито са. В това е величието, например, на филмите на Бресон и Озу, както и Правилата на играта на Реноар.

Някога в миналото (да речем, при Данте) може и да е било нещо революционно и творческо произведенията на изкуството да се замислят така, че да бъдат преживявани на няколко нива. Сега това не е така. Това засилва принципа на претрупаност, който е основното бедствие на модерното време.

Някога в миналото (по време, когато високото изкуство е било рядко) може и да е било нещо революционно и творческо да се интерпретират произведенията на изкуството. Сега това не е така. Онова, от което със сигурност не се нуждаем, е да асимилираме още повече Изкуството в Мисълта, или (още по-зле) Изкуството в Културата.

Интерпретацията приема чувственото преживяване на произведението на изкуството като гарантирано, и изхожда от това. Това не може да се приеме за гарантирано, сега. Помислете само за размножението на произведения на изкуството, достъпни за всеки от нас, прибавени към противоречивите вкусове, миризми и гледки на градското обкръжение, които бомбардират нашите сетива. Нашата култура се основава на ексцес, на свръхпроизводство; резултатът е една постоянна загуба на острота в сетивното ни възприятие. Всички условия на модерния живот – неговото материално изобилие, неговата претрупаност – се обединяват, за да притъпят сетивните ни способности. И именно в светлината на състоянието на нашите сетива, нашите способности (а не тези на някоя друга епоха) трябва да се преценява задачата на критиката.

Важното сега е да възстановим сетивата си. Трябва да се научим да виждамеповече, да чуваме повече, да чувстваме повече.

Нашата задача е не да намерим максималното количество съдържание в едно произведение на изкуството, а още по-малко да изстискаме още повече съдържание от произведението на изкуството, което вече е тук. Нашата задача е да орежем съдържанието, за да можем изобщо да видим самото нещо.

Целта на всички коментари върху изкуството сега трябва да бъде да се направят произведенията на изкуството – и, по аналогия, нашия собствен опит – повече, а не по-малко реални за нас. Функцията на критиката трябва да бъде да покаже как то е това, което е, дори че то е това, което е, а не да ни покаже какво то означава.

10

Вместо от херменевтика ние имаме нужда от еротика на изкуството.

[1964]

Източник

СЮЗЪН ЗОНТАГ

Сюзън Зонтаг (1933–2004) е американска литературна критичка, романистка, кинематографистка и политическа активистка.

Коментари (3)

- 13-08-2008|Unregistered|Guest User

Самата истина – тази, в която вярвам, за която ми се е случвало едва ли не да бъда призовавана да се извинявам.Наистина става дума за най-баналния човешки принцип – "...любов ако нямаш – нищо не си", за инфлацията на човечността, на собствената ни цялостност,изритана нейде в подножието на трона на разума, за фрагментираната ни същност днес.И за духовна леност, а защо не и за духовна посредственост.В крайна сметка именно това означава убеждението, че чрез критиката,а и не само чрез нея, можем да споделим нещо повече от любов.

- 19-12-2008|Unregistered|Юлия Йорданова  – антиинтерпретацията като "любовен дискурс"

Разбира се, Сюзън Зонтаг е крайна, екстремна в предложението си вместо да "мислим" съдържанието на художествената творба да се "вчувстваме" във формата й, да се отдадем на текста (картината, екрана, сцената...), както го правим в любовта – в любовното преживяване, в сексуалния акт, когато-където спираме да мислим, сетивата обсебват съзнанието ни и ние сякаш изчезваме във върховното състояние на "съм" немислейки, забравяйки себе си. Такова според Зонтаг е самото "истинско" съществуване на произведението на изкуството в акта на неговото възприемане: то Е, а не ЗНАЧИ. Чист феномен, гола наличност, на която можем само да се любуваме... Еротиката срещу херменевтиката, обаче, е радикална естетическа позиция. Защото произведението на изкуството НЕ Е природа, то НЕ Е свят a priori, то е продукт на човешкия разум, то е "произведено", съставено е от знаци (думи, звукове, мазки...), които са символични медиатори, икономични посредници между Е и ЗНАЧИ, между казаното и онова, за което всъщност (само бог знае кое!) се говори. Тълкуването на художествената творба единствено като съдържание, което корелира с някакъв друг, отвъден извор на значение, разбира се, я деестетизира, като я идеологизира, митологизира и пр. Така тя става жертва или на политическа, или на религиозна манипулация. Но и тълкуването на художествената творба просто като форма, като нищо незначеща, като явление само за съзерцаване-милване-вникване-екстаз, предназначено единствено за любовно съотнасяне, също я деестетизира – по парадоксален начин то я "изнасилва" и лишава от достойнство. Това е друг вид безчестене, злоупотребяване с естетическата креатура. Без-смисленото, немисловното подхождане към произведението на изкуството неизбежно го прави незначително, безинтересно – дори за повторен опит за "любовен акт" и сърдечно общуване с него. Препрочитането, вглеждането, заслушването и т.н., тоест повторното и в най-добрия случай многократно връщане към "тялото" на творбата е и заради неговата "умност", тоест заради възможността му да събуди нашето любопитство, след като вече ни е очаровало (а може би то ни очарова тъкмо заради чувствената си провокативност към нашия разум?). Изобщо, нито сензуалистката, нито рационалистката перспектива са достатъчно надеждни възможности за интерпретацията. Нито феноменологическата, нито семиотическата гл.т. са достатъчно задоволителни начини за разбиране на текста (в широкия смисъл на думата) за мечтаещия близост със света на изкуството човек (критикът е само негово олицетворение). Навярно обещаващият метод е някъде по средата – нито в обяснението на това какво конкретно Е творбата, нито в разяснението на това какво ЗНАЧИ тя изобщо, а в разискването на това чрез какво тя ми позволява да я възприемам по един или по друг начин (обживявайки/осъзнавайки я). Накратко – проблемът не е в интерпретацията, а в метода й. Впрочем, аз обожавам да чета есетата на Сюзън Зонтаг и да се уча от интелектуалния й артистизъм. Тя е един изключителен, много "френски" американски автор. И есето "Против интерпретацията", писано през 60-те години на ХХ век, според мен идеално се вписва в публичното пространство на България днес, през първите 10 г. на ХХІ век, когато ние, българските възприематели на изкуство (особено на художествена литература) все още не можем да се преборим с интерпретативната схоластика и да се освободим от нескрито манипулативните, есенциалистки прочити на творбата. Затова се нуждаем от Сюзън Зонтаг! Нейното есе изглежда като любовна бележка, пусната в час по литература или в лекция по естетика...

- 22-06-2012|ivan  – otnosno goreizlojenoto ese...

taka...ne sa nyjni komentari,po tazi stoiinostna tvorba.

sedi6 si krotko,4ete6 si q,naslajdava6 i se...

haresva mi,kakto e napisana i zna4enieto i mi haresva.

puk i se vmukvat nekoi dymi Hristovi,ta i az da Go otrazq,po povod temata za Kritikata,bih rekul slednoto:Ne sudete i nqma da budete sudeni...

Стефан Маринов – Писма до България (4)

Автор: Стефан Маринов

виа Пуджа 47

16131 Генуа

До полк. Ангел Гогов

Зам.- Началник на

отдел „Паспортен“

бул. Г. Димитров

София

29.III.1981

Гогов, брате, какво става, бе Гогов? До кога още ще търпим туй чудо в Полша? Че там работният добитък хептен през просото го удари. Като са работници и като произвеждат целокупния национален продукт, мислят си, че са все и вся и че всичко им е позволено, волята на класата в закон искат да издигат. То бива разпищолване, то бива разхайтване и разлабване, ама то много лабаво стана в тая братска Полша, бе Гогов, хептен пък лабаво. Че то съвсем на пролетарска диктатура замириса. „Тоз полицейски началник не ми уйдисва“ – ритника по гъза с пролетарския ботуш и хич, биля, окото им не мигва. А централното правителство друго не знае, освен хрисимо да чука пролетарските диктовки на пишущата машина, да слага подписите и да удря печатите. Добре, айде, – полицейските началници са държавни чиновници, ами почват да нареждат кои партийни секретари да се сменят. Тая пролетарска класа какво се мисли, джанъм, авангард на Партията ли да става? Предложили „партията“ да се пише с малко „п“, а „Пролетариат“ с голямо „П“, а някои даже предлагат вместо „пролетарии“ и „работници“ да ги назовават „ясновелможи господарже“. А партията слуша диктовките: „Пшепшашами бардзо, пановйе, пардон, извинявайте.“ – Воеводите козируват, а полицаите пристъпят на пръсти, сакън да не се раздразни Негово Величество Пролетариата. Тоя полски работен добитък голям диктатор се извъди, бе Гогов, – смени полицейските началници, смени партийните секретари, без всякакво обезщетение конфискува вилата на Иван Славковия колега в Кения, на Герковата щерка в Несебър, а сега замминистрите почна да сменя. Ами както е тръгнало, утре ще каже: „Председателя на правителството не го ща, понеже като ме срещне на улицата не ми сваля шапка. За председател искам оногова.“ И изтъпанчат някой мустакат електро-монтьор държавата да оправя, да ходи на срещи с Жискар-жирафа и на железното леди ръка да целува. А-а, Гогов, то така не върви. Говедар държава да управлява – това разбирам, ама електро-монтьор държава да управлява, това може ли бе, Гогов? Че държавната машина е тънка работа, фина – не е за такива простаци, дето ръцете им смърдят на нафта. Тоз който държавата оправя, неговите ръце на лайна и на говна, пък и на кръвчица трябва да намирисват.

Не, Гогов, не може така тая работа. Представи си да кажат утре софиянци: „Не щем го полковник Гогов за замначпасп – много е туткав и пипкав. Един паспорт до като издаде, до като свери френската транскрипция на имената, до като сложи печатите – половин година се изтъркаля. Искаме някое оправно, чевръсто лейтенантче, като идеш при него, то да седи и да те чака с писалката в ръката. Друго да не пита освен: „Очи? – Черни, Коса? -Руса. Особени желания гусин другарю да имате? – Нямам. Ето Ви паспорта и на добър Ви път. И ако обичате, таксичката – 30 лева.“ Ама те, софиянци, са едни циции, Гогов, знам ги, тяхната верица. „Защо 30 лева, другарю лейтенантче, ща кажат. Една Ваша заплата трябва да покрием, хартията за паспорта и разноските по печатането. – Три лева стигат. Айде и два лева от мене да се почерпиш за мое здраве и за добър ми път.“ И хвърлят една протрита червена банкнотка на масата. А лейтенантчето да примига, да се покланя и да каканиже: „Колкото благоволите, другарю софиянец. Благодаря безкрайно за вниманието. Аз съм само Ваш покорен слуга.“ Ти, Гогов, може от стола да подскочиш: „Че как така замнача на паспортния отдел, пък бил той и лейтенантче да бъде слуга на гражданите?“ – Ами както е тръгнало в Полша и това може да стане. Но аз ще ти кажа, че то почна и отпреди Полша. Остави ги ти Прудон, Бакунин и двамата наши брадати първоучители. Ами преди девети имаше го в София един улав професор на име Асен Златаров. Той като обикаляше България да изнася сказки, това разправяше на студентите с червените шапки: Всеки държавен служител трябва да носи на гърдите си една голяма дъска, на която да пише „Аз съм слуга на народа“. И като влезе гражданин или гражданка в бюрото на служителя, не служителя да седи разплут като жаба в креслото си и сънливо да подига клепачи, докато посетителят или посетителката стоят прави, а точно обратното – посетителят в креслото, а държавният[220] служител прав и леко приведен напред, така че дъската с надписа „Аз съм слуга на народа“ да не ляга върху гърдите му като царска огърлица, а да виси отвесно и при всяко движение да се поклаща като звънец на магарешка шия.

Ба! Като премислям върху тия Асен-Златарови приумици, виждам че то там няма да спре. Ами ти, Гогов, видял ли си господар да ходи на крака при слугата си. Редно е точно обратното. И представи си туй чудо, Гогов, да ти сменят пагоните от полковнишки на лейтенантски, и като идеш сутрин на работа в паспортния отдел, още преди да си изпил кафето, да ти дрънне телефона и да чуеш следното: „Ало, замначпаспа ли е?“ „Тъй вярно, гусин другарю, какво ще заповядате?“ „Тука е Чурулик-Чурулик-Пейчо от улица Незабравка номер 5. Паспорта утре в десет да ми го донесеш в къщи преди да съм излязъл на езда.“ А ти само едно да знаеш: „Слушам Ваше Другарско Превъзходителство. Ако позволите да попитам само. Как бихте благоволили да Ви бъде поднесен – в целофан или в кожен футляр?“[221]

Ето го, Гогов, логическия край на д-р Асен-Златаровите приумици, ето до къде ще го докараме, ако седим и блеем още месец-два в Полша. – Нашляпала полицията някакъв въшлив работник в Бидгошч, те ще ми вдигат десетмилионна стачка. Поне да е било шляпане, Гогов, разбирам, а то – нито ребро счупено, нито зъб избит. Срам, Гогов, срам и позор – два шамара да не можеш удари. Как можа така да се изежи полското работно говедо? Говедата по цял свят си знаят, че са родени да ги бият, а те да мълчат, понеже колкото повече мучът и се обаждат, толкова повече сопите се увеличават. Предназначението на работника е да кенза принадена стойност – точка. Като обявят главатарите и деспотите война, да ходи да се беси на телените мрежи – точка и запетая. Е, там някои по-идиотизирани говеда, като се мушкат с ножовете, може да викат „ура“ и „по пет на нож“ – чуденка. Това е, Гогов. От памти-века така си е било. А тия полски говеда искат световния ред да изменят както шантавите руснаци през 17-та година. Не е на добро, Гогов, не е на добро. А властта стои като препарирана – не смее да извърти тук-там по два-три шамара. Защо бе, Гогов? Как можа тая власт на шамаросаните през 70-та година (лека им пръст) паметник да се издига? Той и оня хухавел, Никита, се беше засилил да издига в Москва паметник на милионите пребити и пречукани, ама хората там по-умни излязоха – писаха го на лист хартия и толкова. Не, Гогов, ще прощаваш, ама грешка правим голяма. Полските пазванти че са се препарирали, препарирали са се. Ами ний защо стоим препарирани? Работното’ говедо трябва да усеща остена всеки миг в задника си. Остане ли малко време без остен в задника, почва да щръклее, че след това не с остен, но и с кол не можеш да го зажеглиш. Селянин човек си, знаеш ги тия работи, не ме оставяй мене, гражданчето, да те уча. – Революция става в Полша, Гогов, ей, социален переворот. Оня Ленин как го беше казал: „Лйеволюция плоисходит: 1) когда верхи править по-старому не могут, 2) когда низы гнуть спины по-старому не хотят и 3) когда реформаторские иллюзии в прах разбиты.“ Първото, Гогов, в Полша е на лице. Второто – то си е винаги на лице. Дай, боже, само третото да го няма. Дай, боже, кичливия лях да се закичи с реформаторския карамфил, че ако почне да се лее кръв край Висла и белия Дунав ще почервенее. Илюзиите, реформаторските илюзии, не ги прогонвай, боже, от главите на ляхите...

Ама и тоя Ленин, Гогов, ум-бръснач вади: „Верхи“ и „низы“ – няма друго. Няма буржоазна класа, пролетарска класа, селячество разслоено на революционно, контра-революционно и люшкащо се, в зависимост от това дали е безлошадно, двулошадно или еднолошадно – има „верхи“ и „низы“:

Ездил верхом, ездил низом,

строил мост в социализм,

строил, строил и устал

и уселся у моста.

А по-натам, Гогов, как беше: „Вот над этой тихой речкой по мосту идут овечки.“ И колкото повече вървят, толкова повече на бараны стават. Какъв е извода, Гогов: за да не стават лйеволюции не трябва да има „верхи“ и „низы“.. Остави кухарките да управляват государството и ще видиш как верховете и низовете ще се изравнят като жидкост във скачени съдове. Мислиш че кухарката ще тръгне да ти праща спътници по луната, мислиш че ще нареди да се строят атомни подводни лодки и да се откриват строго секретни парапсихоложки институти, в които да се разработва методология за масов психоз и телепатично командване на войскови съединения. Кухарката ще мисли само за едно – как да се напълни тенджерата. За нищо друго няма да мисли. Кухарката така ще нагласи държавния механизъм, че всички човешки усилия да имат една едничка цел – святой обеденный горшок. Гогов, Гогов, тази ленинска приумица да можем осъществи – голямо продрищване ще стане по целия свят. Ама умните глави правилно че се подхилкват снисходително: „Х-м, вижте го тоя шантав фантазьор какво измислил – кухарките държавата да управляват. Че туй да отделиш 60% от целокупното държавно богатство за мечове, ризници и байраци – за това акъл голям се иска, на една проста готвачка може ли да й стигне за това акъла?“ И ето го Риган как се изригна, едва пипнал властта: пособия за бедните – кръц, субсидии за медицинско обслужване – кръц, стипендии за ученичета и студенти -кръц; военни разходи – давай, бабаджанко, всичко в тоя кюп, клончето на мира само със сабли се дялка. А ако вместо мъдрата риганска глава бяха избрали за президент в Америка някоя сбъркана готвачка, какво щеше тя да нареди с простия си бабьи акъл – точно обратното. Добре, Гогов, че у нас не се повлякоха по Ленина, пък, гледам, и никъде по света не се увличат, ако и лица от женски пол да слагат на чело на государството. Желязното леди макар всяка сутрин килоти да надява, то за тенджерата въобще не мисли. Индирата, дето половин милиард й мрат в краката от глад, тя, вместо жито, на световния пазар изотоп уран 235 тръгнала, куклата, да купува, индийския атомен потенциал да укрепва, а йогите блеят около нея и не вземат да й направят една магия, та да й възвърнат женските инстинкти. Разбирам ги холивудските циркаджии и кремълските склеротици, ама туй английското леди не го разбирам – да го хванеш за косата и да го оскубеш едно хубаво – косъмче по косъмче, да го питаш то къде е тръгнало. Сега нали 350 английски икономисти се обърнаха към ледито и му казаха, че води страната към икономическа пропаст, а то се прави на три и половина, санким иска да им каже: „Вий пък какво разбирате от военна музика!“ Е-ех, Гогов, къде да я намерим тая истинска, тая настояща кухарка, та да я сложим да управлява государството, кажи, брате, къде? Няма я, Гогов, няма я. И правилно обвиняват Ленина, че бил резоньорстващ фантазьор и субтилен демагог. Нали ги нареждат във Върховния Съвет доярките и знатните свинарки. А те, гадинките, друго не знаят освен да ръкопляскат и от аплодисменти да перехождат в овация, когато щураците с ордените размахват мечовете от трибуната и дърдорят тъпотиите. А за танджерата, Гогов, никой не мисли, за святой обеденный горшок... Като мине 12 и 1/2, всички тичат при тенджерата – и Риган, и теоретик мировото коммунизма Мишка Суслов, и желязното леди, и то тича, всичко друго забравят към 12 и 1/2. Нали бях на заседания на Европейския Парламент в Брюксел – в 9, 10 се накупчат и почнат с речите – говорят за флоти, за бомби, за стратегии, за тактики, говорят с увлечение, с апломб, с патос, дойде ли 12 – остава по някой третостепенен оратор и тук-там някой задремал депутат и ги гледам всичките – и Брандт, и Рой Дженкинс, и Емилио Коломбо – всичките чучнат пред чиниите, закачат си лигавчетата под гушките и папкат. Напълнят си коремите, изпият кафето и пак почват – за флотите, за бомбите, за стратегиите, за тактиките. Ей, Гогов, остави ги тия министри и депутати не месец, не седмица, един само ден без храна, и тогава ги викай на сесия. Всеки депутат във всеки парламент по света един ден преди сесия в пълен пост да прекара. Па да видим тогава за какво речове ще държат – за флотите ли, за бомбите ли, за стратегиите и за тактиките ли, или за нещо друго.

Давам аз предложения – от умни по-умни, от дълбоки по-дълбоки, ама кой ме слуша. А и ти сигурно си викаш като ми четеш посланието – тоя дето иска да ми сменя пагоните с лейтенантски даже няма да го закачаме, ще се правим ужким, че е улав, нали толкова пъти и документи за улавост му издавахме, няма да ставаме сега за смях, та да го съдим като агент на световния космополитизъм, като се появи пак в София. Добре, Гогов, ама то какво излиза – до сега властта мен правеше на улав, а сега властта ще се прави на улава. А власт почне ли да се прави на улава, той народът ще вземе да каже: „Я, бря, че туй власт ли е.“ Така е, Гогов, човек сам като си завре нещо, много мъчно го вади. Ами я, дай, стига да се правим на улави, дай да оправим страната, права и свободи да дадем на хората, не само псувни да слушаме наоколо си. Представи си, Гогов, да чуеш, че почнало да се говори из София: „Един Гогов има в паспортния отдел – злато човек. Още влязъл не влязъл при него, той вади писалката и разписва паспорта. И все усмихнат, все любезен, все едно сладко-сладко говори, сякаш майка му само с петмез и с джам-съкъз го е хранила. Е-е-ех, да ги имаше повече Гоговци в България, рай ще ми стане тая страна.“ Колко била проста работата! И колко работно време ще се икономиса! Няма да има нужда: 1) от хора да пишат доноси, 2) от хора да ги четат, 3) от хора да ги класифицират, 4) от хора да ги проверяват. Айде, сега, да кажем, четвъртата група гледаме да я икономисаме, ама щата на първите три групи със всеки ден набъбва и нараства. Ти ще кажеш: „На първата група пари на плащаме.“ Добре – на първата не плащаме, а на втората на плащаме ли, а на третата, а разноските за строеж на зданията и оборудване стилажите за доносническите архиви – там народна пара не отива ли? А колко ли копоя, дето денонощно слухтят из държавата кой за какво злослови и следят кой на къде пикае, ще се икономисат и ще се направят човеци като им се даде да вършат съзидателна работа. Ами че още Енгелс специален трактат е написал, в който доказва, че маймуните като не работят не могат да се очовечат. А каквото важи за маймуните, за копоите не важи ли?

И друго нещо има, Гогов, не знам замислял ли си се за него. Ти като върнеш от прага някое бабе, дошло да те моли да го пуснеш да си види внучето, дето го е родила някоя червенобузеста немкиня или русокоса холандка, то бабето като се прибере в къщи и почне да нарежда:“Ах тоз Гогов, тоз мръсник, това изчадие човешко! Дано охтика да го хване, дано се задави риба като яде, дано му се сецне кръста, бял ден да не види, вода да пие – жажда да го гори, за сън да мре – сън да го не хваща и т. н.“ Ти ще кажеш: „Нека си опява бабето – мен какво ми става.“ Абе, Гогов, не е така тая работа. Има ги някои бабета – магии правят. Бабето във Вълчидръм кълне, а тебе в София рак те стиснал за гърлото. „Ба, Стефане, ще се стреснеш, не мой бе – ние сме хора материалите, къде на такива работи да вярваме.“ Гогов, брате, че сме материалите, материалите сме -ами я тез бабета някакви субтилни еманации ако излъчват, дето ние, физиците, не можем да ги уловим нито с амперметрите, нито с волтметрите. Сега нали 1200 екстра-сенсора, селекционирани от целия Съветски Съюз, се тренират в почтовый ящик 126954 да изтриват дистанционно електронни записи на магнитни ленти, та преди да започне атаката да разстроят цялата американска ракетна дефенсивна и офенсивна система. А тези 1200 екстра-сенсора (между които и много бабета) или поне тия, които ги командват, не са ли хора от материалите по-материалисти? Недей, Гогов, внимавай – веднаж се живее на този свят. Добрия човек защо рак го не хваща, защо все по мръсниците лази, тоз въпрос не те ли е мъчил? Гледаш го едно нищо и никакво бабе чучнало на вратата ти – да го стиснеш с два пръста за гушата и ще го удушиш, а оказва се, че то тебе и без да те стиска може на оня свят да те прати и то не така – стиснало, удушило – а жестоко, бавно, с болки, със страдания, до като душа береш всичките злини и страдания, които си правил на другите хора, в адски мъки да изкупиш. Гогов, брате, гледай, колкото може гледай, лошо на хората да не правиш, добро да правиш, дано с доброто лошото да покрием. Имало, казват, един съдник, той като види, че някой реши да изкупува греховете си, позатварял си едното око, злини за 300 с добро за 3 покривал, слагал кръст, опрощавал и само за едно молел клетниците: от сега натам злини да не правят. Бива ли, Гогов, като безумни слепци да се оставяме в клещите на рака, когато толкова лесно е да се прави добро и толкова е приятно да чуеш притиснат от навалицата в трамвая някой да говори на някого: „Един Гогов има в паспортния отдел – злато човек. Е-е-ех да ги имаше повече Гоговци в България – рай ще ми стане тая китна страна. На такъв човек не полковнишки пагони, и генералски пагони – малко му са.“

С братски поздрав:

Стефан Маринов

ПП. От три месеца съм подал молба при римското посолство на НРБ за продължаване валидността на моя паспорт, но все няма отговор. Преди два месеца звънях ти по телефона, чувах твойто „Ало, ало“, ама ти не ме чуваше. Драсни да знам, ще разпишеш ли паспорта, или да почна и аз от тук да кълна.

СТЕФАН МАРИНОВ

Стефан Маринов (1931–1997) е български физик, писател – и не малък чудак – чийто „роман в заявления“ Изыди, Сатана!, издаден през 1981/82 от автора в Австрия, днес бива разглеждан от познавачите като върхово постижение на модерната сатира.

Дай газ, Ноам!

Автор: Том Натал

Когато преди няколко седмици Prospect и Foreign Policy предложиха своя списък за избор на водещите сто световни интелектуалци, никой не очакваше гласуването да бъде спечелено от един турски свещеник, почти непознат на Запад. Нито пък някой очакваше всяко от имената в първата десятка да бъде от мюсюлмански произход (Ноам Чомски, който спечели последното гласуване през 2005, и този път води западните интелектуалци – на единайсето място в крайното класиране).

Ранното водачество тази година поеха Марио Варгас Льоса, перуанският романист, и Гари Каспаров, шахматният гросмайстор, който стана анти-путински дисидент. В един момент Ал Горе беше на път да прибави върховния интелектуален гонг към Нобеловата награда и наградата Оскар. Но след това, около седмица след началото, Фетула Гюлен скочи на върха на списъка за броени часове – и си остана там. Тук очевидно се случваше нещо: гласовете за Гюлен буквално валяха и това продължи през цялото време на анкетата. В началото ние бяхме убедени, че някой технически компетентен член наFethullahçi – колективното име, с което последователите на Гюлен са познати по света, е пробил системата и е започнал схема за автоматично гласуване за своя герой. Ние щяхме да идентифицираме нарушителя, да дисквалифицираме гласовете му, нормалната работа щеше да бъде възстановена, след което Чомски щеше да си пробие път до нова победа.

Истината се оказа по-интересна. На първи май Zaman – най-продаваният вестник в Турция, с тираж от повече от 700 000 екземпляра и голяма серия от международни издания – пусна на заглавната си страница статия, информираща читателите за появата на Гюлен в списъка на Prospect/FP, както и това, че двете списания призовават хората да гласуват. Zaman е известен с близостта си до движението на Гюлен и през следващите седмици вестникът редовно напомняше за появата на Гюлен в нашия списък. Анкетата беше спомената и в други турски вестници, както и по всички интернет-сайтове, посветени на Гюлен – официални и неофициални – които успяхме да открием.

Ефективността и дисциплината на Fethullahçi е легендарна – така че за тях не беше трудно да манипулират една анкета като нашата. Изкушението за последователите на Гюлен да издигнат своя човек до върха на едно допитване, организирано от две влиятелни западни списания, сигурно е било много силно. В този смисъл, значи, съкрушителната победа на Гюлен ни казва малко относно онова, което светът мисли за своите интелектуалци; тя просто ни показва организационната способност на едно движение да мобилизира последователите си. От друга страна обаче, може би чрез победата на Гюлен ние можем да видим появата на един нов вид интелектуалец – такъв, чието влияние се упражнява чрез лична мрежа от последователи, подпомогната от интернет, а не от публикации или институции. Образецът за обществен интелектуалец, описан от Кристофър Хитчинс в статията му, съпътстваща нашия списък – „самостоятелни независими личности или редактори на списания от типа ‚опозиция от един човек‘“ … може би ще изглежда доста остарял за следващото поколение (виж статията на Хитчинс в „Либерален Преглед“ – Как да бъдем публични интелектуалци? – бел. ред.)

Но в тази игра имаше и нещо специфично турско. Когато Time призова читателите си да гласуват онлайн за анкетата „личност на века“ през 1999, подкрепата за Мустафа Кемал Ататюрк беше толкова силна, че в един момент той водеше дори в категорията „изкуства и развлечения“, пред Боб Дилан. А в нашата анкета имаше и други печеливши от Турския ефект: както Орхан Памук – турският писател и носител на Нобелова награда, така и Бърнард Луис, британският историк, който си спечели име с изследвания на Отоманската Империя, завършиха много силно, съответно на четвърто и тринадесето място. Нито един от двамата не е сред фигурите, които биха били особено симпатични на Fethullahçi.

Какво да кажем за останалите личности в челната десятка? Ние разрешихме на гласуващите да избират пет имена и фактът, че повечето от поддръжниците на Гюлен вероятно са мюсюлмани, сигурно е помогнал на Юсуф-ал-Карадави, Амр Халед – в чиято подкрепа за нашата анкета беше направена специална група на сайта Facebook – Абдулкарим Соруш и Тарик Рамадан – всички те добре известни религиозни фигури в ислямския свят. Мухамад Юнус, Ширин Ебади и Аитзаз Асан са обществени фигури, направили имена чрез кампании в мюсюлмански страни – първите двама са носители на Нобелови награди, третият е водачът на протестите срещу Мушараф, които разтърсиха Пакистан през миналата година. Махмуд Мамдани, постколониален теоретик, живеещ в САЩ, вероятно е различният човек в десетката, но и той е от мюсюлмански произход (роден е в Уганда, в индийско семейство) и е говорил много силно против външната политика на САЩ.

Този „мюсюлмански ефект“ изглежда отразява силата на връзките в мюсюлманския свят, особено в неговите по-либерални части. За да може да участва в нашата анкета човек трябва да разполага с връзка към интернет, но – което е още по-важно – електронната поща и интернет-сайтовете позволяват новините и евентуалните кампании да се разпространяват буквално в течение на няколко часа. Турция сега има почти три милиона членове на Facebook – повече от всяка друга страна по света с изключение на САЩ, Великобритания и Канада. Фарси, най-широко разпространеният в Иран език е според някои наблюдатели най-популярният език в света на блоговете.

Не всички кампании за повлияване на анкетата бяха успешни. Статии в пресата на Индонезия, Канада, Индия и Испания, представящи определени кандидати, имаха само минимално влияние. Един от нашите кандидати, българският политолог Иван Кръстев, беше достатъчно честен, за да ни предупреди, че един от водещите вестници в страната му насърчава читателите да гласуват за него – и да ни помоли да дисквалифицираме гласовете, идващи от български Имейл-адреси. Но кампанията не успя да мобилизира българите.

Кучето, което този път не се разлая, беше Китай – петте китайски имена в нашия списък завършиха по средата на таблицата. Но това представяне все пак беше много по-силно отколкото през 2005. В началото китайците бяха на път да се представят дори още по-зле от миналия път, но през последната седмица от гласуването всичките пет имена бързо започнаха да се придвижват нагоре – може би новината за анкетата беше достигнала прекалено късно някой отдел в министерството на информацията. Следващият път не се учудвайте, ако китайците прегазят анкетата – една кампания, мобилизираща няколко милиона Суфи, сигурно ще бледнее в сравнение с мощта на китайската информационна машина.

Бел. Ред.:

Окончателните резултати от тазгодишната анкета на  Prospect/FP  можете да намерите тук.

Биографични данни на включените в списъка интелектуалци можете да намерите тук (А–К) и тук (L–Z)

Източник

ТОМ НАТАЛ

Том Натал е старши онлайн-редактор на английското списаниеProspect.

Коментари (1)

- 22-07-2008|Unregistered|Нина

Това е нелепо! Нелепо е и Иван Кръстев да иска дисквалифициране на гласовете. Е как да дадеш вота си за някой, ако не се разпространи информация в какво участва? Все пак си е спестил срама. Но такива класации трябва да се правят от съответните хуманитари. Даже те сигурно не познават в детайли дейността на стоте, а какво остава за читателите на Заман.

Закуска за дипломати

Автор: Жанина Драгостинова

Едва ли ще се намери човек, който да отрече огромното значение на сутрешната закуска за успешното протичане на целия ден. Закуската изяж сам, казва народът, обядът раздели с приятел, а вечерята дай на врага. А още по-сладка и жизнеспасяваща се оказва европейската закуска. Знаят всички, които са ходили из Стария континент в държавна командировка. Целта на държавната командировка най-вече е да се спестят командировъчните. Затова винаги се избират хотели, в чиято цена освен легло влиза и закуска.

Процедурата е следната: издебваш всяко обръщане на келнера, мажеш филийка с масълце, полагаш отгоре саламче, увиваш в салфетката и с бързо и сръчно движение мушкаш така получения сандвич в чантата. Колкото повече, толкова по-добре. Осигурен си за през деня. Сега вече можеш да си спестиш и от обяда, пък защо не и от вечерята. Ако, разбира се, няма служебна такава. Един депутат преди време твърдеше, че бил забогатял, като спестявал от закуските. Горкият, сигурно не е напускал границите на родината, защото същинското пестене идва от обедите. Както се казва – няма безплатен обяд, а пропуснеш ли го – пестиш.

Наскоро давах напътствия на един приятел, който щеше да ходи в Берлин, какво да посети. След като свършихме с музеите, той ме попита как са цените в хранителните магазини в сравнение с нашите. Ама защо са ти хранителни магазини, викнах, нали си на хотел? Да, де, да, смотолеви той, знам, но не ми е удобно да го обсъждаме по телефона. Лицемерието е основополагащо за българския характер.

Само синът ми по детски открито призна, че европейската закуска е голяма работа. През пролетта ходи на училищна екскурзия до Венеция. В туристическия пакет липсваше обяд. Дискретно намекнах как всъщност се действа в подобни случаи. Той от своя страна обучил съучениците си. В ресторанта на хотела, където досега не са имали българска група, възкликнали, че за първи път виждат хора, които толкова много обичат варените яйца.

Европейският опит не вреди и във всяко друго отношение. Човек, бил в Европа, променя светогледа, маниерите и най-вече развива у себе изискан вкус. Случайно оня ден попаднах на рибна закуска. Участниците във въпросното обществено хранене бяха главно хора, работили в чужбина. Те знаеха как да се насладят на крехкото оранжево филе на сьомгата. Умееха да преглъщат скаридите и да се правят, че се разтапят от удоволствие. Особено активна в яденето се оказа моя позната, доскорошна служителка в българско посолство. Тя също изглеждаше доста променена и усвоила европейските маниери. А само преди две години се беше опитала да пържи кюфтета на балкона на служебното си жилище в немската столица. Такива пушилаци се вдигнали, че съседите се обадили в пожарната. И тя, пожарната, пристигна, за да загаси страстта по българските кюфтета. Как после да не се поевропейчи жената.

ЖАНИНА ДРАГОСТИНОВА

Жанина Драгостинова (род. 1962) е българска журналистка и писателка. Дебютната й книга Твоята история. 52 седмици от началото на 21. век събира 52 очерка, публикувани преди това във в. „Дневник" и сп. „Паралели". В края на 2006 г. издателство „Колибри" издава сборника й Моята история. Де е България?.

Коментари (1)

- 18-03-2009|Unregistered|Нина Кръстева

Браво! Чудесно написано!

Обезглавената кокошка

Автор: Орасио Кирога

Целият ден четиримата синове-идиоти на двойката Мацини-Фераз седяха на пейката в патиото. Езиците стърчаха измежду устните им; очите им бяха мътни, а устите им висяха отворени докато въртяха главите си. Патиото имаше глинен под, затворено на запад от тухлена стена. Пейката стоеше успоредно на стената, на пет метра от нея и там те си седяха, неподвижни, очите им вперени в тухлите. Когато слънцето започна да се скрива зад стената, идиотите се зарадваха. Ослепителната светлина винаги привличаше вниманието им на първо място; малко по малко очите им се съживиха; накрая те се разсмяха гръмогласно, обхванати от една и съща неспокойна веселост, гледайки слънцето с животинска радост, сякаш то беше нещо за ядене.

Друг път, подредени на пейката, те бръмчаха по цели часове, имитирайки звука на електрическия трамвай. Шумните звуци също ги изтръгваха от инерцията им – и в такива моменти те бягаха наоколо в патиото, хапейки езиците си и мяукайки. Но почти винаги те бяха потопени в мрачната летаргия на слабоумието, прекарвайки целия ден седнали на своята пейка, краката им увиснали неподвижно, панталоните им намокрени от лепкава слюнка.

Най-големият беше на дванайсет, а най-малкият на осем. Мръсният им, немарлив външен вид беше свидетелство за пълна липса на майчина грижа.

Въпреки всичко тези четирима идиоти някога бяха радостта в живота на своите родители. На третия месец от женитбата си Мацини и Берта бяха ориентирали егоистичната любов между мъжа и жената, съпругата и съпруга, към едно по-жизнено бъдеще: един син. Какво по-голямо щастие за двама влюбени от онова благословено посвещаване на една обич, освободена от низкия егоизъм на безсмислената любов и – което е още по-лошо за самата любов – една любов без надежда за обновление?

Така мислеха Мацини и Берта и, когато след четиринайсет месеца брачен живот техният син се появи, те изпитваха пълно щастие. Детето им растеше добре, красиво, сияещо, в продължение на година и половина. Но в една нощ през дванадесетия му месец то бе обхванато от ужасни конвулсии и на следващата сутрин не можеше да разпознае родителите си. Докторът го прегледа с онова професионално внимание, което очевидно търси да открие причината за болестта в недостатъците на родителите.

След няколко дни парализираните крайници на детето възстановиха движенията си, но душата, разумът, дори инстинктът, бяха си отишли завинаги. То лежеше в скута на майка си, едно идиотче, олигавено, отпуснато, все едно мъртво.

„Синко, мой мили синко!“, плачеше майката над ужасяващите останки на своя първороден.

Бащата, отчаян, придружи доктора навън.

„На вас мога да го кажа: според мен случаят е безнадежден. Той може да се подобри, да бъде образован до степента, която слабоумието му позволява, но нищо повече.“

„Да! Да! …“, съгласи се Мацини. „Но, кажете ми: мислите ли, че това е наследствено, това …?“

„Що се отнася до бащината наследственост, аз ви казах какво мисля, когато видях сина ви. А за майката, нейният бял дроб не звучи съвсем добре. Не виждам нищо друго, но дишането й е леко накъсано. Направете й основен преглед.“

С душа, измъчвана от угризения, Мацини удвои любовта към сина си, детето-идиотче, което плащаше за крайностите на дядо си. Същевременно той трябваше да утешава, непрекъснато да поддържа Берта, която беше наранена до дъното на душата си от неуспеха на младото си майчинство.

Както е напълно естествено, двойката вложи цялата си любов в надеждите за друг син. И син беше роден; здравето и яснотата на смеха му разпалиха отново техните угаснали надежди. Но след осемнайсет месеца конвулсиите на първородния се повториха и на следващата сутрин вторият син също се пробуди идиот.

Този път родителите изпаднаха в пълно отчаяние. Значи тяхната кръв, тяхната любов, беше проклета. Особено тяхната любов. Той на двадесет и осем, тя на двадесет и две – и цялата им страстна нежност не беше успяла да създаде нито атом нормален живот. Те вече не се молеха за красота и интелигентност както при първородния – само един син, син като всеки друг!

От второто нещастие изригнаха нови пламъци на болезнена любов, едно лудо желание да възстановят веднъж и завинаги светостта на своята нежност. Родиха се близнаци; и стъпка по стъпка историята на двамата по-големи братя се повтори.

Дори и така, въпреки огромната горчивина, Мацини и Берта поддържаха голяма привързаност към четиримата си синове. Те трябваше да бъдат изтръгнати от преддверието на най-дълбокото животинско начало, не душите им, които вече бяха изгубени, а самите им инстинкти. Момчетата не можеха да гълтат, да се движат или дори да седят. Най-после те се научиха да ходят, но се блъскаха в предметите, тъй като не можеха да различават никакви препятствия. Когато ги миеха, те мяукаха и гукаха докато лицата им се зачервяха. Оживяваха се само при вида на храна или когато виждаха ярки цветове, или чуваха гръмотевици. Тогава те се смееха, излъчвайки животинска полуда, изплезвайки езици и произвеждайки реки от слюнка. От друга страна, те притежаваха известна способност за имитиране, но нищо повече.

Ужасяващата наследствена линия изглежда беше завършила с близнаците. Но след като изминаха три години Мацини и Берта отново горещо желаеха друго дете, сигурни, че дългата пауза ще е усмирила съдбата им.

Надеждите им не бяха задоволени. И поради това горящо желание и раздразнение от невъзможността то да бъде задоволено, съпругът и съпругата започнаха да стават все по-огорчени. До този момент всеки от тях беше поемал собствения дял от отговорността за мъката, причинена от децата им, но безнадеждността относно поправянето на четирите животни, които им се бяха родили, в края на краищата породи онази властна потребност за обвиняване на другите, която е особено наследство на по-низките сърца.

Тя започна с промяна на местоименията: твоите синове. И тъй като двамата се опитваха да си поставят капани, както и да се оскърбяват взаимно, атмосферата стана нажежена.

„Струва ми се“, каза към Берта Мацини, който току-що беше влязъл и миеше ръцете си, „че можеш да държиш момчетата по-чисти.“

Все едно, че не беше го чула, Берта продължи да чете.

„За пръв път“, отговори тя след кратка пауза, „те виждам да се загрижиш за състоянието на синовете си.“

Мацини обърна глава към нея с изкуствена усмивка.

„Нашите синове“, мисля.

„Добре, нашите синове. Така ли ти харесва?“ Тя повдигна очи.

Този път Мацини се изрази ясно.

„Ти сигурно не искаш да кажеш, че вината е моя, нали?“

„О, не!“, усмихна се Берта на себе си, много бледа. „Но тя не е и моя, мисля! Само това ми трябваше …“, промърмори тя.

„Какво? Какво ти трябваше?“

„Ами, ако някой трябва да се обвинява, това не съм аз, запомни го! Това е, което искам да кажа.“

Съпругът й я изгледа за момент с брутално желание да я нарани.

„Хайде да оставим това!“, каза той накрая, бършейки ръце.

„Както искаш, но ако искаш да кажеш …“

„Берта!“

„Както искаш!“

Това беше първият сблъсък, последваха го други. Но в неизбежните помирения душите им се обединяваха в удвоен екстаз и желание за друго дете.

И така се роди дъщеря. Мацини и Берта живяха в продължение на две години съпътствани от непрекъснати терзания, постоянно очаквайки ново нещастие. То обаче не се случваше и родителите фокусираха цялото си задоволство върху дъщерята, която се възползва от това и стана разглезено дете с лоши маниери.

Макар че дори и в по-късните години Берта беше продължила да се грижи за момчетата, след раждането на Бертита тя започна буквално да игнорира останалите деца. Самата мисъл за тях я ужасяваше, подобно на спомен за нещо отвратително, което тя е била принудена да извърши. Същото нещо се случи на Мацини, макар и в по-малка степен.

Въпреки това душите им не бяха намерили спокойствие. И най-малкото неразположение на дъщеря им сега отприщваше – поради страха, че могат да я изгубят – горчивината, породена от нездравото им поколение. Жлъчка беше се насъбирала в продължение на толкова дълго време, че от подутите вътрешности се разливаше отрова даже при най-слабото докосване. От момента на първата отровна караница Мацини и Берта бяха изгубили уважение един към друг – и ако има нещо, от което, веднъж започнато, човек се чувства привлечен с жестоко задоволство, то е пълното унижение на някоя друга личност. Преди това те бяха ограничавани от взаимния си неуспех; сега, когато беше дошъл успехът, всеки от тях го приписваше на себе си и чувстваше още по-силно позора на четиримата уродливи синове, които другият беше го принудил да създаде.

При такива емоции вече не съществуваше възможност за обич към четирите момчета. Прислужницата ги обличаше, хранеше, слагаше да спят, с огромна бруталност. Тя почти никога не ги къпеше. Те прекарваха повечето дни гледайки стената, лишени от всичко, напомнящо каквато и да било ласка.

И така Бертита отпразнува четвъртия си рожден ден. През нощта, от сладкишите, които родителите не бяха в състояние да откажат, детето получи лека треска. И страхът, че тя може да умре или също да стане идиот отвори отново вечно живата рана.

В продължение на три часа те не говориха един с друг и, както обикновено, бързите крачки на Мацини послужиха за повод.

„За Бога! Не можеш ли да вървиш по-бавно? Колко пъти …?“

„Добре, просто забравям. Ще престана. Не го правя нарочно.“

Тя се усмихна презрително.

„Не, не, разбира се, че не мисля такива неща за теб!“

„Нито пък аз бих помислил за теб нещо такова … ти, охтичавата!“

„Какво! Какво каза?“

„Нищо!“

„О, да, чух те да казваш нещо! Виж, не знам какво каза, но се кълна, че бих предпочела всичко друго, но не и да имам баща като твоя!“

Мацини побледня.

„Най-после!“, промърмори той между стиснати зъби. „Най-после, усойнице, каза онова, което винаги си желала!“

„Да, усойница, да! Но аз имах здрави родители, чуваш ли? Здрави! Баща ми не умря в делириум! Можех да имам синове като всеки друг! Тия са твои синове, тия четиримата!“

Мацини експлодира на свой ред.

„Охтичава усойница! Така те нарекох, това искам да ти кажа! Попитай го, попитай доктора кой е виновен за менингита на твоите четирима синове: моят баща или твоят прогнил дроб? Да, усойница!“

Те продължиха с нарастваща несдържаност, докато едно изпъшкване откъм Бертита моментално запечата устните им. Към един часа сутринта лекото стомашно разстройство на детето беше преминало и, както неизбежно се случва с всички млади двойки, които са се обичали силно, дори само за известно време, те се помириха, толкова по-прочувствено поради низостта на обидите.

Зададе се великолепен ден и когато Берта стана, тя изплю кръв. Вината беше, без съмнение, в емоциите и ужасната нощ. Мацини я държа в прегръдките си дълго време и тя плака безутешно, но никой от двамата не се осмели да каже дума.

В десет те решиха, че след обяда ще излязат. Времето беше малко, така че те наредиха на прислужницата да заколи кокошка.

Чудесният ден беше привлякъл идиотите от тяхната пейка. И така, докато прислужницата режеше главата на кокошката в кухнята, оставяйки я пестеливо да се обезкръви, (Берта  беше научила от майка си този ефективен метод за запазване свежестта на месото), тя почувства нещо като дишане зад гърба си. Обърна се и видя четиримата идиоти, стоящи рамо до рамо зад нея, наблюдаващи операцията с изумление. Червено … Червено …

„Госпожо! Момчетата са тук в кухнята.“

Берта  дойде незабавно; тя никога не искаше те да пристъпват в кухнята. Нито дори в тези часове на пълно опрощение, забрава и отново спечелено щастие тя не можеше да избегне тази ужасна гледка! Защото, разбира се, колкото по-интензивни бяха моментите на захлас и любов към съпруга и дъщеря й, толкова по-голямо беше отвращението й към чудовищата.

„Изведи ги оттук, Мария! Изхвърли ги! Изхвърли ги, казвам ти!“

Четирите бедни животинки, разтърсвани и брутално блъскани, се върнаха обратно на пейката си.

След обяда всички излязоха; прислужницата в Буенос Айрес, а двойката и детето на разходка сред вилите. Те се върнаха когато слънцето залязваше, но Берта искаше да поговори за момент със съседите от другата страна на улицата. Дъщеря й бързо изтича в къщата.

Междувременно, идиотите не бяха се помръднали от пейката си през целия ден. Слънцето беше прекосило стената, започвайки да се снишава зад нея, докато те продължаваха да зяпат тухлите, по-мудни от всякога.

Изведнъж между полезрението им и стената се появи нещо. Сестра им, уморена от петте часа с родителите, искаше да поразгледа наоколо сама. Те спря пред стената и погледна замислено към върха й. Искаше да се покатери върху нея, в това нямаше съмнение. Най-после тя реши да използва един стол без седалка, но все още не можеше да достигне горния край. След това тя взе една газена тенекия и, с добро усещане за относително пространство, я постави върху стола – с което постигна триумф.

Четиримата идиоти, погледите им безразлични, гледаха как сестра им търпеливо успя да постигне равновесие и как, на пръсти, постави вратле на върха на стената между напрегнатите си ръце. Тя е гледаха как търси навсякъде опора, за да се изкачи по-високо.

Погледите на идиотите се оживиха; една и съща упорита светлина просветна в зениците им. Очите им бяха вперени в сестра им, докато нарастващото усещане за животинска ненаситност промени всяка черта на лицата им. Те бавно се приближиха до стената. Малкото момиче, успяло да намери опора и канещо се да възседна стената, след което със сигурност щеше да падне от другата страна, се почувства сграбчено за крака. Под нея, осемте очи, вперени в нейните, здраво я уплашиха.

„Пуснете! Пуснете ме!“, изпищя тя, ритайки с крак, но нямаше измъкване.

„Мамо! О, мамо! Мамо, татко!“, разкрещя се тя заповеднически. Опита се да се задържи за върха на стената, но почувства как я дърпат и падна.

„Мамо, о ма ….“. Тя не можеше да крещи повече. Едно от момчетата я сграбчи за врата, разделяйки къдриците й, сякаш бяха пера, а другите трима я повлякоха за крака към кухнята, където сутринта бяха наблюдавали как кокошката беше обезкръвена, държейки я здраво, изтръгвайки живота от нея секунда след секунда.

Мацини, в къщата от другата страна на улицата, си помисли, че долавя гласа на дъщеря си.

„Мисля, че тя те вика“, каза той на Берта.

Те се вслушаха неспокойно, но не чуха нищо повече. Но дори и така миг по-късно те се сбогуваха и, докато Берта си слагаше шапката, Мацини отиде в патиото.

„Бертита!“

Никой не отговори.

„Бертита!“ Той повиши вече изменения си глас.

Мълчанието прозвуча толкова гробищно за вечно ужасеното му сърце, че по гърба му се плъзна тръпка на ужасно предчувствие.

„Дъщеря ми, дъщеря ми!“ Той хукна като луд към задната част на къщата. Но когато мина покрай кухнята, той видя море от кръв на пода. Със сила отвори полузакрехнатата врата и изкрещя ужасено. Берта, която беше започнала да тича още когато чу изтерзания вик на мъжа си, също се развика. Но както се беше втурнала към кухнята, Мацини, бледен като смъртта, застана на пътя й, държейки я здраво.

„Не влизай! Не влизай!“

Но Берта вече беше видяла покрития с кръв под. Тя можа само да изпусне един прегракнал писък, сграбчи глава в ръце и, облягайки се на съпруга си, бавно се отпусна на пода.

Източник

ОРАСИО КИРОГА

Орасио Кирога (1878–1937) е аржентински писател, роден в Уругвай. В неговите разкази се откриват елементи на модернизъм, както и влиянието на Едгар По и Ръдиард Киплинг. В наши дни Кирога се счита за предшественик на магическия реализъм на Маркес и постмодерния сюрреализъм на Кортасар.

Телефон на зрителя

Автор: Кристин Димитрова

Люси крачеше по тъмния коридор и преговаряше наум ключовите изрази. Всъщност той въобще нямаше нужда да ги преговаря, защото ги знаеше наизуст, но това упражнение му помагаше да се настрои на вълната. Ако беше в ефир, щеше да го каже „на вибрациите”.

Любослав работеше като екстрасенс в една от самоделните кабелни телевизии на ръба на София, там, където улиците изчезваха и се появяваха квадратни блокове и изоставени казарми, строени в други времена и за други нужди. Въздребен, с щръкнала чуплива коса, Люси бе пропътувал не кой знае колко дългия път от бургаско село до покрайнините на столицата на гребена на нелегалния валутен обмен. Когато картината в Бургас взе прекалено много да се изяснява, един вид знаеше се кой бизнес от кого се прави, за Люси финансовите хоризонти започнаха да се стесняват. Известно време претегляше наум възможността да премине към търговията с бели робини, където имаше съученик от техникума. Един ден обаче той изчезна, а три седмици по-късно го намериха с прерязано гърло в кладенец край Свиленград. Това накара Люси да се замисли за живота, за преходността и в крайна сметка за ново поприще.

Коридорът ехтеше от стъпките му като училище през ваканция и отвсякъде миришеше на клозет. Люси не знаеше за какво се използват долните два етажа на сградата, в чиято мансарда се помещаваше телевизията. Имаше някакви фирми, някакви реклами и почти никога не видя жив човек, който да поддържа постоянната миризма на пикня. Тя извираше от разкривените врати на ъгъла до стълбището. Беше неувяхваща, като розата на рицаря, която пропътувала свежа през целия Ориент, за да докаже любовта му пред девицата. Навярно сградата, бивш контингент към Министерство на образованието, искаше да изпрати някакво послание.

С ловкостта на невестулка Люси прескочи тънка вадичка. Изглеждаше безопасна, защото идваше от току-що полетите аспарагуси на площадката между етажите, но днес той в никакъв случай не искаше да накваси бежовите си обувки на дупчици. Слагаше ги за втори път, първият път беше, за да ги усвои, а сега за да заслепи новата гримьорка. Ансамбълът се допълваше от летен панталон цвят „яйчена черупка” и копринена риза на едри стилизирани цветя, нещо като хавайска растителност по сечуански. Всичко беше изрядно изгладено, защото го беше гладил не той, а втората му братовчедка по майчина линия.

Да се пренесеш да живееш сам в София има добри и лоши страни. Добрата страна е, че живееш сам в София. Лошата е, че всичките ти роднини знаят това, а нуждите им край нямат. Люси с омраза си спомни за спретнатия си апартамент, чиято цялост в момента беше накърнена и въздухът буквално изместен от втората му братовчедка, дошла да си оперира окото. Тя си седеше тихо, гледаше телевизия със здравото око и готвеше, за да се отблагодари за гостоприемството. Гладенето беше част от бонуса. Люси с нетърпение я чакаше да свали превръзката, за да й качи багажа на влака, но междувременно трябваше да се задоволява с изгладени дрехи.

– Брато, съжалявам те!

Беше косматата глава на Симо оператора, стилизирана в раста-кичури. Симо се беше надвесил над перилата, за да го причака преди предаването. Бейзболната му шапка сега беше с козирката напред, въпреки, че коридорите не бяха виждали слънце от строежа на сградата през 1956 г.

– Я се виж сам бе, капут! Ей долу има огледало.

Симо се захили още повече и се сгъна над парапета в опасно съотношение на теглото. Козята му брадичка беше сплетена на тънка плитчица, за да подчертае още веднъж какъв творец е. Люси беше мислил за същата брадичка, но не му подхождаше на жанра. Пресегна се нагоре, хвана с две ръце фланелката на Симо и го задърпа надолу, като повтаряше „А де! А де!” Симо сплете крака около парапета, освободи си едната ръка и също го хвана за ризата. Люси, както се кикотеше ситно, изведнъж се дръпна назад и си оправи реверите.

– Глей бе, капут, всичко измачка!

– Много важно, не ти трябва.

– Брей, ти ще кажеш!

– Не ти трябва, ти казвам. Тя се съгласи да излезем довечера. Обещал съм й да я водя на „Щастливеца”.

– Че колата ти е повредена!

– Е, да речем, че това още не се знае. Ще я заведа в едно барче до нас. А може и в бирарията, защото там има телевизор.

Люси усети, че доброто му настроение започна да се пречупва. Все още се чувстваше красив и точен, но в единия край на чувството му се беше появило тъмно петно, което се разширяваше. Кога я е поканил? Кога се е съгласила? Сигурно е било заради приключението. Как не се сети и той да измисли нещо подобно? Отбеляза си кисело наум, че докато едни си гладят панталоните, други вече работят на обекта.

– Точно така. Заведи я на бирарията с телевизора, за да те види какъв чекиджия си.

– Ама довечера е Германия-Холандия бе, човек! Как се изпуска такова нещо?

– Тогава й кажи, че срещата се отлага, и остави майсторите да правят каквото си могат.

– Хе-хе… – започна Симо и млъкна, защото, чула гласовете им, гримьорката беше излязла в коридора, за да посрещне Люси. Светлината от прозореца в дъното я огряваше в контражур и стройното й тяло представляваше черна изрезка с лъчисти очертания. За да втъжни мъката в душите, носеше къса пола и високи токове. Симо задържа отговора си за по-удобен случай.

– Здравей, Албенче, как си? – каза Люси с церемониално ръкуване, което продължи малко по-дълго от обичайното.

Тя се усмихна, без да отговори с думи. Люси влезе господарски в гримьорната, съблече си шарената риза и остана гол до кръста по жилести мускулчета и космати подмишници. Разнесе се тънка миризма на пот. Повъртя се насам-натам, докато се увери, че Албена се е насладила на торса му, и облече бяла толстоистка рубашка, която придаваше духовен вид. Настани се на стола и притвори очи в очакване на удоволствието. Албена започна да четка лицето му с пудра и на места внимателните й пръсти се докосваха до кожата му, оставяйки топла чувствителна следа. Люси си наложи да остане в съзнание.

– Албенче, ти си добра по немски, нали?

– Горе-долу.

– Абе купил съм си един нов телевизор „Филипс”, отзад пише нещо на немски, не мога да го разбера.

– Ами препишете ми го и аз ще видя дали го разбирам.

– А, ще го преписвам! Имаш ли свободно време сега след работа? Качваме се на реното и за петнайсет минути сме там. После веднага те връщам където кажеш.

Сега Албена му оформяше веждите. Правеше ги малко по-четвъртити и закрепваше космите с гел. От кръглите рунтави дъги над очите на Люси това беше най-голямото приближение до мефистофелски вежди, което можеше да се постигне. Той внезапно се сети, че си пилее патроните, и се ядоса. Ами ако тя каже „да”, къде, при братовчедка си ли ще я води? Онзи циклоп ще я изплаши още от вратата, а после ще сервира и ще гледа скръбно извън превръзката.

– Не – каза тя, – тази вечер съм заета.

Значи Симо копелето не лъжеше! А може би тя си имаше постоянен приятел! А може би не харесваше Люси! Последното не го тревожеше истински. Поради естеството на професията му около него имаше облак от жени, които безусловно го харесваха.

– Тогава някой от тия дни. Голяма услуга ще ми направиш.

Лицето му се сви в безпомощен вид. Безпомощен и напудрен.

– Може – каза Албена и изправи главата му, за да се види. Люси отвори очи. Огледалото показваше него, в характерния му артистичен облик, и Албена, с оранжева прическа на извити крайчета, седефена шнолка в ъгъла на челото и грамадни червени устни.

– Тук имам нещо на веждата – каза той, колкото да й измисли нова работа, и се облегна с още малко очакване на седалката.

Студиото го посрещна с обичайния си декор – тъмносиньо боядисана стена със станиолени звезди различна големина. Цялото помещение представляваше малка стаичка с креслото на Люси от едната страна и камерата на Симо от другата. От отворената врата на апаратната се чуваше, че още текат рекламите. Люси мина покрай Симо и се направи, че се препъва, а всъщност го ритна в глезена.

– Примири се, копеле, ще го духаш.

Тънката плитчица на брадата на оператора се поклащаше надолу като индикатор за любовните шансове на водещия предаването. Люси се настани на креслото пред камерата и облещи очи. Потече космическа музика. Симо го хвана в близък план и постепенно отдалечи.

– Благословени да бъдете, братя и сестри – поздрави Люси и събра връхчетата на десетте си пръста. Кутрето му беше увенчано със старателно изпилен дълъг нокът. – Днес отново съм с вас, аз, Любослав, и се настройвам на вълните на космоса. Тук съм, за да ви помогна. Тук съм, за да проникна в бъдещето ви. Тук съм, за да прегледам аурата ви и да ви дам съвет. Очаквам вашите обаждания.

На екрана светнаха телефоните на студиото с миниатюрно съобщение за броя на импулсите. Почти веднага телефонът иззвъня.

– Ало? – каза плах болнав глас.

Люси гледаше коленете си в пълно вглъбение.

– Здравейте – каза той като автомат. – Вие не сте здрава!

– Да, да…

– Имате проблеми със сърдечносъдовата система.

– Не…

– С нервната.

– Малко, но не…

– С отделителната!

– Не…

– С дихателната!

Люси беше вдигнал ръце на нивото на очите си и приличаше на слепец, който независимо от гъстата гора насреща му ще стигне до целта си навреме.

– Не…

– Разбира се, вие имате женски проблеми!

– Да! Как познахте!?

Люси впи в камерата всеопрощаваща усмивка.

– Вътрешното ми око вижда всичко. Всичко е като на длан. Сериозни проблеми имате…

– Да… – потрепера гласът.

– Знам и откъде ви идват. Някой ви е направил магия. Усещам злите вибрации.

– Ах, и аз така си мислех.

– Да, да, магия. От жена. Ето, ето, виждам я. Жена с черна чанта и лоши очи.

– С черна чанта ли?

– Такава една стара. Възрастна. Възрастна жена с лоши очи!

– А, да! Тя ли е?

– Ами тя е, нищо че ви се пада роднина.

– А, тя не ми се пада роднина.

– Тази, която ви е направила магията, ви се пада роднина. Мислете, мислете!

– Аха, сетих се. Да, имам такава роднина.

– Значи – премина Люси към деловата част – сутрин ще изпивате по една чаша вода на гладно. Ще сложите – лицето му се сгърчи, сякаш не може да чуе добре невидим глас... – ще сложите по едно яйце във всеки ъгъл на стаята, да обира лошите вибрации, и ще ми се обадите допълнително за астрален преглед. Тогава ще ви кажа какви точно билки да вземате.

– Много ви благодаря! – Гласът притреперваше от признателност.

– Моля, моля, тук съм, за да ви помогна. Тук съм само заради вас!

В този момент Люси забеляза, че Симо нещо ръкомаха.

– Ало? – чу се следващата клиентка.

Симо май му говореше нещо. Отваряше беззвучно уста насреща му и размахваше палци: „Довечера – аз (ръцете към гърдите му) – и Албенчето – (заклати таз напред-назад) – а ти…” И насочи среден пръст към устата си, като го вкарваше и изкарваше.

Телефонът иззвъня за следващото обаждане.

– Слушам ви – каза Люси с каменно изражение.

– Имам проблеми… – каза възсилен женски глас.

– Ще имате, как няма да имате – прекъсна я Люси с поглед, впит в Симо. – Не случайно имате проблеми! Вие сте направили нещо много лошо, нещо много, много лошо и затова сега ще теглите кармата си. Изиграли сте приятеля си, а не е трябвало, защото който изиграва приятелите си и после им се надсмива, най-напред губи работата си, после…

– Но аз съм пенсионерка.

– Нали ви казах! А после губи близките си и накрая здравето си!

– Аз, аз имам само камък в жлъчката!

– Нали ви казах. От какво мислите, че е този камък? Това е материята, към която сте се стремили, вместо да гледате към духовното и да помислите за вътрешната светлина.

– Ах – разхлипа се гласът, – така е. Май няма надежда за мен!

– Чакайте, чакайте – спря я с властен жест Люси и се заслуша в невидимите гласове. – Виждам, че вие не сте лош човек. Има надежда. Злото може да се развали, ако всички се обединим срещу него. Но първо някой трябва да се осмели да провери астрално чакрите ви, да издири гнездото на злото и да влезе в пряк двубой. Мдаа, малцина имат силата. Аз обаче съм готов да се наема с вашия случай. Обадете ми се на допълнителния телефон за лични указания.

– Благодаря ви, много ви благодаря – прошепна гласът с напрегнато облекчение.

Тръгнаха рекламите. Люси размаха юмрук към Симо и каза: „Ти, Симе, ти! Копеле одървено.” По време на втората част най-внезапно се обади познат за музикалното ухо на Люси глас.

– Ало, добър ден.

– Добър ден – отвърна той, без да се издаде, че е познал Албена.

– А на мен какво ще ми кажете?

Люси премрежи очи и заразтрива слепоочията си с пръсти.

– Вие много скоро ще претърпите любовно разочарование. Звездите ви обичат, но сте тръгнали по лош път. Вместо да следвате съдбата си, вие я предизвиквате и сте на път да влезете в интимни връзки с един недостоен човек. Ето, довечера ви виждам как излизате… уж трябва да ходите някъде с кола, но той ще ви каже, че е развалена. Колата му всъщност е развалена отдавна и той ви лъже… Той ви мами, той не ви цени като човек, а само като сексуален обект! Пазете се от този човек, пазете се! Той е… той е… един прост, гнусен нещастник! Абсолютен червей.

Малко се поувлече, но пък Симо зеленееше зад камерата.

– Аха – каза Албена и затвори. Какво значеше „аха”? Дали му повярва? Ако сега не беше му повярвала, довечера щеше. Изредиха се още 7-8 жени с треперливи, търсещи надежда гласове и Люси им разкри магиите.

– Чекиджия – прошепна му Симо на излизане. В коридора Люси се размина с художничката на аури, която бързаше към студиото със скицник и кутия плакатни бои.

Докато въртеше реното из тесните улички към блока, в гърдите на Люси пулсираше балон от уталожена мъст. На небето се трупаха облаци, които засега се сдържаха да не завалят, но беше ясно, че няма да е за дълго. Вечерният мрак настъпваше доста по-бързо от обичайното и въздухът сладнеше от статичното електричесто на бъдещия порой. Люси с удоволствие си представяше, че не само „Щастливеца”, но и кварталната бирария ще им се размине на влюбените, защото повечето маси са на открито. Имаше една лека тревога да не би направо да отидат у Симо заради дъжда. Но след предсказанията по телевизията Албена най-вероятно щеше първо да се захване да проверява фактите и да забележи, че колата на Симо е покрита с ланска шума.

Люси запали фаровете. Част от прозорците в лабиринта от блокове около него вече светеха и излагаха на показ мъже по потници и жени по басмени пеньоари. Те пушеха по прозорците, пържеха кюфтета, суетяха се насам-натам и не виждаха това, което Люси от реното си виждаше – че над всеки има още много такива като него и под всеки има още толкова и че всички те са еднакви. Балет от кукли с отпуснати меса, които лягаха, ставаха, закусваха, работеха, вечеряха, мислеха и се възпроизвеждаха синхронно. Панелките вероятно бяха скъп дом за тях и това си личеше от перденцата по остъклените балкони и шкафчетата за кухненски съдове. Клиенти. От самото си идване в София Люси работеше по една специална цел – да се отърве от комплекса час по-скоро и да се настани на ефектно място в центъра. Място, което да подхожда на личността му или най-малкото красноречиво да я допълва. Работите му не вървяха зле.

За момента обаче имаше една по-скромна надежда, а именно, че братовчедка му си е заминала, докато той е бил на работа. Паркира колата пред блока си и погледът му издири кухненския прозорец на единайсетия етаж. Уви, той светеше. „Де тоя късмет”, промърмори Люси и влезе в разнебитения вход.

Братовчедка му отвори веднага, сякаш го чакаше до вратата. Беше слаба, повехнала, с прибрана на тила коса. Превръзката липсваше и на нейно място премигваше чувствително око с малко неестествено лъщяща зеница. От кухнята миришеше на картофена яхния.

– Ох, как мразя манджориите – каза Люси, докато събуваше обувките си на дупчици. Малките пръсти и на двата му крака бяха цъфнали на кокалчетата.

– Нямаше какво друго – сви рамене братовчедка му.

– А защо не купи пържоли? – попита Люси, докато си сипваше в дълбока чиния.

– Свършиха ми парите. Останаха само за билет. Утре си пътувам.

Въпреки добрата новина Люси беше на ръба на търпението си.

– Ей, селска му работа, всички само за пари мислите. Мошеници до един.

Този път и братовчедка му, вероятно окуражена от утрешното си заминаване, не издържа.

– Знам аз на тебе какво ти е на ума.

Люси я погледна с недоверие.

– Имаш някаква нова колежка – продължи тя, като мачкаше трохите по масата. – Хвърлил си й око. Ама тя не е за тебе.

– О, виж ти! – възкликна Люси и си досипа от картофите.

– Не е за тебе и ще ти кажа защо. Тя е студентка, нещо учи. При вас е за малко, колкото да изкара някой лев. Тука и някакъв друг млад мъж виждам, ама хич не се и надявайте. Днеска, докато сте си говорили за нея на стълбището, тя ви е слушала. Виждам я, седи пред някаква врата. Тя е добро момиче, не е като…

– Като какво? – настръхна Люси, който познаваше и мразеше този тон.

– Като вас двамата.

– Млъкни едноока кукувице, че ей сега ще скоча през масата! Само като те видя, ми се изправят червата. Утре още по тъмно да те няма!

Братовчедка му стана и се затвори в стаята.

КРИСТИН ДИМИТРОВА

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватска и Швеция.

Коментари (1)

- 28-07-2008|Unregistered|Guest User

Хареса ми. Истинско е. Благодаря ти, Кристин!

Бисера

Шейх Мо има една мечта

Автор: Виктор Кохер

Иранският капитан в старото пристанище на Дубай знае за какво говори: родителите му са достигнали до 125 годишна възраст при отлично здраве, защото са живели в естествена среда и са се изхранвали от риба и фурми. Ние седим върху палубата на малкия търговски кораб и пием чай – отдалечени само на един хвърлей разстояние от най-високата кула и най-голямата строителна площадка на света.

Лицето на мъжа е толкова набраздено колкото и дъските по палубата на кораба му, но доверието му в бъдещето на столетния занаят – дребната търговия между бреговете на Персийския Залив и Индийския Океан – е непоклатимо. Междувременно потни мъже в мръсни набедреници търкалят в трюма опаковани в златно фолио автомобилни гуми. А на предната палуба по-късно ще се поберат още половин дузина автомобили с дребни повреди по каросериите, които ще бъдат поправени в някоя иранска работилница в Бушер или Бандар, за да бъдат продадени отново.

Търговията върви отлично по всички транспортни възли на Дубай, било то в свободните пристанища Дейра, Рашид, Джебел Али, било то по международните летища. Тук всеки намира по някоя ниша за бизнеса си – така подчертава и шейх Мохамед бин Рашид ал Мактум, владетелят на емирата, в стратегията си за бъдещето до 2015 година. Пъргавият шейх във всеки случай е предвидил един квантов скок в развитието на Дубай, чиито измерения не може да си представи не само персийският капитан. Дори гланцираният език на рекламните съветници на шейха не е в състояние да опише неговите честолюбиви планове. Казва се чисто и просто, че икономическият растеж от 13,4 процента от последните пет години трябва да се задържи в обозримото бъдеще на поне 11 процента годишно.

Тъй като приходите на Дубай от добива на нефт постепенно привършват – междувременно те представляват само 3 процента от брутния вътрешен продукт – шейхът желае да утвърди своя град-държава като транспортен възел за излишния петрокапитал от целия регион. Дубай се грижи за своя търговски и инвесторски капитал, той създава специални зони за глобализирани сектори на услугите като висше финансиране, транзит на стоки, медии и реклама. Той лансира планове за хотелски комплекси и паркове за развлечения, курорти за голф и бизнес-квартали, строи мегапроекти.

Но само онзи, който се качи в колата и пропътува половин час на юг от стария център с вече много забележителните му небостъргачи, започва постепенно да разбира какъв невероятен бум се разгръща тук. По тридесеткилометровата отсечка до Джумейра, където само до преди десет години се издигаше единствено Дубайският Световен Търговски Център, днес се подреждат половин дузина мега-строителни площадки със стотици небостъргачи, шопинг молове, офиси и жилищни сгради. Пред брега на Джумейра се намират изкуствените острови Палмата и Светът, дори астронавтите от космоса вече можели да ги видят. До 2011 ще бъдат построени 200 000 нови жилищни единици. Населението на града-държава трябва да нарасне до 2020 от почти два милиона на пет милиона. Стойността на проектите, които се планират в момента, достига според оценките най-малко 500 милиарда долара. Дубай иска да изгради първата в региона не-петролна икономика и да държи целия свят в захлас.

Какво се строи и какво се планира в Дубай

Дремещият под жегата търговски филиал до рекичката беше още преди петдесет години единственият познат емират в Персийския Залив. Тогавашният владетел шейх Рашид дискутираше с народа си бъдещето на страната. В дискусиите често участваха двамата му сина Мактум и Мохамед.

Търговците от Дубай открай време пътуваха по целия свят, бяха отворени за влияния откъм Иран, Индия, Азия и Африка. И благодарение на едно решение от 1894, което освободи чуждите търговци от данъци, икономиката процъфтяваше.

Шейх Рашид развиваше още от 1958 далечната търговия и насърчаваше вноса и последващия износ на злато. Но радикалният растеж започна едва с добива на петрол, през 60-те години на 20-ти век. С петродоларите бяха построени пристанища, летища и улици. Но залежите на петрол в Дубай се оказаха минимални, сравнени с ония от Абу Даби или Саудитска Арабия. Именно затова водещото правило на шейх Рашид беше, че от временния златен дъжд трябва да се създаде икономическа структура, която да е в състояние да се носи сама. Шейх Мохамед, тогава още млад човек, посещаваше през 1966Bell Language School в Оксфорд, след това получи офицерска подготовка вMons Officer Cadet School в Адлършот. През 1968 баща му го постави на поста шеф на полицията в Дубай.

През 1971, когато на 32-годишна възраст шейх Мохамед беше произведен в чин генерал, градът-държава наброяваше около 300 000 жители. В същата година владетелите на Абу Даби и Дубай си подадоха ръце за съюз, който скоро се разшири до Федерация на Обединените Арабски Емирати ( в която членуват още пет други емирати). Шейх Заид от Абу Даби, който беше израсъл като бедуин в оазиса Ал Айн, действаше като обединяваща фигура на федерацията; той обвърза своенравните емири с щедри подаръци и ловка политика. Шейх Рашид от Дубай стана вицепрезидент, а най-големият му син Мактум – министър-президент. Те донесоха в съюза дубайската светска опитност и търговски опит.

С изкуствено изкопаното търговско пристанище Джебел Али и свързаната с него зона за свободна търговия и индустрия Дубай стартира своя първи, считан за напълно мегаломански, суперпроект. Местните строителни специалисти изобщо не стигаха, поради което от индийския субконтинент беше привикана една армия от наемни работници. Но също и за планирането, изчисленията, осъществяването и поддържането на комплексните проекти Дубай трябваше да внася специалисти от Запад, от братските арабски страни и от Индия.

Шейх Мохамед, както подчертава дворцовият биограф, постепенно пое отговорността за повечето от тези насочени към бъдещето мегапроекти. Той ръководеше сухите докове, от 1977 ръководеше комитета на международното летище, което разви до ниво на международна транспортна платформа, надзираваше добива на петрол, а по-късно и свободната търговска зона Джебел Али. Навън той си остана в сянката на по-стария си брат Мактум, приемайки имиджа на спортен меценат и притежател на расови коне. Едва когато Мактум почина през 2006 година, шейх Мо, както го наричат преди всичко неговите чуждестранни приятели, се превърна и във водеща политическа фигура на страната.

Мохамед умее отлично нещо, което никой освен него не може – да вдъхва на държавните управленчески структури и предприятия амбициозност, изразяваща се в ефективност и целенасоченост. Клубът от бъбриви търговци се превърна в конюшня от галопиращи мениджъри, заобиколени от кохорти от телохранители, които командват и наблюдават цели армии от чуждестранни специалисти и работници. Броят на местните хора сред жителите наброяваше около една четвърт през 70-те години, днес те са едва една десета. И когато през 2020, както се планира, броят на жителите достигне 5 милиона, то синовете на страната ще наброяват само един процент от тях.

Множество развития подпомагат играта на Дубай: бясното натрупване на долари в резултат на последните покачвания на цените създава у съседите настоятелната необходимост да паркират милиардни суми на сигурно място. Цялостното състояние на държавите от залива бива оценявано през 2008 на над два трилиона долара. При това мощната реакция на САЩ срещу септемврийския терор от 2001 доведе до огромен отлив на арабски петролен капитал от страната, тъй като инвесторите от залива вече не се чувстват добре дошли в Америка. Съответно пазарната капитализация на борсите в Дубай и Абу Даби нарасна от 2001 насам със седемстотин процента.

Продължаващата криза в Ливан и войната в Ирак изтласкаха напред емиратите от залива като сигурни финансови центрове, а благодарение на шумния си маркетинг Дубай постоянно се намира в центъра на вниманието. Иранците винаги (и особено засилено след избора на неоконсервативния президент Ахмадинеджад) са имали значителни активи в Дубай, който в известен смисъл представлява свободния бял дроб на тяхната инак ограничена от всички страни икономическа система. Един икономист в Техеран изчислява иранските капитали в чужбина на около 400 милиарда долара.

За саудитците свободните нрави в емирата предлагат възможността за изграждане на една втора резиденция за отмора от принудите на едно свръхконсервативно общество. А стратегията на експанзивното развитие вече оказва влияние и върху съседите. Абу Даби например пропагандира една „Визия 2030“, която ще утрои населението и ще осъществи проекти за 190 милиарда долара.

И толкова по-енергично направляват тенденцията владетелите на Дубай със собствените си голямомащабни операции. По строителните площадки на небостъргачите в Джумейра в продължение на километри се развяват знамената на само няколко големи фирми, чиито юзди, директно или индиректно, лежат в ръцете на шейх Мохамед. Строителната фирмаNakheel принадлежи изцяло на Дубай и междувременно е подчинена на владетеля, шейх Мохамед; Emaar, една от най-големите световни фирми за недвижима собственост, е акционерно дружество с правителствен дял от 32 процента; Dubai Properties е дъщерна фирма на Dubai Holding, която пък от своя страна се занимава единствено с управлението на личното състояние на шейх Мохамед (оценявано на около 16 милиарда долара). В края на краищата всички пътуват в една и съща колесница, която шейх Мохамед непоколебимо направлява по посока на блестящото бъдеще.

Ако, подобно на множество европейци, човек е израсъл с определени представи, то той сигурно ще предположи зад всичко това някакви не съвсем чисти машинации. Да, емиратът е успял да се утвърди в икономическия и финансов свят като стратегическа позиция между Стария Свят и Азия. Но това може да бъде обяснено чрез големите предимства, предлагани тук: по традиция Дубай не събира данъци, с малки изключения; в многото свободни зони са отменени всякакви мита; енергията не струва почти нищо, а работната сила е сравнително евтина. Но в течение на следващите десет години според повечето оценки петролът в Дубай ще свърши и тогава емиратът ще трябва да печели парите си както всички останали страни. Какво ще се случи когато освободеният от данъци емират започне да облага с данъци чуждите фирми и личности? И кой може да си позволи в този нажежен климат, където през три четвърти от годината климатичните инсталации работят без прекъсване, където придвижването е възможно единствено с автомобил, кой може да си позволи тук една сметка за електричество, вода и бензин на реални световни цени?

Чиновниците обявяват, че още през следващата пролет във федерацията на емиратите ще бъде въведен данък върху стокооборота. А специалистите на Международния Валутен Фонд посочват в анализа си на икономиката на Дубай една доста необозрима ситуация с държавните доходи. Според тези цифри през 2006 година почти 60 процента от общо 5,4 милиарда държавни приходи са идвали от „други“, т. е. не притежаващи реално определение, източници. Петролът и газът са донесли цели 816 милиона долара, а печалбата от престижни фирми като Емиратската авиокомпания или Дубайската алуминиева фирма са само 361 милиона. Икономическата преса спекулира по въпроса дали тези неясни приходи не са дискретна финансова инжекция от страна на по-големия и много по-богат брат Абу Даби, приходи от държавните инвестиционни фирми на Дубай или прикрита дупка за дългове. Ясно изглежда само, че държаният бюджет на Дубай стои на по-малко стабилна основа, отколкото би била необходима за една общност, процъфтяваща по подобен начин.

Най-големият капан се крие в зашеметяващия бум на недвижимата собственост. През 2002 година Дубай скъса с традицията на останалите монархии от Залива, които от грижа за националното богатство не продават недвижима собственост на чужденци. Оттогава насам чужденците могат да купуват недвижима собственост и офиси в някои особени зони като палмовите острови и в Дубайския Международен Финансов Център (DIFC). Мощната PR-машина на емирата се упражнява тук в споменаване на имена: вDIFC са представени редом с Credit Suisse и Union Bank of Switzerland почти всички големи фирми от банковия свят. Звезди като Роджър Федерер, Дейвид Бекъм и Род Стюарт са предполагаеми притежатели на вили и апартаменти с изглед към Персийския Залив.

Тази изкуствено предизвикана златна треска бързо придоби гигантски размери. Купувачите на жилища произхождат, по думите на един голям търговец на недвижимо имущество, почти до 70 процента от чужбина. Хиляди и хиляди представители на азиатската и европейска горна класа са закупили собственост в Дубай. Но само около 30 процента от купувачите са действително и истинските окончателни притежатели.. Това говори за една изключително жива спекулация, тъй като бързо нарастващите цени позволяват да се осъществят печалби до 40 процента. Спекулационните обекти най-често изобщо не са построени: фирмите продават директно от чертожната дъска или от екрана на компютъра – и едва с вноските на купувачите бива финансирана самата строителна дейност. Според местната преса тези дейности вече много често са били забавяни, качеството на строителните работи не е задоволително или фирмите купуват обратно проектите си срещу заплащане на бонус, тъй като междувременно парцелите са изгубили голяма част от стойността си.

Междувременно 321 метра високият хотел Burj-al-Arab на брега на Джумейра, който само допреди няколко години изглеждаше като „Еверест на феновете на луксозните хотели“, изглежда почти скромно пред кулисите на растящите наоколо жилищни небостъргачи, всеки от тях повече от 50 етажа висок. Джумейра Бийч, Дубай Марина и Джумейра Лейкс Тауърс вече го засенчват. Фантазията на планиращите не познава граници. Онова, което горещият климат и пустинният ландшафт не позволяват, се осъществява от булдозери под формата на закътани лагуни и палмови горички, охладени зали с мраморни подове, ски лифтове върху изкуствени снежни хълмове и водни паркове с машинно-създадени вълни за сърфинг. Че Дубай трябва да притежава възможно най-голямото от всички съоръжения междувременно се счита за нещо, подразбиращо се от само себе си. И оборота от бизнеса за сноубординг, както и онзи от «Ski Dubai», е чудесен, както уверява продавачът.

Но дали е разумно, като се имат пред вид нарастващите цени на горивата, да се строят такива невероятни капацитети тук в пустинята, в пълна увереност в процъфтяващото бъдеще, в което потребители от цял свят ще се стичат насам? Планираните три палмови острови, от които е населен само един, при това отчасти, трябва да привлекат до 2015 година почти 2 милиона обитатели. Развлекателният парк Дубайленд очаква дневен поток от посетители от 40 000 души и уседнало население от 2,5 милиона. За 2015 година малкото емиратство, което през миналата година имаше почти 6 милиона туристи, планира общо 15 милиона посетители. Един арабски архитект свива рамене: „Когато строяха международното летище в Гархуд, ние предсказвахме, че то ще бъде само безполезна руина, с разхождащи се из нея инженери. Днес, след множество разширения, то е натоварено далеч отвъд капацитета си и човек трябва да чака на опашка за всичко, включително и за писоара. Междувременно Дубай планира най-голямото в света летище Джебел Али, което ще бъде пет пъти по-голямо от лондонското Хийтроу. Шейховете с техния гигантизъм винаги досега успяват да докажат, че нашите предупреждения са лъжи.“

Но какво търсят тук западните чужденци, които живеят в Дубай или редовно идват на почивка? Само британците вече са почти толкова, колкото и местните хора. Из моловете се разхождат светлокожи купувачи, бутащи пред себе си препълнени колички, сякаш са си у дома. Но по един вълшебен начин те изглежда се нагаждат към тукашните обстоятелства. Това са хора като от утопичен филм: тук няма да видите уморените лица на застаряващите европейски общества. Само млади и амбициозни хора се бутат пред касите.

Мнозина хвалят по-добрите условия за живот в Дубай. Една млада френска търговка на недвижими имоти се възхищава от рая на свободните от данъци пари с невероятни печалби. Човек гласува с краката си срещу системата у дома, срещу тежестите, които тя налага на своите граждани. Но не протестират ли емигрантите в Дубай срещу липсата на социални грижи, право на глас и отговорност? Указва ли Дубай криза на ценностите в Европа? Наистина ли тези хора предпочитат да живеят в една монархия, в която всяка сутрин узнават решаващите новини под формата на изненада?

Владетелят на Дубай, шейх Мохамед, управлява града си като голяма фирма. И мнозина граждани по принуда говорят в бизнеса си много по-добре английски, отколкото арабски език. „Стратегическият план Дубай“ определя като ъглови пунктове на новия обществен ред „запазването на едно демографско равновесие“ и стимулирането на чувството за принадлежност. Държавата трябва да гарантира сигурност и обществен ред, да защищава правата, свободите и равенството пред закона.

За политически права във всеки случай не става и дума. Свободното пазарно общество, търпимостта към нравите и свободното пространство за невярващите в исляма не трябва да ни заблуждават относно това, че всички важни решения се намират в ръцете на шейха. Действително той привлича най-добрите специалисти от целия свят, но все пак решава сам. И не малко хора треперят при мисълта докога ли ще успява да запази ясна представа за нещата и съответно да приспособява управленските структури към изменящите се обстоятелства.

За да контролира обществените процеси владетелят е изградил с помощта на модерните технологии една всеобхватна система за видеонаблюдение, чрез която всяко място в Дубай може да се наблюдава на монитор. Владетелският дом внимава и за това стратегически собствености да не попадат в ръцете на случайни хора. Големите семейства от града биват възнаграждавани с търговски монополи, например лицензиите за внос на луксозни автомобили. Местното население получава безплатно образование и медицински услуги. Чужденците, напротив, не могат да получат нито гражданство, нито дори право на безсрочно пребиваване. „Не ни е разрешено дори да носим Дишдаша, бялото арабско облекло“, оплакват се читатели на местния вестникGulf News.

Това ли е, което си обещават старите жители на Дубай? Един местен меценат на изкуствата, който пътува наоколо в новата си немска лимузина, казва по този повод: „И без това не мога да се противопоставя на развитието. Значи гледам да оставам в крак. Но ние трябва да докараме младежта дотам да разбере истински целия процес, вместо само да тъне в консуматорско опиянение. Цялата ни възпитателна система е безполезна ако не може да даде на следващото поколение необходимите самостоятелни ценностни понятия, с които то да осъществи бруталния скок в бъдещето. Досега единствено ислямските фундаменталисти запълват тази празнина, а те правят конфликтите само още по-лоши. А междувременно много хора тук просто теглят пари с кредитните си карти и ги харчат наоколо. Но откъде идват тия пари, това не ги интересува изобщо.“

Един западен банкер казва: „Толкова много от местните хора виждат в страната си по-скоро бизнес, отколкото родина.“

Източник

ВИКТОР КОХЕР

Виктор Кохер е близкоизточен кореспондент на Neue Züricher Zeitung. Той живее в Никозия, Кипър.

Раздяла със „spice and curry“ – Индия е навсякъде

Автор: Клаудиа Крамачек

Срещи с едно ново писателско поколение

Това са вълнуващи времена за литературата – такъв е тенорът когато тези дни човек се намира в Индия и говори с автори, издатели и литературни критици за промените и тенденциите в книжния бранш. Защото и тук, ако и по непряк начин, се чувстват онези промени, които през последните години Индия преживява в бурно темпо: възхода до ролята на глобален играч, за който говорят всички в информационния бранш, средния икономически ръст от около осем процента, който страната отбелязва през последните години. Цяла Индия е обхваната от огромни промени, задвижвани от информационните и комуникационни технологии, които същевременно създават една колкото икономически силна, толкова и консумеристки настроена средна класа.

Кавга на езиците

Тези обществени промени допринасят преди всичко за това, че английският език в края на краищата се превърна в един от официалните индийските езици – признат от Sahitya Akademi, индийската литературна академия, като един от официалните 18 езика на страната. И това е решаващо нововъведение, ако човек си припомни ожесточения дебат между индийски автори, пишещи на английски език и ония, пишещи на местните езици, съпровождащ развитието на англоезичната индийска литература през последните двайсет години.

Дебатът беше породен и направен видим на запад от твърдението на Салман Рушди, че индийската литература на английски език е по-добра от онази, създавана от колегите, пишещи на местни езици. Оттогава насам между двете партии бушува културна война: англоезичните индийски автори се видяха обвинени в измяна. Пишещите на местни езици автори пък се чувстваха пренебрегнати и се страхуваха от неизгодни за себе си последици в бизнеса.

Действително, „индийската литература“ бива наблюдавана тук в страната през една изкривена оптика. Защото нейното възприятие както и преди бива определяно от произведенията на англоезичните (и често живеещи в чужбина) автори. Всички тези автори получават и на индийския пазар хонорари, за които колегите им, пишещи на местни езици, само могат да мечтаят. Това е толкова по-абсурдно като се има пред вид факта, че всеки популярен автор, пишещ на хинди или бенгалски език, продава количества екземпляри и има брой читатели, за които пък англоезичните му колеги само могат да мечтаят. А това означава, че на индийския книжен пазар англоезичната литература играе – когато се говори стриктно за поведението на читателите – една изключително скромна роля.

И въпреки това англоезичният сектор продължава да влияе силно върху книжния бранш на страната. Когато човек говори с автори в Индия – също и сред младите – то мнозина от тях се чувстват подложени на натиск, усилван от международно работещите издатели, да бъдат посланици на страната си. С други думи: или да предлагат в произведенията си варианти на „spice and curry“, т. е. екзотично-олекотения роман, или даже обяснения за това какво всъщност представлява Индия.

Едно ново поколение

Но сега – така поне изглежда – в сектора на англоезичната литература се е появило едно младо поколение от автори и авторки, чрез което в много отношение се очертава промяна. Всички те са между 25 и 35-годишни – и даже само това вече е революция в една страна, в която канонът все още се определя от аурата на възрастния автор. Те са израснали в една Индия, в която достъпът до света се осъществява с едно щракване на мишката и в която различни културни светове съществуват редом едни с други – една междукултурна мрежа, а която те си играят и като автори. Същевременно обаче те са учудващо силно вкоренени в Индия и пишат за тази обвързаност по един новаторски, често удивителен начин: очертава се едно ясно завръщане към местното, а това означава към микрокосмоса на собствения свят, към историите на града, в който се движат тези автори. И това осъзнаване бива литературно съпровождано от едно отваряне към жанровата литература и към онова, което може да бъде наречено „малката форма“.

Градове и гласове

Може би никой в момента не представя тази тенденция по-добре от тридесетгодишния Алтаф Тиревала с неговия роман Никакъв бог наблизо(No God in Sight, Penguin India, 2004). Този роман е само 170 страници – и това е плесница в лицето за т. нар. Great Indian Novel, обичайния образ на англоиндийската литература. Но в това кратко пространство на Тиревала се удава да обхване психическия вътрешен живот на Мумбай (Бомбай), най-описвания индийски град, в колкото непретенциозен, толкова и кондензиран език. Самият Тиревала е роден през 1970 в Мумбай и все още – след кратък престой в Ню Йорк – е у дома си там. Защото, както сам казва, той се нуждае от града, за да може да пише: „за мен е неописуемо важно да живея в собствената си култура, на мястото, за което пиша. Ето защо не мога да си представя да живея в чужбина, да посещавам страната си веднъж в годината, да събирам материал и след това да се връщам в удобния Първи Свят, за да пиша за Третия Свят.“

Действително, с помощта на кратки скици той разрязва корема на блестящата столица, където в сянката на блясък и слава се тълпят обикновени, на пръв поглед незабележими хора. Преди всичко друго неговият Мумбай е онзи на мюсюлманската средна класа, която тук се бори за живота и достойнството си, сред политическия ландшафт на града, променен радикално от хинду-фундаменталистката Шив Сена[222].

Един роман като Никакъв бог наблизо съдържа по косвен начин и критичен протест срещу едностранчивата история на успеха, която страната – под лозунги като „India shining“ или „India on the rise“ често се опитва да представи за себе си. И такива противообрази се срещат все по-често в произведенията на това младо авторско поколение. Например Сарант Банерджи, роден през 1972 в Калкута и живеещ в Делхи, създаде с Коридор(Corridor, Penguin India, 2004) не само първия индийски роман-комикс. В него мотивът на градските истории е обединен с едно изпълнено с любов търсене на местните аромати и социално обкръжение, които авторът вижда като застрашени от хода на глобализацията и хомогенизирането на Индия.

Гласът на едно цяло поколение е уловил и роденият през 1974 в Делхи Четан Багат с one night @ the call center. Романът – който само месец след появата си беше разпродал 100 000 екземпляра (в една страна, в която границата на бестселъра лежи при 5 000) – разказва за света на колцентровете, в които една постоянно нарастваща армия от добре образовани градски индийци влагат таланта и енергията си. Място на действието е реалният Гургаон, едно разположено на около 35 километра на юг от Делхи сателитно градче, в която гигантски молове и колцентрове обявяват индийския вариант на 21-ия век. Но Багат, самият той идещ от информационния бранш, обявява точно този нов начин на живот за един вид реколонизация на страната – само че този път тя бива проведена не чрез насилие, а чрез използване на телесните наслаждения. От гледна точка на стила прави впечатление използването на един ежедневен вариант на английския език, който е истинската lingua francaна градската средна класа и има само малко общо с култивирания език, който може да бъде открит в много произведения на англоезичните индийски автори.

Идентификационни модели

Може би в романи като one night @ the call center действително става дума не толкова за литературното само по себе си, колкото за възможността за идентификация. Защото младото градско население на Индия е изложено на огромни промени. Все повече колцентрове назначават фирмени психолози, защото паралелното съществуване на техните служители – тук глобален стил на живот, там традиционни ролеви модели – си има своята цена. Така наречената „Chick-Lit“ – истории из живота на младите работещи жени, т. е. индийски вариант на Bridget Jones – започва също да обикаля пазара. Като четиво това е нещо доста по-леко. Но обществените размествания, които се отразяват в него са доста значими.

И така ръка за ръка с диференцирането на жизнените пространства върви и диференцирането на пазара – едно указание за нарастващия професионализъм на целия бранш. Нови жанрове завладяват пазара – комиксите и жанровете на фентъзи и научнофантастичната литература. Самит Басу, роден през 1979 и живеещ в Делхи, е автор на първия индийски фентъзи-роман, Пророчествата Симокин (The Simoquin Prophecies, 2005). Тук се преплитат стари и нови митове, индийски фантастични светове и западна попкултура, Махабхарата и Джеймс Бонд – и всичко това по един удивителен и новаторски начин.

Общо взето се очертава една нова свобода. Това потвърждава и живеещата в Делхи 34-годишна литературна критичка Ниланджана Рой, която от години насам следи развитието на англоезичната индийска литература. Тя подчертава, че тази свобода би могла да означава отпадането на задължението за включване на „индийско“ съдържание. „Харесва ми, че сегашните автори най-после пишат с едно усещане за свобода, за това, че могат да правят каквото поискат. Те могат да живеят в Индия и да пишат за България. Могат да пишат и за собствения си свят, в който обаче Боб Дилан и джазът са също толкова присъстващи, колкото и Нузрат Фатех Али Хан или песните от Боливуд. Всичко това е част от нас – защо тогава да се заключваме в корсета на един определен разказ за Индия? Не съществува нещо такова като един-единствен разказ за Индия.“

Това усещане за свобода, за обвързване на локалното и глобалното, диша преди всичко в първия роман на Рана Дасгупта, Токио отменен(Tokyo Cancelled, 2005), който веднага намери място в листата на индийските top ten бестселъри. Тук почти няма и следа от някакво индийско място на действие – макар и междувременно 35-годишният автор да твърди, че Делхи е изключително важен за неговото писане. Вместо това той по образцов начин описва един свят, в който живота – независимо от това дали в Лондон, Париж или Лагос – е определян от изискванията на глобалния пазар.

Нов престиж за авторите

Англоезичните медии в Индия междувременно превъзнасят автори като Дасгупта, Басу, Тиревала и Банерджи. Литературните творци внезапно биват изнасяни на пазара по един много по-обвързан с медиите начин, писателското съществуване бива покрито с нова слава. Дасгупта и неговото поколение днес изглежда успяват да осъществят това, за което мнозина от техните предшественици само са можели да мечтаят: да живеят единствено от писане. Ново е и още нещо: те образуват един вид общност, в която могат да говорят за собствената си работа. В Делхи например Дасгупта, Басу, Банерджи и други, още непознати колеги, се срещат всеки две седмици в British Council. Тук се чете и дискутира. Атмосферата се определя от прозрачност и откритост. Тези срещи са същевременно и нещо като заместител за липсващата инфраструктура и литературно образование, каквито например са познати в Германия.

Казано по-общо, в тези многостранни и отчасти противоречиви аспекти литературата в края на краищата отразява ситуацията в страната, за която човек придобива впечатление, че тя се развива някак в продължаващо противоречие със самата себе си. В такъв смисъл ние трябва да очакваме с напрежение какви ли неочаквани пътища ще се открият в бъдеще из индийския литературен ландшафт.

Източник

КЛАУДИА КРАМАЧЕК

Клаудиа Крамачек живее в Берлин като литературна критичка на свободна професия. От 2001 насам тя обикаля Индия, която се намира в центъра на нейното внимание.

Българският самурай

Автор: Станислав Стратиев

Ние сме страна на самураи.

Самураите на Балканите.

Най-напред бяхме белгийците на Балканите, след това прусаците на Балканите, а сега сме самураите.

Може би един ден ще бъдем българите на Балканите.

Като истински самураи и ние не работим нищо.

Предпочитаме през цялото време да се бием.

Българският самурай се бие само в гърдите.

И се размножава чрез делене.

И противопоставяне.

Той дава не обет, а обед за служба.

Българският самурай е верен не на дадената дума, а на този, който дава думата.

Той е винаги от страната на изгряващото слънце.

И никога от страната на залязващото.

Конят на българския самурай е троянски, любимото му оръжие е чадър, а ветрилото му прави априлски вятър.

Той никога не употребява меча си – пази го за музея на революционното движение.

Българският самурай вярва не в кармата, а в казармата. Кимоното на българския самурай преди беше от шаек, а сега е от американ.

Българският самурай прави харакири на съседа си.

Той обича не „хайку“, а хайки.

Дори когато е с джапанки, българският самурай е бос.

Българският самурай не бръсне никого. Даже главата си.

И яде ластовичите гнезда заедно с ластовиците.

Българският самурай винаги се смее последен.

И се познава и под съдран чул.

Той е прав, дори когато е легнал.

Любимото му изкуство е бойното.

Когато чуе думата „култура“, българският самурай се хваща не за пистолета, а за бюджета.

И съкращава сумата.

В предизборната си програма той обещава да превърне дори плачещите върби в смеещи се.

И Черно море в Бяло.

Паунът на българския самурай е едноцветен. Българският самурай е екологически чист, политически активен, социално слаб и сексуално силен.

Той не гори, но поддържа горенето,

Не яде треви, но където мине, трева не никне. Колкото повече сме самураи на Балканите, толкова по-малко ще бъдем българи в Европа.

СТАНИСЛАВ СТРАТИЕВ

Станислав Стратиев (1941–2000) е български писател и драматург, може би най-яркото явление в съвременната българска комедия и сатира.

За онзи Том, който всъщност се казва Хък

Автор: Златко Енев

Не знам дали някой ми го е казал или съм го прочел някъде, но днес цяла вечер из главата ми се върти една такава мъдро звучаща мисъл – от ония, които човек с удоволствие сервира на маса. Звучи така: „Няма нищо, което да състарява по-бързо от сбъднатите мечти“ (в един по-радикален вариант думата „състарява“ би могла да бъде заместена от „убива“, но, нека бъдем честни, това вече звучи съвсем като заемка от Ницше).

Сигурно би трябвало да започна с това, че мисълта дойде съвсем не без повод, просто защото за мен в днешната вечер най-после се сбъдна една отколешна мечта – преживях Том Уейтс на живо. Без шега – жив-живеничък Том Уейтс, точно както всеки от нас го е виждал на CD-обложки, плакати или на кино. Не е напълнял, не изглежда и особено остарял, ако и вече да клони към шейсетте, гласът му е все така мощно продран, даже и косата му не е оредяла, за разлика от моята … Абе, катил.

Не знам защо използвах тази инак толкова грозно звучаща дума. Обикновено се опитвам да избягвам подобни неща, но в случая това някак не върви. Не върви, защото, колкото и да се опитвам, не успявам да открия в шоу-бизнеса нищо, с което бих могъл да сравня Том. Колчем се опитам да потърся някаква категория, в която да го поставя, винаги стигам до едно и също заключение: неговата категория е малко особена, в смисъл, че се състои от един-единствен екземпляр – и че най-доброто определение за нея се намира в думичките „природно явление“.

Да, Том много повече ми напомня за някое от ония странни природни изваяния, отколкото за което и да било друго порождение на шоу-бизнеса, пък било то и някое от истински големите, които инак наелектризират милиони хора с изблици на анималистична енергия. Том, както обикновено се казва, си е в a class of his own.

И така, наблюдавах го днес вечерта, наслаждавах се на невероятната му истинност (понякога човек придобива усещането, че той напълно е забравил за публиката и просто си разправя някаква история – най-често тъжна –, просто защото друг начин няма, такава му е орисията). Ще не ще – пее. Наблюдавах го и се питах за какво всъщност ми напомня той. Някъде отдолу, откъм по-тъмните гънки на съзнанието ми напираше един образ, но някак не му беше лесно да изплува, поизмъчи ме малко, докато най-после изхвръкна нагоре като пословичната коркова тапа. Ами да! Хъкълбери Фин! Хъкълбери Фин, само че помъдрял и вече на години, при това принуден да живее с един талант, който го прави известен по цял свят, незнайно дали за негово собствено удовлетворение или мъка.

(Впрочем, не зная дали това има значение, но като дете аз винаги предпочитах Том Сойер – той изглеждаше някак по-готин, по-хитър, по-рафиниран, по-пробивен … знам ли. И едва напоследък, изглежда под натиска на годините, започвам някак да разбирам, че по-истинският от двамата герои е Хък. И този, който държи по-добри карти, струва ми се – просто защото, за разлика от Том, той няма нищо за продаване. А това, иска или не, го осъжда на оригиналност, на истинност – за цял живот).

Така и с този Том, който всъщност би трябвало да с е казва Хък. Той също ми се види осъден. Осъден по същия начин, по който е и героят от детската книга, ако и Господ да му е дал достатъчно талант, който той може да продава – след повече от тридесет години в бранша сигурно както си пожелае –, макар че това изглежда не го интересува, защото концертите му винаги се провеждат в много малки, поне за размерите на тоя бранш, зали – хиляда души публика и още няколко стотици, които мръзнат навън с надеждата да си намерят някоя от разпродадените за два часа карти. Ще намерят – дренки! Кой е луд да продава нещо толкова скъпоценно, пък ако ще и на двойна и тройна цена.

А инак, ако трябва да се върнем към по-фактически неща, Том е просто неописуем. Понякога, както вече казах, човек не на шега придобива чувството, че той е забравил за публиката. Или, ако не забравил, то поне толкова зает с това, което му е отредено като задача, че няма време дори да се огледа, макар и насреща му да реват, пищят и свистят немалко влюбени жени, че и мъже. Когато видите как стои по средата на сцената, крив като чвор, сякаш без дрехи, че и без кожа, целият само оголени, ревящи нерви, не може да не почувствате, поне само за миг, че има неща, които действително са спуснати на човека някъде отгоре, без запитване, без молба, като един вид призовка от дядото, дето ни е създал всички. Пари нема – действай, момче!

И Том действа, къде ще ходи? Нали ако не действа по-леко няма да му стане?

И слава богу, че действа. Инак нещата на тоя свят, за които си струва да се говори, със сигурност биха станали по-малко с поне едно. А като знаем колко малко са те и без това …

Октомври, 2004

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Момичета, вие нямате власт!

Автор: Синди Лаупър

Интервюто води Роберт Ротифер.

Вече години наред вие обикаляте с турнето „True Colors“, което служи на кампания, подкрепяща правата на хомосексуалисти и лесбийки. При множество Gay-Pride-Паради вие бяхте начело, при това обаче сте майка, женена за мъж. Не е ли това малко странно?

Аз имам много приятели и роднини, които са хомосексуалисти и лесбийки. Ето защо това е и моят живот. Това ме засяга лично, както и всички нас. Защото, когато човек живее в страна, която се хвали с равенство за всички, но същевременно изключва една определена група, то това засяга всекиго, защото общите права могат да се прилагат или към всички, или към никого, това е логично. И, както винаги казва една моя приятелка, комедиантката Уонда Сайкс: ако някой има проблем с еднополовия брак, то тогава да не се жени/омъжва за човек от същия пол. Някога пуританите са се заселили в моята страна, защото са били преследвани в родината си. Те извършиха онова дълго пътуване до Америка и започнаха сами да преследват други хора там – хора, различни от самите тях. Може би щеше да бъде по-добре, ако си бяха останали в Англия и бяха издържали на преследванията, за да се научат, че хората не трябва да бъдат преследвани. Но не, те непременно трябваше да се преселят в моята страна!

През осемдесетте години вие самата бяхте поборничка на феминизма в света на поп-музиката.

Намирате ли? Ами аз още като ученичка изгорих на първата си демонстрация сутиена и всичко друго, което имах в розово.

Аз мислех, че изгарянето на сутиени вече е било уличено като мит?

Вие хора винаги казвате, че това не се е случвало. Това е, което правят в моята страна. Опитват се да ни вземат историята, за да могат да ни мамят. Хората са забравили, че имат право на свободно мнение. Успяха да внушат на тези армии от религиозни хора, че при изборите става дума за религия. При това хората, които те избират, в никакъв случай не биха могли да се държат така, ако наистина имаха някаква връзка с Бога. И хората, които ги избраха, бяха измамени. Защото техният долар не струва вече нищо.

При един концерт наскоро посветихте на Хилари Клинтън песентаSame Old Story. Подразнена ли сте от демократическите пред-избори?

Онова, което се говореше за Хилари беше сексистко. Като жена намирам това отвратително. Но аз знам, че в края на краищата тази стена ще падне, защото зад всяка жена, която блъска срещу нея, вече стоят други двадесет. Именно затова в началото на кариерата си имах толкова много самочувствие. Знаех, че не съм единствената, която мисли по този начин, но имам възможността да отворя голямата си уста и да кажа нещо. И ще продължавам да го правя.

Проблемът на тези избори беше, че антисексизмът беше противопоставен на антирасизма.

Миличък, ясно ли ви е, че в моята страна те притежават мрежа за новини, която всъщност разпространява единствено мнения? Това не са новини, а няколко души, които определят мненията и освен това показват картинки. И като въведение към всичко това те казват: „Подстрекателката Х каза …“ Ако някой бъде наречен „подстрекател“, това вече не е факт, а мнение. Това не еFox News, а Fox Мнение. Те трябва да бъдат осъдени за фалшиво обозначаване на стоката си.

Ако бих ви интервюирал преди 15 години, бих ви поздравил за работата ви в подкрепа на Girl Power. Но междувременно има едно завръщане назад, нали?

Днес вече не виждам борба за власт на момичетата. Човек вижда всякакви гадости, насочени против жените – и момичета, които се държат така, все едно че са лоботомизирани. Момичета, вие нямате власт! Бихте могли спокойно да носите нашийник и верижка. Това не е самоутвърждаване, това е нещо, насочено назад. Но и от това ще има отдръпване. И за всички типове, които искат да изтласкат настрана хора като мен ще има едно неприятно пробуждане.

И целия си гняв срещу тези неща вие сте изразили в една танцова парти-плоча?

Да, искам хората да се чувстват добре. Пиша за всичко, което чувам наоколо. И за това, че човек винаги трябва да се изправя, когато е паднал. Всеки притежава тази сила.

Вие самата вече имахте зад гърба си доста неща когато се появи „Girls Just Want To Have Fun“. Отдавна вече не бяхте момиче.

Бях на 30. Но винаги съм казвала: под капака ми ли искате да погледнете или да проверите километража ми? Става дума за идеята, а не за възрастта. Има хора, които са наполовина по-млади от мен и даже не се изпотяват на сцената, защото не се движат. Или пък правят някакъв аеробик-танц. Не обичам тия курсове, никога не съм била добра в тях.

Наскоро видях Мадона на живо и ми се стори, че тя конвулсивно се опитва да отрече възрастта си.

Ах, моля. За какво говорите всъщност? Мислите ли, че на една определена възраст могат да се правят само определени неща? Мога ли да ви попитам нещо: тя беше ли задъхана?

При всички случаи. И някои строфи идваха от плейбек, за да може да си поеме дъх.

Това трябва да е било началото на някое турне. Мадона е великолепна атлетка. Междувременно със сигурност е във форма като Терминатора. Не се заяждайте с нея!

Ще го запомня! Наскоро вие режисирахте един рекламен клип за 80-годишното издание на играта Trivial Pursuit.

Това беше удоволствие, защото при режисурата можете да вдъхновявате хората и да пробуждате в главите им определени картини. Винаги става дума за това как човек вижда себе си в собствената глава. Като при малките деца е. Когато синът ми играе хокей, във въображението си той е Уейн Грецки и извършва героични дела. На сцената е същото. А след това човек вижда картини на самия себе си. „Ах, не, нямах си даже представа, мислех, че съм много по-голяма!“ Разказах ли ви вече достатъчно за новата си плоча?

Не съвсем.

Тогава имам още нещо за вас: записах я в Швеция и Англия. Това е първият път, в който пиша от перспективата на поетеса. Разхождах се сама по улиците, даже нямах телохранител, облечена изцяло в черно, с голяма шапка. Във въображението си бях Грета Гарбо. Е да, аз съм много по-ниска, но във въображението си бях висока.

Източник

СИНДИ ЛАУПЪР

Синди Лаупър (род. 1953) е американска певица, композиторка и актриса.

1968: годината на позиращия бунтовник

Автор: Том Стопард

През 1968 живеех добрия живот с първата жена и първото си бебе в първата ни къща, работейки над първата си пиеса – и приятелите ми започваха да ме забелязват като човек, който е политически съмнителен.

Това беше няколко години преди един добре известен ляв режисьор, помолен да определи типичната „кралска дворцова пиеса“ да отговори, че това е пиеса, която не е писана от Том Стопард, но в себе си аз вече осъзнавах едно усещане, което ме разделяше от господстващия дух на бунт, когато блаженство бе в оназ зора да бъдеш жив, но да си млад бе да присъстваш[223].

Усещането, за което говоря, беше смущение. Бях смутен от лозунгите и позите на бунт в едно общество, което – в Лондон както и в Париж – се беше развивало откак Уърдсуърт беше млад и което за мен изглеждаше като най-малко лошата от световните системи, в които човек би могъл да се роди – отворената либерална демокрация чиято същност се състоеше в толерирането на несъгласие.

Аз не бях роден в нея. Не е необходимо да бъдете квалифициран психолог, за да разберете, че в Англия през 1968, 22 години след като бях пристигнал, аз бях много по-склонен да подкрепям своята приемна страна, отколкото да я осъждам. Доколкото знаех, ако баща ми беше преживял войната (той беше убит в далечния Изток), той сигурно щеше да вземе семейството си обратно в родната ми Чехословакия през 1946 и аз щях да израсна под комунистическата диктатура, която последва две години по-късно.

Беше ми също толкова ясно, колкото и на повечето хора, че не всичко в градините на Запада е красиво и разбира се ние не знаехме – човек никога не знае такива неща – даже и половината за тях. Но когато през 1968 армиите на Варшавския Договор нахлуха и окупираха Чехословакия, един акт, който просто означаваше продължаващата окупация на Източна Европа, подчертана отново, моето смущение от „революцията“ на нашите агитпроп актьори се превърна в отвращение.

Онова, което ме отблъскваше, беше скритото объркване на два категорично различни случая. „Свободният Запад“, Бог знае, беше твърде често обезобразяван от корупция и несправедливост, но злоупотребите представляваха – и бяха признати като представляващи – едно изкривяване на модела. На Изток, напротив, злоупотребите представляваха модела в неговия пълен работен ред.

Един дребен инцидент, който трябва да е подкрепил най-лошите подозрения на хората относно мен, се случи когато бях помолен да подпиша протест срещу „цензурата“, след като един от вестниците отказа да публикува нечий манифест. „Но това не е цензура“, казах аз. „Това е редактиране. В Русия вие отивате в затвора за притежаване на екземпляр от Фермата на животните. Това е цензура.“

„Нормалността“ на комунизма се опираше на изкривяването на езика и моят нов герой, Джордж Оруел, вече отдавна беше диагностицирал болестта в своето собствено общество, така че аз вземах това много присърце.

А през 1968 имаше и Париж. През август пушекът от май вече се беше разсеял в Париж. Имаше прекъснати битки между хиляди студенти и жандармерията, последвани от петдневна окупация на Сорбоната и всеобща стачка. Това бяха гигантски събития, не особено много смалявани – поне от моя гледна точка, откъм една къща със сламен покрив недалеч от магистралата М4 – от присъединяването към тях на известни философи, актьори и други светила на една щедра държавна култура.

Дори от 40-годишна дистанция les événements от 1968 все още придават, по асоциация, на нашата по-сдържана английска версия един резонанс за хората, които нямат определено мнение за това какво точно и защо се е случило в Прага. Но аз гледам на нашата „революция“ – окупацията на Лондонския Институт по Икономика, колежа по изкуствата Хорнси и всички вълнения на онези дни – като на нещо, само малко различаващо се от една сатурналия.

Именно това беше едно от нещата, които обичах в Англия. Английската версия на континенталните изригвания говореше за национален характер, който е способен да се контролира. Във Франция, Германия, Италия и Испания политическият активизъм в своите крайности включваше убийства, отвличания и бомби. Моят италиански издател, един от най-изтънчените, шармантни и харизматични хора, които някога съм срещал, по-късно беше убит от собствените си експлозиви, докато се опитвал да взриви електрически стълб недалеч от Милано.

На няколко мили оттук, отвъд канала, сблъсъците между протестиращите и жандармерията бяха неща, включващи изгаряне на коли, преобърнати автобуси и разрушени сгради. Нашият собствен street-fighting man беше само рокендрол.

Имаше нещо осъзнато в тукашния бунт. Демонстрациите бяха от карнавален вид. Нашите митинги – и аз посетих няколко – бяха сериозни събрания на обитатели на бордеи и това, което по-късно щеше да се нарича „типове от медиите“, планиращи да прекатурят обществото чрез основаването на списание и обсъждане на въпроса как да накарат „работниците“ да ги последват. Увлекателната пиеса на Тревор Грифитс Партито, поставена през 1968 и представена в Националния Театър с Лорънс Оливие като активист от работническата класа, който е поканен на събрание в една къща в SW7[224] с ранен Хокни[225] на стената, е за мен перфектната капсула на времето за наконтения край на 68-ма.

Разбира се, не всичко беше просто поза. „Сцената“, както я наричахме ние, беше съсредоточена в една променлива поредица от нелегални културни събития – изложби, концерти, хепънинги, поетически четения – в тъмни места около Ковънт Гардън и другаде. Тук думата „революция“ получаваше някаква субстанция, струва ми се. Това не беше социална революция, но усещането за културна революция беше основно за този момент.

За нещастие аз бях смутен и от това. Обичах музиката и начина, по който хората се обличаха, но не можех да приема диалога: опростено арго, състоящо се от другарски жаргон и престорена мъдрост, извлечена от криворазбрани източни религии.

Последната фраза заимствах от един герой от собствената ми пиеса, Рокендрол, която започва през 1968. Иронично, човекът, който говори вместо мен по темата на тази революция е марксист, един комунист от Кеймбридж на име Макс, който гледа назад през 1990, когато е приблизително на същата възраст, на която аз съм сега.

Начинът, по който той си спомня това е, че 50-те години са били последното време, в което свободата се е отваряла пред вас само когато сте оставяли младостта зад себе си. В средата а 60-те години младите хора започваха с толкова свобода, че не знаеха какво да правят с нея, но я объркаха със сексуалното освобождение и свободата да се дрогират, така че всичко беше разпиляно – разпиляно във формата на една културна, а не социална революция. „Уличен театър“ е името, с което Макс я нарича.

От промяната на психиката се очакваше да промени и социалната структура, но като марксист Макс знае, че нещата всъщност функционират в обратната посока: промяната на социалната структура е единственият начин да се промени психиката. Идеята, че „правете любов, а не война“ е по-практически лозунг от „пролетарии от всички страни, обединявайте се“ е също толкова дрън-дрън, колкото и Ай Чинг[226].

Иска ми се да бях познавал този човек през 1968. Бихме могли да се чувстваме смутени заедно, наблюдавайки спектакъла. Той беше се борил срещу фашизма в бордеите и в Испания и когато отбеляза саркастично, че неговата хипи-дъщеря „мисли, че фашистът е конен полицай на площад Гросвенър“, аз бих могъл да кажа: „Да, така е!“ или „Точно моето мнение.“

От друга страна, той би могъл да промени възгледите ми относно някои неща, като се започне с обществото, на което бях благодарен, и продължавам да бъда благодарен, че съм се присъединил към него. Но какво да кажем за ония злоупотреби? Въпиющи ли са те или са неразделна част от системата? И къде редакторската работа преминава в цензура?

Не бих си задавал сам тези въпроси през 1968, събитията от която се разглеждат тази вечер по ITV1 в Революцията 68, едно издание на The South Bank Show[227]. Но аз не съм единственият, който се е променил. Обществото също се е променило.

През 2005 интервюирах един кинотворец в Беларус, който беше бит от органите на сигурността по обичайните причини и той каза няколко неща, които звучаха извънредно точно като речта, която току-що бях написал за един чешки англофил в Рокендрол.

Онова, което кинотворецът от Минск ми каза, беше следното: „Фактът, че вие можете да наречете своя премиер-министър лъжец и престъпник не е [атака срещу] неговото достойнство, това е ваше достойнство.“ По-късно написах статия за Беларус, която беше публикувана почти в същия ден, в който Уолтър Волфганг, един 82-годишен член на лейбъристката партия, беше насилствено изхвърлен от партийната конференция за това, че е апострофирал външния министър. Получих ликуваща пощенска картичка от Харолд Пинтър.

Идеята за автономията на индивида е отразена, както разбирам, навсякъде в моите писания. В Брегът на Утопия използвах собствените думи на руския философ от 19-ти век Александър Херцен относно англичаните: „Те дават убежище не поради уважение към хората, търсещи убежище, а поради уважение към самите себе си. Те изобретиха личната свобода без да са имали каквито и да е теории за нея. Те ценят свободата, защото тя е свобода.“

Ако само бях знаел през 1968 какво ще разпилеем, дълго преди да сме имали извинението на 11 септември, аз бих могъл да се присъединя към веселбата с по-малко смущение, с по-малко неща за губене. Но по онова време всичко, което се случваше, ми изглеждаше лекомислено в сравнение със свободите, които бяхме изобретили – да кажа ли по-скоро свободите, които вие бяхте изобретили?

Бях на 31, в продължение на четиринайсет години бях печелил прехраната си, бях прекалено стар, прекалено самоуверен, прекалено моногамен, прекалено уплашен от наркотиците, прекалено влюбен в Англия и прекалено стегнат, за да позволя всичко това да увисне.

ТОМ СТОПАРД

Сър Том Стопард (род. 1937 в Чехословакия като Томаш Щрауслер) е британски драматург и сценарист, многократен носител на наградата Тони. Сред най-известните му пиеси са Розенкранц и Гилденщерн са мъртви, Аркадия, Брегът на Утопия, Рокендрол. Стопард е съавтор на сценариите на филмите Бразил и Влюбеният Шекспир.

Език, литература и идентичност

Автор: Владимир Левчев

Езикът е не само основа на нашата национална идентичност. Той е нещо определящо за нас като човешки същества. Без език не бихме могли да имаме рационално структурирана памет. Без език не бихме били способни изобщо да мислим. Опитът ни не може да се структурира рационално без помощта на някакъв език (вербален или цифров). Като старозаветния Бог, произнасяйки света, ние го създаваме.

И все пак човешките езици са многобройни. Значи ли това, че има много светове около нас? Поне има много гледни точки към света – според езиците. Всеки от отделните човешки езици също така се променя непрестанно.Трудно е за един англичанин или българин днес да разбере средновековния език на собствения си народ. Някои народи говорят изцяло на „чужд“ език – като много африканци, които говорят английски или френски, като ирландците, които създават впечатляваща литература на английски, или като древните траки, които са били напълно елинизирани.

Приема се, че литература изобщо, и особено поезия, е невъзможно или почти невъзможно да се пише на друг, освен на майчин език. Днес обаче ние живеем в един едновременно плуралистичен и глобален свят . Светът е глобален и в чисто икономически смисъл: големите бизнеси отдавна са пренебрегнали националните граници. Но той е глобален и в смисъла на Маршал Маклуън: с появата на сателитните връзки, с падането на желязната завеса, и особено с появата на интернет, ние вече живеем в световното информационно село – виждаме и чуваме мигновено какво става в целия свят. Пазаруваме всеки ден на световния пазар. Всички сме граждани (или селяни?) на света.

В Новия свят, и особено в Съединените щати, е нормално да имаш двойна (дори тройна – чрез двамата родители) идентичност: да бъдеш кениец и американец (като Барак Обама) или италианец и американец (като Рудолф Джулиaни) или австриец и американец (като Арнолд Шварценегер). Но днес, с налагането на английския език като световен език в глобалното информационно село, тази двойнствена идентичност става реалност за всички хора по света.

Как това се отразява на литературата? Двуезични писатели винаги е имало. Джоузеф Конрад е поляк, но като британски писател e всепризнат стилист на английския език. Гийом Аполинер е половин италианец, половин поляк, но е един от най-големите френски поети. Елиас Канети е български евреин, който пише на немски. Юлия Кръстева и Цветан Тодоров са етнически българи, но са френски писатели. Йонеску, Цара и Чоран са румънци, но френски писатели. Списъкът може да се продължава в още десетки и десетки страници.

Има и такива писатели, които са писали еднакво стойностни произведения на повече от един език. Набоков пише и на руски и на английски. Също и Бродски, макар че при него, като поет, руският безспорно е доминиращ. Бекет пише и на английски и на френски. И у нас Любен Каравелов e пишел на български, сръбски и руски.

Всъщност официалният идиом на националните езици на балканските народи, а и на други народи в Европа и по света, се създава едва през 19-ти, та дори и през 20-ти век – паралелно с националноосвободителните или национално-обединителни движения. Езиците, на които говорим не са толкова стари и се променят всеки ден. В империите – от римската до отоманската и от австро-унгарската до съветската и югославската – по начало хората са двуезични и имат двойна идентичност. Балканските славяни през 19-ти век, още преди да се освободят и да оформят официалния идиом на родния си език, имат за официален език турския. А много от тях, особено грамотните, говорят и гръцки. Наред с турцизмите и гърцизмите, които са навлезли в нашите езици през миналите векове, днес масово навлизат и англицизмите. Английският е новата „лингва франка“ – „официалният“ език на глобалното село. Или на новата глобална империя?

Отсъствах от България 13 години и в Америка започнах да пиша на два езика. Но завръщайки се в родината си, с изумление установих колко много английски думи са ме изпреварили – пристигнали са в България докато ме е нямало. Чувам и виждам написани с кирилица думи като „имидж“, „лайфстайл“, „билдинг“ и „екшън план“ (последното звучи може би най-абсурдно и смешно като се има предвид буквалния български еквивалент – план за действие). Разбира се английски са и всички термини свързани с компютрите и с интернет. Тези английски думи изобщо ги нямаше в българския от началото на 90-те. Освен това, всички младежи от слединтернетното поколение неизбежно говорят някакъв английски. Чуждиците разбира се създават богатство на езика (самият английски гъмжи от чуждици), стига да не изместват напълно родните думи. А владеенето на втори език също разширява неимоверно мирогледа, ако не забравим първия.

Един писател естествено трябва да владее перфектно езика, на който пише, да мисли на него. Трудно е да владееш перфектно втори език. Но хората могат да мислят на повече от един език. Освен това езиците са като реки – непрестанно текат и се изменят, дори се вливат един в друг. Или изтичат един от друг. Това може да става или спонтанно, или с езиковедска, политическа, или писателска намеса. Казва се, че Данте е създал съвременният италиански, а Шекспир съвременният английски език. Константинос Кавафис смесва в поезията си два езика, димотики и катаревоса, които всъщност са две исторически фази на гръцкия език. Писателите участват в създаването на езика.

Но днес, в глобализиралия се свят, на писателите, и дори на поетите, които най-трудно могат да творят на друг освен на майчиния си език (защото в поезията най-деликатните нюанси на думите имат значение), им се налага да четат и пишат на повече от един език. Един писател трябва да си остава национален, да запазва специфичния вкус на своите текстове, но и да мисли като световен писател.

Този мултикултурализъм и мултилингвизъм на съвременния свят може да се види като нещо негативно и опасно – идентичността на отделните народи, на отделните култури, спецификата на националните литератури се претопява. Или поне силно избледнява. Всички писателски кухни по света започват да си приличат. Но езиковата глобализация може да се види и като нещо положително – най-после ние, човеците живеем наистина заедно, разбираме се помежду си, общуваме без граници. (Английският ли е новата разменна монета в информационната епоха? Той ли е това, което обединява света?)

Независимо дали го виждаме като добро или като зло, културният и езиков плурализъм на жителите на световното село е факт. Двойнствената или множествена идентичност на съвременния човек, независимо дали я интерпретираме като шизофрения или като богатство, е реалност, която трябва да отчитаме.

ВЛАДИМИР ЛЕВЧЕВ

Владимир Левчев е български поет и писател, автор на множество книги, между които: „Любовни писма до свободата. Роман“ (1998), „Бог е любов в приятелството, традицията и секса“ (2001), „Небесни балкани“ (2001), „Балканският принц“ (2001), „Архитектура на промените. Формални стихове“ (2003).

Коментари (9)

- 07-08-2008|Unregistered|Николай Заяков,България

текстът на младия г-н Левчев е направо слаб. някаква учителска интерпретация на визии за езика, които не излизат от традиционното мислене. всъщност, г-нът май няма какво да ни каже по въпроса. най-напред езикът е затвор, в който сме осъдени да живеем. никакво знаене на друг език извън нашия не ни прави свободни. фактът, че имаме думи за неща, за които другите нямат думи, съвсем не ни прави уникални, а напротив – прави ни некомуникативни. но това е само част от проблема, който явно се изплъзва на г-н левчев. не може да ни предлага да четем нещо, което не се чете. жалко.

- 07-08-2008|Unregistered|Guest User  – Левчев

Ето какво означавало да си изчерпан, за Левчев (който съвсем не е млад, впрочем) не е сигурно въобще, че някога е имал какво друго да каже освен презимето си, с което няма основание да се гордее. Единственият въпрос, който породи у мен тази статия е, с каква цел е написана, а отговорът е очевиден – някой му е казал, "напиши нещо за нас". Така няма да направите име, господа, първо си създайте стандарт, като публикувате стойностни неща, после излизайте като "списание", сега сте като стенвестник.

- 07-08-2008|Unregistered|Златко  – За текста

Милички, много са ви остри зъбките.

Един по-лек текст (който сигурно би останал незабелязан ако под него не стоеше това име) – и вече се превърнахме в „стенвестник“. Питам се колко ли текста от „Прегледа“ е чел любезният коментатор/любезната коментаторка.

Добре, че съм далеч, мили мои, инак сигурно нямаше да издържа дълго на милувките ви.

- 26-08-2008|Unregistered|Guest User

Това просто не е вярно:

"Без език не бихме могли да имаме рационално структурирана памет. Без език не бихме били способни изобщо да мислим. Опитът ни не може да се структурира рационално без помощта на някакъв език (вербален или цифров). Като старозаветния Бог, произнасяйки света, ние го създаваме."

- 03-09-2008|Unregistered|учуден от реакциите

Нищо му няма на текста, казва някои неща,които са известни на хората,които се занимават с език и литература, но не са особено известни на широката аудитория. Няма предизвикателства,но е грамотно написана статия, малко вяла, в стила на отегчените от крясъка на родолюбците(език свещен на моите деди) интелектуалци.

- 06-11-2008|Unregistered|ГостСвидетел

Злобата не е случайна.Литературата не е семейния дюкян, в който родителите учат децата първо да премитат, а после как да държат обувката и набиват клечките.Затова и хора като Левчеви дразнят-първия може да е бил поет отначало, а после е станал занаятчия-актьор-като онези във фалшивите чаршии, създавани от комуниститена мястото на истинските, които разрушиха.В Добрич има такава-създадена през 80-те, в която "майстори" демонстрират "занаяти".Много от соц-писателите и поетите бяха и са такива-затова и никой не ги чете.Истинската литература не се създава така-между двете войни може и да е имало писателски кафенета, но в тях хората са идвали от истински живот, който е и резервоара на истинската литература.И затова професията писател идва после-Яворов е телеграфист, Вапцаров-машинист, Станев-лесничей и т.н.А левчевците искат от писателското кафене, от лафене да пишат книги.И това тук сега-идентичност, език -цял живот ще чакаме младия левчев да реши кога най-сетне ще се заеме с живота си и ще престане да ни занимава с младежките си трепети.Големия вече 20 години не слиза от сцената-а НИТО ЕДИН БЪЛГАРИН НЕ ЗНАЕ НИТО ЕДНО НЕГОВО СТИХОТВОРЕНИЕ.Духало....

- 06-11-2008|Unregistered|Гост  – свидетел

Извинявам се.Какви 20години-имам предвид Любомир Левчев-50 години са горе долу.

- 05-01-2009|Unregistered|иванов  – Този Левчев

Ама той бил бос бе. Реди ги едни алабанализми. Иска да мине за научуно момче, като поднас миш-маш. Покрай татенцето навремето подобни нещица сигурно са минавали за "нещо", но сега таткото не прави завет на синчето, и цялото му ЕЛЕМЕНТАРНО МИСЛЕНЕ И КУЛТУРА лъсват като бял ден.

А беше, минаваше за поет на врамето, един от най-модерните и перспективни, и изведнаж...замина за щатите; да покаже и на тях какво може, за да ни пище след 13год такива босоноги статийки.

Като чели там загубил и онова малко, което е притежавал навремето...

- 14-09-2009|Гост  – за Левчев

Странно – г-н Левчев само е написал в резюме и по-разбираемо неща, които са известни в науката, за които има защитени доста трудове от български и чуждестранни специалисти. Коментарите нито са компетентни, нито се дават контрааргументи, нито показват, че коментиращите имат представа от комуникациите в днешния свят. Още по-трагичното е, че си живеят в самодоволство и си въобразяват, че целият свят на лягане и на ставане си напряга мозъците да мисли как 111 хил. квадратни км и езикът, говорен там, въртят на пръста си земното кълбо. А какво би станало, ако хем си знаем мястото, хем си създадем ефикасна и печеливша действена политика този малък език и създадената на него култура да станат повече известни. Първо да си определим обаче целевите групи по света, после да отделим пари за там, а не за чиновници у дома, които да ръководят чудеса като комуникационна стратегия на БГ държава и т.н. и т.н. – и като английската ливада – дълго и постоянно ..., без катаклизми и рокади при всеки политически цикъл...

Солженицин, литературният гигант

Автор: Майкъл Кауфман

Александър Солженицин беше един непознат и непубликуван учител по природни науки в провинциално руско градче когато внезапно се появи на литературната сцена през 1962 г. с Един ден от живота на Иван Денисович. Книгата, новаторски роман за живота на един съветски затворник, беше сензация. Внезапно авторът беше сравняван с гиганти на руската литература като Толстой, Достоевски и Чехов.

През следващите пет десетилетия славата на господин Солженицин се разнесе по целия свят с описанията на тоталитарната принуда, които той представяше в такива мащабни творби като Първият кръг и Раково отделение, както и исторически произведения като Архипелаг ГУЛАГ.

ГУЛАГ беше монументален разказ за съветската лагерна система, една верига от затвори, в която по изчисления на Соженицин през 20-ти век бяха влезли около 60 милиона души. Книгата доведе до екстрадирането му от родната страна. Джордж Кенан, американският дипломат, я описа като „най-великото и най-мощно осъждане на един политически режим, извършвано в модерни времена.“

Соженицин беше наследник на една морално насочена и често пророческа руска литературна традиция – и той беше достоен за нея. Със суровото си лице, гъсти вежди и пълна, старозаветна брада, той напомняше за Толстой, същевременно навеждайки на мисълта за един съвременен Йеремия, изобличаващ злините на Кремъл и по-късно нравите на Запада. Той се завърна в Русия и осъди онова, в което виждаше нейното духовно падение, но през последните години от живота си той поддържаше президента Путин като възстановител на руското величие.

В течение на почти половин век изданията на неговите книги се продадоха в повече от 30 милиона екземпляра по целия свят, преведени на около 40 езика. През 1970 той получи Нобеловата награда за литература.

Гигант и жертва

Солженицин дължеше първоначалния си успех на решението на Хрушчов да разреши публикуването на Иван Денисович в едно от популярните съветски списания. Скоро след като историята се появи, Хрушчов бе заменен от съветски консерватори, които започнаха да потискат автора. Те спряха публикуването на негови творби, отрекоха го като предател и конфискуваха ръкописите му.

Но тяхната желязна хватка не можа да удържи разпространението на неговата известност. По това време произведенията му вече се публикуваха извън Съветския Съюз, на много езици – и той беше сравняван не само с руските литературни гиганти, но и с литературните жертви на Сталин, писатели като Ана Ахматова, Осип Манделщам и Борис Пастернак.

У дома Кремъл засили кампанията чрез изключването на Солженицин от Съюза на писателите. Той продължи да се бори. Микрофилми на забранените му ръкописи бяха изнесени извън Съветския Съюз. Той изпращаше петиции до държавни органи, пишеше отворени писма, събираше подкрепа сред приятели и хора на изкуството, кореспондираше в чужбина. Неговите борби се превърнаха в един от най-известните епизоди от времето на Студената война.

Тази позиция беше потвърдена когато през 1970 той получи Нобеловата награда за литература, въпреки протестите на Москва. Членовете на журито го отличиха за „етическата сила, с която продължава най-важните традиции на руската литература.“

Той писа, че докато обикновеният човек е длъжен „да не участва в лъжи“, то хората на изкуството имат по-големи отговорности. „По силите на писателите и артистите е много повече: те трябва да се борят срещу лъжата!“

По това време Солженицин вече беше завършил своя собствен масивен опит за казване на истината, Архипелаг ГУЛАГ. В повече от 300 000 думи той беше разказал историята на затворническите лагери ГУЛАГ, чиито операции, обосновка и дори съществуване бяха теми, считани за табу в продължение на дълго време.

Издатели в Париж и Ню Йорк тайно бяха получили ръкописа на микрофилм. Но желаейки книгата първо да се появи в Съветския Съюз, Солженицин беше ги помолил да отложат публикуването й. След това, през септември 1973, той промени решението си. Беше узнал за самоубийството на Елизавета Воронянская, една от тайните машинописки на неговите ръкописи, в резултат от разпита и пречупването на човешкото й достойнство от страна на КГБ.

Той премина в нападение. С негово одобрение книгата бързо беше публикувана в Париж, на руски език, малко след Коледа. Съветското правителство контраатакува с порой от статии, включително и една в „Правда“, озаглавена Пътят на един предател. Той и семейството му бяха следени, започнаха да се появяват заплахи за живота му.

На 12 февруари 1974 той беше арестуван. На следващия ден беше уведомен, че е лишен от съветско жителство и ще бъде депортиран. При ареста си той беше достатъчно предвидлив да вземе със себе си изтърканата шапка и полушубката, запазени още от времето на годините по лагерите. Това беше облеклото, с което писателят беше изпратен с полет на Аерофлот до Франкфурт. След кратък престой в Швейцария, Солженицин и семейството му се преместиха в САЩ, установявайки се в селцето Кавендиш, щата Вермонт.

Там той живя доста затворено в продължение на 18 години, защищаван срещу натрапници от съседите си, които поставиха знак „Не даваме информация за Солженицини.“ Той продължаваше да пише и мисли за Русия, почти без да се интересува от обкръжението си, толкова сигурен беше, че някой ден ще се завърне в родината си.

Редките му публични появи обаче можеха да се превърнат в заядливи Йеремиади. Изнасяйки поздравително слово пред випускниците в Харвард през 1978, той нарече страната на своето убежище духовно слаба и затънала във вулгарен материализъм. Американците, каза той (говорейки руски, като речта се превеждаше на живо), са страхливци. Малцина от тях са готови да умрат за идеите си. Той осъди както правителството на САЩ, така и американското общество за тяхната „прибързана“ капитулация във Виетнам. Разкритикува музиката на страната като нетърпима и атакува неограничената й преса, обвинявайки я в нарушения на личното пространство на човека.

Мнозина на запад не знаеха какво да правят с него. Той беше възприеман като велик писател и герой, успешно съпротивил се на съветските власти. При това обаче той изглежда беше твърдо решен да се съпротивява и на всички останали – демократи, капиталисти, либерали и консуматори.

Дейвид Ремник, редакторът на The New Yorker, който беше писал много за Съветския Съюз и беше посетил Солженицин, писа през 2001: „От гледна точка на неговото историческо въздействие, Солженицин е доминиращият автор на двадесети век. Кой друг би могъл да се сравни с него? Оруел? Кьостлер? И все пак, когато името му се спомене в наши дни, то най-често се появява като име на чудак, монархист, антисемит, болен човек, някой, принадлежащ на миналото.“

Роден със Съветския Съюз

Алексндър Исаевич Солженицин е роден в каспийското курортно градче Кисловодск на 11 декември 1918, една година след като Съветският Съюз се появи в резултат на революцията. Шест месеца преди неговото раждане баща му, руски артилерийски офицер, загива в ловна злополука. Майка му го отглежда в Ростов на Дон, където се издържа чрез стенография и печатни услуги.

През 1941, няколко дни преди Германия да нападне Съветския Съюз, Солженицин завършва Ростовския университет с диплом по физика и математика. Една година по-рано се жени за Наталия Решетовская, която по професия е химичка. Войната писателят прекарва като командир на батальон.

През февруари 1945 той е арестуван от агенти на Смерш, съветската шпионска организация в армията. Основанието за това е намерено в едно от писмата му до училищен приятел, в което той нарича Сталин „мустакатият“. Присъдата гласи осем години в лагер. Така той попада в огромната мрежа от наказателни институции, които по-късно ще нарече Архипелаг ГУЛАГ, от съветското съкращение за Главное Управление ЛАГерей.

„Вечно заточение“

На 9 февруари 1953 неговият официален престой в лагерите приключва. На шести май той бива изпратен в Кок-Терек, едно пустинно селище в Казахстан, където трябва да прекара годините на своето „вечно заточение“.

Солженицин преподава в местното училище и тайно пише стихотворения, драми и разкази без каквато и да било надежда за публикуване. По това време той подновява кореспонденцията с бившата си съпруга, която се е развела от него по време на престоя му в лагерите. Безпокоят го стомашни болки и когато най-после успява да посети местния лекар, бива диагностициран с голям раков тумор. (Преживяваният му от това време са описани в известния му роман Раково отделение).

След като успява да се възстанови, през април 1956 той получава писмо, в което бива уведомен, че вечното му заточение се отменя и че вече е свободен да замине. През февруари 1957 той отново се жени за бившата си съпруга, като двамата започват да живеят заедно в Рязан. Солженицин започва да пише активно, преработвайки някои от материалите, които е запаметил наизуст по време на затворничеството си.

Между публикуването на Иван Денисович и падането на Хрушчов изминават 22 месеца. През това време списанието „Новый мир“ успява да публикува още три негови разказа, през 1963. Това са последните негови произведения, разпространявани легално в Съветския Съюз чак до 1989 г.

След идването на власт на Брежнев съветските власти постепенно започват да го потискат. През 1969 той е изключен от Съюза на писателите. Получаването на Нобеловата награда 11 месеца по-късно само изостря ситуацията. В мощна кампания пресата заявява, че наградата е била организирана от „реакционни кръгове за антисъветски цели.“

Лични неприятности

По това време животът на Солженицин преминава през големи лични неприятности. Семейството му се разпада. Две години по-рано той се запознава с Наталия Светлова, математичка, участваща в самиздатското руско движение. Двамата се чувстват привлечени един към друг. Както обяснява самият Солженицин: „Тя просто ме последва в борбата и двамата тръгнахме рамо до рамо.“ Той иска развод от Наталия Решетовская, но тя отказва в продължение на няколко години. В един момент, малко след като той получава наградата, тя прави опит за самоубийство и Солженицин едва успява да я откара до болницата, където тя е съживена.

Междувременно Наталия Светлова ражда Ермолай и Игнат, двамата по-големи сина на Соженицин. В края на краищата, през март 1973, Наталия Решетовская се съгласява на развод. Скоро след това Солженицин и Наталия Светлова се женят в една ортодоксална църква недалеч от Москва.

В Америка децата му (един трети син, Степан, се ражда малко преди Солженицин да бъде депортиран) посещават местни училища, но те започват всеки ден с молитва за освобождението на Русия и майка им ги учи на руски език. Тя също участва много активно в публикуването на двадесетте тома с негови произведения, издадени в Париж от YMCA Press. Същевременно Наталия ръководи фондацията за подпомагане на политически затворници, на която Солженицин дава всички суми, които е получил от продажбите наАрхипелаг ГУЛАГ, неговата най-добре продавана книга.

Що се отнася до самия автор, той прекарва по-голямата част от времето си в работа над Червеното колело, един монументален труд (5000 страници в четири тома), описващ революционния хаос, който води до Болшевизма. Макар че първата част от книгата, Август 1914, достига второ място в списъците на бестселърите, останалите три части, Ноември 1916, Март 1917 иАприл 197, не постигат особен успех. Солженицин, недоволен от руската реакция срещу Червеното колело, изразява надеждата, че с годините тя може би ще получи значението, което заслужава.

Обратно в Русия

Солженицин се завръща в Русия на 27 май 1994, първо кацайки в далечния Изток, в Магадан, бившето сърце на ГУЛАГ. Когато пристига, той докосва земята в памет на жертвите.

От Владивосток семейството предприема двумесечно пътуване в частен железопътен вагон през цялата страна, за да види как изглежда посткомунистическа Русия. BBC филмира и финансира цялото пътуване.

Още на първата от 17-те спирки мнението му е вече определено: родината му е била „измъчена, шокирана и променена до неузнаваемост.“ След като се заселва в нов дом в предградията на Москва, той започва да дава глас на песимизма си, осъждайки престъпността, корупцията, изчезващите услуги, колебливата демокрация и онова, което той възприема като духовно падение на Русия.

Солженицин започва да води едно петнайсетминутно телевизионно предаване, наречено Среща със Солженицин, но след година на все по-западащ зрителски интерес то е спряно. Междувременно той продължава да пише и през 2001 се появява негова книга, в която авторът критически разглежда отношението между руснаци и евреи – една тема, която според мнозина критици той е пренебрегвал в течение на дълго време. Оттук датират и обвиненията в антисемитизъм.

През последните години от живота си Солженицин с одобрение говори за „реставрацията“ на Русия при Владимир Путин и в определени кръгове бива възприеман като все по-отявлен националист.

През 2007 той приема Държавната Награда от тогавашния президент Путин – след като по принцип е отказвал подобни награди от Горбачов и Елцин. Господин Путин, казва той в едно интервю за немския Der Spiegel „наследи една окрадена и подивяла страна, с бедни и деморализирани жители. И той започна да върши онова, което беше възможно – едно бавно и постепенно възстановяване.“

(превод със съкращения)

Източник

МАЙКЪЛ КАУФМАН

Майкъл Кауфман е прекарал почти четиридесет години като репортер, чуждестранен кореспондент, колумнист и редкатор на The New York Times. Днес той живее като писател на свободна професия в Манхатън.

Коментари (1)

- 08-08-2008|Unregistered|мария

Безпорно Солженицин е символа на една епоха и неговите произведения ще оставят своя отпечатък в историята.Самия той , като личност също има с какво да бъде запомнен от нашето поколение.Историята винаги е намирала начин да пресее своите герои.

Бездетната Европа

Автор: Ръсел Шорто

Беше великолепен късен майски следобед в южна Италия, но улиците на Лавиано – едно красиво разположено селце, разпиляно между няколко гънки на планините в региона Кампаня – бяха пусти. Нямаше дневни пътници от Неапол, нямаше туристи, които да заснемат гледките от стръмните склонове, маслиновите дръвчета по терасите, руините на крепостта от 11-ти век с макове, които изглеждат като петна от кръв по затревените й флангове. Нито пък се виждаха местни хора. Градчето разполага с достатъчно квартири, за да подслони 3000 души, но тук живеят по-малко от 1600 и всяка година броят им намалява. Роко Фаливена, 56 годишният кмет на Лавиано, се разхождаше бавно по средата на улицата, говорейки за демографията на градчето и обяснявайки защо, макар че то е по-старо от 1000 години, всички негови сгради изглеждат така нови. През 1980 е имало земетресение, което разрушило почти всички сгради и убило 300 души, включително и родителите на Фаливена. Тогава от трагедията се породило усещането за възможности, за ново бъдеще. Националното правителство в Рим, а също и бивши жители, които емигрирали в САЩ и по други места, дали пари. Местните хора намерили работа в новото застрояване на градчето. Но когато строителството завършило, с него свършила работата – и изселването на хората продължило както преди.

Когато Фаливена поел поста на кмет за втори път през 2002, две цифри привлекли вниманието му. Четири: толкова бебета били родени в градчето предишната година. И пет: това бил броят на първокласниците в училището, въпреки че то обслужва още две общини. „Знаех, че първата ми работа е да се опитам да спася училището“, каза ми Фаливена. „Защото село без училище е мъртво село.“ Той се напънал и стигнал до следната отчаяна идея: да плаща на жените за раждането на деца. И не просто някаква символична сума; през 2003 Фаливена оповестил, че ще плаща по 10 000 евро на всяка жена – местна или дошла наскоро, омъжена или сама – която роди и отгледа в селото дете. „Бебешкият бонус“, както той го нарича, е структуриран така, че да задържа нови жители в селото: майката получава 1500 евро когато детето й се роди, след това 1500 евро при всеки от първите му четири рождени дни и 2500 евро когато то започне да учи в първи клас. Фаливена притежава инстинктите на публицист: той ми каза, че се надява планът да привлече вниманието на медиите. И действително това се случи – новината се разпространи в цяла Италия, достигайки чак до Австралия.

После, докато стояхме пред една сграда с цвят на горчица, покрай нас мина един автомобил. Фаливена – дребен, мускулест мъж със сива коса и дълбоко набраздено, загоряло от слънцето лице – й помаха да спре, защото младата жена зад волана, Салвиа Даниела, беше точно един от хората, за които той разказва. Размениха няколко думи и ние последвахме Даниела до апартамента й, за да се запознаем със семейството. Даниела, която е на 31 години и нейният 36 годишен съпруг, Жерардо Гранде, имат две деца: Паскуале, на 10 и Гая, която е на пет и е била едно от първите бебета, родени в резултат на „бебешкия бонус“. Даниела и Гранде казват, че са решени да живеят като традиционно семейство, но не им е лесно. Гранде работи за една строителна фирма, а вечерно време обслужва бар, за да може жена му да се посвети на дома. Апартаментът им, макар и пълен с живот (множество увеличени фотографии на децата), е доста тесен. „Бебешкият бонус ни помогна“, каза ми Гранде. След това прибави, посочвайки към Фаливена: „Ние мислим, че този човек е голям кмет.“

Налице са указания, че бебешкият бонус на Фаливена успява – в тазгодишния първи клас има седемнайсет ученици – но тази цифра е може би подвеждаща. (Ида Робертиело, друга от майките по бебешкия бонус, която възхвалява Фаливена, призна, че вече е била бременна със сина си Матео когато кметът обявил плана си). Главният ефект от парите по бонуса може би е в това кога точно се случват ражданията. Миналата година Фаливена не бил на служба и временният му заместник прекратил плащанията. „Знам за няколко жени, които в момента са бременни “, каза ми Даниела, а съпругът й добави с подсещаща усмивка, че двойките са много заети в момента, тъй като знаят, че Фаливена се връща като кмет, с обещание да поднови плащанията.

Но с близо 50 майки, които спадат към плана му, Фаливена не знае колко време ще може да изплаща бебешкия бонус. A Лавиано все още губи жители.

ГОВОВРЕЙКИ ДЕМОГРАФСКИ, Лавиано не е нещо уникално в Италия или в Европа. Всъщност то може би е само един предвестник. През 1990-те европейските демографи започнаха да забелязват тенденция към намаляване на населението по целия континент, зад което стои рязко намалена раждаемост. Хората, които не се интересуват от цифри игнорираха тази информация до 2002, когато едно изследване на италиански, германски и испански учени се задълбочи в данните и предостави материал за размишление за политиците в целия Европейски Съюз. Цифрата 2,1 е широко считана за „норма на възпроизводство“ – това е средният брой раждания за всяка жена, който може да поддържа настоящия брой на населението на една страна. В различни моменти от модерната история – по време на войни или глад – раждаемостта беше спадала под нормата на възпроизводство, до „ниски“ или „много ниски“ степени. Но Ханс-Петер Колер, Хозе Антонио Ортега и Франческо Билари – авторите на доклада от 2002 – откриха в данните нещо съвсем ново. За пръв път откак се водят статистики, раждаемостта в южна и източна Европа беше спаднала под 1,3. За демографите тази цифра има специално математическо значение. При тази степен населението на една страна би намаляло наполовина в течение на 45 години, създавайки един понижаващ ефект, от който би било почти невъзможно да се постигне възстановяване. Колер и колегите му измислиха за феномена едно заплашително наименование: „най-ниската ниска раждаемост“.

За непосветените „най-ниската ниска“ изглежда като странен повод за загриженост. Преди няколко години всички ние бяхме заплашвани от „експлозията на населението“. Окупаторският вид homo sapiens, както всички узнахме, изяждаше ресурсите на планетата и разрушаваше по необратим начин нейните деликатни системи. Променила ли се е ситуацията към по-добро откак през 1968 Паул Ерлих вдигна тревога с бестселъра си „Популационната бомба“? Не говорят ли настоящите заглавия – глобален недостиг на храни, промяна на климата – за продължаващи признаци на бедствие?

Да, така е, според някои, но нещата са се променили малко. Първо, по целия свят, включително и в развиващите се страни, нивото на раждаемост е спаднало от 6,0 през 1972 до 2,9 днес – тъй като населенията са се преместили от селски райони в градове и хората се възприели градски начин на живот. Това намаляване може би е намалило спешността на тревогата относно свръхнаселението. Да, ние злоупотребяваме с ресурсите, казват те – и не може да се отрече, че някои части от земното кълбо са пренаселени. Но други региони се сблъскват с един много по-различен сценарий. В Европа, „най-ниската ниска“ е феномен не само в селски райони като Лавиано. Градове като Милано и Болоня отчитат някои от най-ниските нива на раждаемост по света, отчасти защото високата цена на живота принуждава семействата или да се изселват, или да имат по-малко деца. След като понятието бе изобретено, „най-ниската ниска раждаемост“ получи вниманието на политиците в Брюксел и националните столици по целия континент – и в момента всички от Севиля до Хелзинки изглежда осъзнават този факт. В Гърция проблемът е толкова утвърден в националната психика, че вече е разговорно фиксиран: хората се позовават просто на „демографията“. Поставянето на цифрите в един по-широк световноисторически контекст породи един дебат относно бъдещето на Европа. По времето когато президентът Кенеди посети Германия и държа речта Ich bin ein Berliner, Европа представляваше 12,5 процента от световното население. Днес това са 7,2 процента и ако настоящата тенденция продължи, през 2050 само 5 процента от световното население ще са европейци.

Популярни обяснения за спадането на раждаемостта не липсват. В Атина е обичайно да се обвинява всеизвестното замърсяване на въздуха в града; преди няколко години една радиореклама предлагаше климатични инсталации като начин да се възвърне гръцката страст и гръцките бебета. По-широко разпространен и с по-голямо значение е начина, по който социалните консерватори обвързват ниската раждаемост със секуларизма. След като в продължение на десетилетия твърдят, че Западът се е отвърнал от Бога и църквата и е приел един егоистичен и в края на краищата саморазрушителен начин на живот, насърчаван най-вече от модерния контрол над раждаемостта, те чувстват правотата си статистически доказана. „Европа е заразена от една странна липса на желание за бъдеще“, обяви Папа Бенедикт през 2006. „Децата, нашето бъдеще, биват възприемани като заплаха за настоящето.“ В Германия, където съотношенията между раждания и умирания в момента води до годишна загуба на население от около 100 000 души, Урсула фон дер Лайен, семейната министърка на канцлерката Ангела Меркел (и майка на седем деца) обяви преди две години, че ако страната й не промени рязко спадащото ниво на раждаемост, то „ние ще трябва да угасим светлината“. През миналия март Андре Рувое, водачът на Християнско-обединената партия в Холандия, настойчиво помоли правителството да стане по-активно и да започне да стимулира холандските жени да имат повече бебета. Канадският консерватор Марк Стейн, автор на бестселъра от 2006 Самотната Америка: Краят на света, какъвто го познаваме, предупреди североамериканците, чието ниво на раждаемост е сравнително високо, че, що се отнася до техните европейски съюзници, „тези страни изчезват“ и че в края на 21-ви век може би „на картата все още ще съществува географско място, наречено Италия или Холандия“, но това ще бъдат просто „обозначения за недвижима собственост“.

Ако оставим обаче настрана духовните грижи, то главните заплахи за Европа са икономически. Заедно с нивото на раждаемост, другият оперативен фактор в икономическото уравнение е продължителността на живота. Хората навсякъде живеят по-дълго от всякога и продължителността на живота продължава да нараства отвъд онова, което някога се считаше за естествена граница. Политиците се страхуват, че, взети заедно, тези тенденции предсказват една перфектна демографска буря. Тоест, че няма да има достатъчно работещи хора, които да плащат пенсиите на всички ония дълго живеещи пенсионери.

Въпросът за емиграцията също е свързан с „най-ниската ниска“. Страховете на десните са свързани с идеята за едно континентално превземане на Европа от страна на орди от третия свят – предимно мюсюлмански – които едва тепърва ще трябва да бъдат заразени от модерната болест, наречена семейно планиране и които заплашват да трансформират, ако не и напълно заличат, старите, така високо ценени култури на западна Европа.

Ще изчезне ли Европа такава, каквато я познаваме? Венеция е изгубила повече от половината си население от 1950 насам; жителите й вярват, че градът им е на път да се превърне в парк за развлечения. Ще се случи ли същото и с Европа като цяло?

ЗА ДА ЗАПОЧНЕМ ДА РАЗБИРАМЕ глобалното значение на феномена с ниската раждаемост, ние първо трябва да изследваме европейския „бебешки банкрут“. Може би най-ясният начин за разглеждане на въпроса е да се видят резултатите от анкетата Eurobarometer на Европейската Комисия (2006). Жените-участнички бяха запитани колко деца биха искали да имат; средният резултат беше 2,36 – значително над нивото на възпрозиводство и далеч над реалното ниво навсякъде в Европа. Ако жените имат значително по-малко деца, отколкото искат, то значи налице са други сили.

Оказва се, че ситуацията е различна в различните европейски региони. „Грешка е да се мисли за Европа като нещо цяло в това отношение“, казва Аласдър Мъри, директор на CentreForum, една лондонска изследователска група. „Всъщност налице са четири различни промени на населението, които в момента се случват в Европа.“ Едната от тях касае Източна Европа, където тенденциите датират от комунистическия период и предвещават един специален и особено злокачествен вид социални проблеми. Нивото на раждаемост в България е 1,37, а продължителността на живота при мъжете е със седем години по-ниска от тази в Белгия или Германия. ЕС преценява, че населението на България ще спадне от осем милиона сега до пет милиона през 2050. От 1989 досега населението на Латвия е спаднало с 13 процента; нивото на раждаемост е едно от най-ниските в света, а нивото на разводите е сред най-високите в Европа, според Линда Андерсоне, заместник-директорка на Латвийския департамент за семейна и детска политика. Из по-голямата част от Източна Европа се наблюдава същата тъмна смесица от сили, които коментаторите обясняват чрез озападняването, макар че ясните причини са трудно обясними. „Можем да видим, че спадането на раждаемостта датира от падането на Съветския Съюз“, казва Мъри, „но дали това се дължи на прехода към пазарна икономика или на нещо друго?“

Германия и Австрия се намират в нещо като своя собствена категория. Те споделят много от характеристиките на други западноевропейски страни, що се отнася до силите, засягащи семейния живот, но освен това бездетността е особено висока в тези страни и е била такава вече от доста време насам. Едно изследване от 2002 установи, че 27,8 от германските жени родени през 1960 са бездетни – едно ниво, далеч по-високо от онова в която и да било друга европейска страна (във Франция, например, съответната цифра е 10,7). Когато европейските жени на възраст от 18 до 34 бяха запитани в едно друго изследване да посочат предпочитания от тях брой деца, 16,6 процента от жените в Германия и 12,6 процента в Австрия са отговорили „нито едно“. (В Италия, например, тази цифра е 3,8 процента). Главната причина изглежда е една фундаментална промяна в начина, по който някои жени виждат своята „естествена“ роля. Според Николай Ботев, съветник по въпросите на населението и развитието към United Nations Population Fund, множество наблюдатели са били изненадани от откритието, че през последните години „бездетността се установява като идеален начин на живот“. Никой досега не е успял да установи защо някои страни са по-предразположени към бездетност от други.

Но истинската разделителна черта между различните нива на раждаемост в Европа преминава между севера и юга. Като оставим настрана специалния случай на страните от изтока, най-ниските нива на раждаемост в Европа – сред най-ниските в целия свят, всъщност – се откриват в привидно така силно семейно-ориентирани страни като Италия, Испания и Гърция (всички те в момента се колебаят около 1,3).Запитах Франческо Билари, един от авторите на споменатото изследване от 2002, да обясни това. „Ако разгледаме най-новите данни за развитите страни, ние ще открием, че Италия държи два рекорда, които може би са световни“, казва той. „Първо, младите хора в Италия остават при родителите си по-дълго отколкото може би навсякъде другаде. Второто нещо е процента на деца, родени от родители на възраст над 40 години. Тези фактори са взаимно свързани, тъй като, ако започнете късно, вие обикновено няма да имате второ дете, а трето е почти изключено.“

Съществуват икономически обяснения относно това защо този феномен се случва точно в южна Европа. Италия, например, изплаща едни от най-ниските начални заплати в целия ЕС, което принуждава младите хора да отлагат самостоятелността си. А, както отбелязва английският политик Дейвид Уилетс, „животът заедно с родителите е един много мощен контрацептив“. Но по-дълбокият проблем може би се крие точно в семейно-ориентираните нрави на тези страни. „Във всички тези страни“, казва Билари „е много трудно да се комбинират в едно работа и семейство. И това отчасти е така, защото при двойките се наблюдават свидетелства за това, че в тези страни взаимоотношенията на половете са много асиметрични.“

Именно тук, според най-новите данни, се крие основната трудност. Общоприетата демографска мъдрост гласи, че с навлизането на жените в работния пазар нивото на раждаемост в едно общество намалява. Това е общо взето така в развития свят, но в по-ново време, и особено в Европа, цифрите не поддържат това твърдение. Всъщност нещата изглеждат точно обратно. Според Ханс-Петер Колер от University of Pennsylvania, анализът на последните изследвания посочва, че „високата раждаемост е свързана с високо участие на жените в работния пазар … и най-ниските нива на раждаемост в Европа от средата на 90-те най-често се откриват в страни с най-ниско женско участие на работния пазар.“ С други думи, работещите майки имат повече бебета от майките, които си стоят вкъщи.

Но как е възможно това? Едно изследване от февруари тази година, направено то Летиция Менкарини от Университета в Торино и три нейни колежки, сравнява ситуацията в Италия и Холандия. Те откриват, че по-висок процент от холандските жени отколкото жените в Италия, са част от работната сила, но че същевременно нивото на раждаемост в Холандия е значително по-високо (1,73 срещу 1,33). И в двете страни хората имат по-скоро традиционни представи относно ролите на половете, но италианското общество е значително по-консервативно в това отношение – и това изглежда е решаващата разлика. Хипотезата, която социолозите се опитват да тестват, е следната: жените, които вършат повече от 75 процента от домакинската работа и грижата за децата са по-малко склонни да желаят друго дете от ония, при които бащите или партньорите споделят натоварването. Казано другояче, холандските бащи сменят повече пелени, вземат повече деца от детската градина и почистват всекидневната по-често, отколкото мъжете в Италия; ето защо, съответно на населението, в Холандия се раждат повече бебета, отколкото в Италия. Както казва Менкарини: „става дума за това до каква степен мъжът участва в отглеждането на децата.“

По този начин отговорът на по-широкия въпрос „Къде са всички тия европейски бебета?“ вече започва да се очертава. Заедно с грандиозните промени в модерното общество, случващи се от 1960-те насам – особено променящата се роля на жените, с по-големи възможности за образование и намиране на работа, появата на модерния контрол над раждаемостта и новите възможности за избор на начин на живот – налице е било и едно напрежение между сили, които все още не са помирени. Това напрежение, разбира се, е напълно видимо. Попитайте която и да е работеща майка. Но някои общества са успели да помирят тези сили по-добре от други. В Европа много страни с по-голямо равенство между половете имат и по-висок социален ангажимент с детски градини и друга институционална поддръжка за работещите жени, което дава на тези жени възможността да имат второ и трето дете.

Това е една от решаващите разлики между севера – включвайки Франция, Великобритания и скандинавските страни – и юга. Скандинавските страни имат както най-силната социална система в Европа, така и – с 1,8 – едно от най-високите нива на раждаемост. За да разбера по-добре това разделение между севера и юга, аз се срещнах с двама социолози, които го персонифицират: Менкарини и Арнстейн Аасве, един норвежец, който наскоро е започнал работа в университета Бокони в Милано, един център за демографски проучвания в Европа.

Когато Аасве се преместил миналата година от Норвегия в Италия, за да изучава проблемите на раждаемостта, както сам казва, той преживял културен шок. С напредъка на жените в образованието и бизнеса през последните няколко десетилетия, Норвегия е започнала усилено да ги поддържа – тях и семействата им. Държавата гарантира около 54 седмици за отпуск по майчинство, както и 6 седмици за отпуск по бащинство. С раждането на първото дете идва държавна помощ от 4000 евро. Държавните детски градини са част от стандарта. Цената на живота е висока, но пък се предполага, че и двамата родители работят; по време на майчиния отпуск всяка жена получава 80 процента от заплатата си. „В Норвегия загрижеността относно нивото на раждаемост е ниска“, казва Аасве. „Доминиращ е въпросът за равенството на половете и това от своя страна повишава нивото на раждаемост. Например, в момента се води дебат относно това дали да се направи задължителна отпуската по бащинство. Става дума за това, че жените и мъжете трябва да разполагат с равни права и възможности. Ако мъжете вземат отпуска след раждането на дете, то жените могат да се върнат на работа през това време.“

Онова, което Аасве открил в Италия, било шокиращо различно. Докато италианските жени обикновено са също толкова образовани, колкото и скандинавските, казва той, само около 50 процента от тях работят, сравнени с между 75 и 80 процента в скандинавските страни. Въпреки външната модерност италианското общество предпочита жените да остават вкъщи след когато станат майки – и правителството поддържа това. Има само малко държавно финансирани детски градини, особено за младите майки, а повечето младоженци все още намират домове, които са близо до едната или друга двойка баба и дядо, като идеята е, че семейството ще помага при отглеждането на децата. Но това не функционира както преди. „Тъй като двойките са склонни да отлагат раждането на децата“, казва Аасве, „пролуката между поколенията се разширява и в много случаи бабите и дядовците, на които трябва да се разчита за помощ при отглеждането на децата, вече сами се нуждаят от помощ.“

Междувременно, едни и същи икономически сили работят както в северна, така и в южна Европа – еднакво трудно е да се свържат двата края в Мадрид, Милано и Атина, както и в Осло или Стокхолм – а това дава предимство на семействата с двама работещи родители, типични за севера. От своя страна това води и до друго неравенство между севера и юга. В Скандинавия, благодарение отчасти на държавната поддръжка, колкото повече деца има едно семейство, толкова по-богато то вероятно е, докато в южна Европа децата са финансово затруднение, което тегли семейството към бедност. Един такъв анализ е удар в лицето на социалните консерватори, които твърдят, че простото насърчаване на хората да имат повече деца ще увеличи населението и ще прибави гориво към икономическата машина.

Ако това разбиране за южноевропейското семейство е коректно – а именно, че тук едно повърхностно обвързване с начина на живот на 21-ви век се намира във фатално противоречие с едно разбиране за семейството, което е дълбоко вкоренено в 19-ти век, то евентуално то би трябвало да важи и за други страни по света, не е ли така? Очевидно. Тази пролет японското правителство разпространи данни, показващи, че населението на страната под 14-годишна възраст е най-ниско в момента от 1908 година насам. Шефът на тайландското министерство на здравеопазването обяви през май, че нивото на раждаемостта в тази страна в момента е 1,5, далеч под степента на възстановяване. „Световният рекорд за ниска раждаемост в момента принадлежи на Южна Корея, с 1,1“, казва Франческо Билари. „Япония е почти също толкова ниско. Онова, което наблюдаваме в Азия е феномен по-скоро на 2000-те, отколкото на 1990-те години. И както изглежда причините са същите както и в южна Европа. Всички те са общества, все още дълбоко свързани с традицията, според която съпругът печели парите. Нещата са се променили, не само в Италия и Испания, но също и в Япония и Корея, но тези общества все още не са се пригодили към модерността. Отношенията в домакинството все още не са се променили.“ Западна Европа значи не е онзи изолиран случай, както се опитват да го представят много хора. Тя просто е първият регион по света, в който са регистрирани крайно ниски нива на раждаемост.

КОЕТО НИ ВОДИ ДО ЕДНО ОЧЕБИЙНО ИЗКЛЮЧЕНИЕ. През миналата година нивото на раждаемост в САЩ достигна 2,1, най-високото от 1960 насам и по-високо от почти всякъде другаде в развития свят. Прибавете към това емиграцията и вие получавате една нация, която е далеч повече от сигурна от гледна точка на ръста на населението. През 1984 службата по преброяването в САЩ предвиди, че през 2050 населението на страната ще бъде 309 милиона. През 2008 то е вече 304 милиона, а новото предвиждане за 2050 е 420 милиона.

Не съществува едно-единствено обяснение за сравнително високото ниво на раждаемост в САЩ. Някои коментатори обясняват това чрез доста консервативната и религиозно ориентирана култура на американското общество, насърчаващо по-големи семейства.

Но другият фактор, обясняващ високата раждаемост в САЩ, е по-скоро приет от повечето наблюдатели. „Европейската система е много по-малко гъвкава“, казва Крал Хауб от бюрото за населението във Вашингтон. „В Европа както обществото, така и пазарът на работна сила са много по-сковани.“ В САЩ може и да няма държавни субсидии за детски градини, нито пък някакво подобие на топлото гнездо, което Норвегия създава за млади семейства, но американската система изглежда компенсира това по други начини. Както пише Ханс-Петер Колер от Пенсилванския университет: „По правило жените не желаят да имат деца, когато икономическата цена – под формата на по-ниска заплата за цял живот – е прекалено висока. В сравнение с други страни с високи доходи, тази цена се намалява от американския трудов пазар, който позволява по-гъвкаво работно време и по-лесно напускане и последващо ново присъединяване към работната сила.“ Една американска жена може да избере да напусне кариерата си за три или пет години, за да отглежда семейството, след което да поднови работа; това е много по-трудно в Европа.

Така че изглежда налице са два модела за постигане на по-висока раждаемост: неосоциалистическата скандинавска система и американската, основаваща се на ненамеса в частните инициативи. Ааасве формулира нещата по следния начин: „Може да се каже, че за да насърчава раждаемостта, едно общество трябва да бъде или щедро, или гъвкаво. САЩ не са много щедри, но са гъвкави. Италия не е щедра и не е гъвкава. Налице е един вид социално клеймо в подобни страни, където е по-малко прието за жени с деца да работят. В САЩ това е общоприето.“

По тази логика най-лошата от всички системи е онази, която частично приема модерността – разширявайки образователните и работни възможности за жените – но продължава да се придържа към традиционната представа за ролите в семейството. Това изглежда обяснява демографската криза, в която се намират Италия, Испания, Гърция – и може би Япония, Южна Корея, Хонг Конг, Тайван и други части от света. Всъщност демографите са били изненадани да открият бързи промени в раждаемостта в третия свят, където все повече жени работят, а модерните средства за контролиране на раждаемостта се превръщат в стандарт. „По-ранните определено плодовити режими, започват да изчезват все по-бързо при глобалното сравнение на нивата на раждаемост“ според Едуард Джоу-Чинг Ту, социолог в Хонгконгския университет за наука и технологии. Според ООН, нивото на раждаемост в 25 развиващи се страни – сред които са Куба, Коста Рика, Иран, Шри Ланка и Китай – вече се намира около или под степента на възпроизводство. В някои страни – особено в Китай – спадането се обяснява чрез целенасочен опит за намаляване на населението. В останалите се случва нещо друго. Урокът от южна Европа може би е важен: приемете модерността само отчасти и вие поставяте обществото си – особено жените – в много неизгодна ситуация. Нещо трябва да отстъпи – и това нещо, оказва се, в края на краищата е бъдещето.

Източник

РЪСЕЛ ШОРТО

Ръсел Шорто е сътрудник на New York TImes Magazine и автор на няколко публицистични книги.

Коментари (2)

- 12-08-2008|Unregistered|e-ink  – statiata

Адски добра статия. Взети са предвид поне десетина фактора, които обикновено се представят за единствени.

- 14-06-2013|Тихомир Алексиев

Всичко представено в статията потвърждава налагането на равноправие определящо се от женска гледна точка, чрез закони, които (на жените) никога няма да са им достатъчни. Ниската раждаемост е обяснима и то много простичко, без да се налага академично изопъчаване на жестоката истина.

Как в страни с ислямско законодателство, където жените нямат възможност да налагат своето мнение

раждаемостта е прекомерно висока?

Всички знаем отговора, но той няма да се хареса, на представителите от женски пол!

1968 – спомени от една неслучила се година

Автор: Георги Господинов

Понякога времето и географията драматично се разминават. Една и съща година може да се случи в Париж, Прага, Берлин, да стигне до Белград и да не успее да влезе в София.

Свикнали сме да следим и описваме предимно нещата, които се случват. И сякаш в това има логика, всяка медия държи да подчертае, че предава от самата точка на събитието, че е най-близо до случилото се. Нека този текст бъде за неслучилата се 1968. В тази пълна със събития година, сякаш измислена, за да бъде отразена от медиите, има места, където събитието не се е състояло. От това място на несъбитието, от тази точка на отсъствието искам включване.

Спрямо цялото обилие от чествания, дискусии, спомняния на 68-а днес, България остава в точката на мълчание. То може да изглежда дори симпатично, ако не беше травматично. Лесно е да се каже, че България и през 68-а си беше в точката на мълчание, какво да чества сега. Ами тъкмо това мълчание да се отбележи, да се изследва. За мълчанието трябва да се говори. Знам, че трудно се описва нещо, което не се е случило. В известен смисъл българската 68-а, ако приемем, че я е имало, е анти-събитийна. Имам предвид събитие в дълбокия смисъл на думата, като засечка в установения ред, прекъсване на обичайния поток. Истинските, непредвидените събития, като тези в повечето страни от Източна Европа – 1956, 1968, 1980, са подриващи, застрашаващи системата. Българският случай е едно тъжно изключение. Казваме „Чешките събития“ или „Унгарските събития“, но да сте чували за „Българските събития“.

Онова, което не се е случило, както в живота на един човек, така и в живота на едно общество, е в някаква степен дори по-важно от случилото се. Несбъднатото продължава да излъчва последствията на своята несбъднатост. И ако някой сериозно се интересува какво и защо (не) се случва сега в България, ще трябва да се върне назад, към добре премълчаната тайна на миналото.

Винаги ми се е искало да питам родителите си за 1968-а. И дълго време този разговор не ми се удаваше. Има една особена култура на мълчанието в българското семейство, смесица от патриархалност и социализъм, но това е друга тема. Един ден се осмелих и изсипах безразборно въпросите, които отдавна носех.

Какво правехте през 68-а? Разбрахте ли за случилото се през май в Париж? Чухте ли изобщо за него? Имахте ли личен проблем с нахлуването на войските (в това число и български) в Прага? Слушахте ли Бийтълс, „The Who“, Джими Хендрикс... Беше ли ви неловко от карикатурата в „Работническо дело“ по повод самозапалването на Ян Палах?

Давам си сметка, че въпросите са прозвучали глупаво и обвинително, но всъщност очаквах да чуя приказката, легендата за 68-а. Майка ми и баща ми също много искаха да си спомнят нещо от тази година, нещо извънредно, бляскаво, смело. Все пак не е някоя си скучна 1972-а, да речем. Но нищо не се получи. Бяха мълчали много дълго, а мълчащият човек лесно забравя. Е, как да повярвам, че е имало такава година в България? Първото, което майка ми се сети след дългото и неловко мълчание беше: А, тогава си купих за първи път джапанки, тъкмо ги бяха пуснали, сигурно заради Фестивала. Смяхме се. И това е част от българската 68-а.

Официалното събитие в България през онази година е Световният младежки фестивал, проведен в София от 28 юли до 6 август. Участват над 15 хиляди студенти и млади хора от 142 страни. В стила на времето събитието е режисирано, с дълго репетирани лозунги и манифестации и с участието на много униформена и цивилна, тайна милиция. По същото време, когато студентите в Централна и Западна Европа излизат срещу системата, в София, обратно, системата организира акциите на студентите.

Неофициалното и строго секретно събитие в същия този безгрижен край на юли е спешното изнасяне на два български полка в СССР. Там те ще престоят законспирирани цял месец, преди да нахлуят в Прага с останалите войски от Варшавския договор.

През 1968-а в България онези, които почиват на море четвърта смяна (не само трудовият процес, но и отпуските са организирани на смени, вероятно да не се губи ритъмът), гледат как чешките туристи бързо прибират палатките още преди края на смяната. Напразно, защото границата вече е затворена. И те остават още известно време принудително по българските плажове.

Наскоро един човек ми разказа за двойка чехи, момче и момиче, които седели безмълвни, по дънки и тениски, прегърнали коленете си, на един празен български плаж в ранния и хладен в онази година септември. Една непредвидено дълга ваканция, след която ще се прибереш в държава, различна от тази, която си напуснал преди месец. Гласът на човека, който ми разказва, леко трепери. Няколко пъти спирал с колата на пътя над плажа, където неизменно стоели момчето и момичето. Носел специално две стари якета, които не пропускали дъжд, малко хляб, диня и бучка домашно сирене. И... все не посмявал да отиде при тях и да им ги даде. Страхувах се, казва човекът, не знаеш кой ще те види. Последния път, когато спрял колата, плажът бил пуст.

Бях сигурен, че разказва това за първи път. Един малък грях (но малките грехове са най-мъчителни), носен цели 40 години. Да беше се престрашил да даде на хората тези дрехи и храна, мислех си. Понякога такива малки неща променят света. Може би това щеше да е началото на българската 68-а. Историята на тази година би била непълна и невярна без тази толкова дребна случка, или по-скоро не-случка. Единствената утеха е, че неслучилите се неща, за добро или лошо, все някога се случват. Дано имаме сетива за новата 1968-а, когато се появи. И тогава моят познат ще занесе хляба и онези якета, които сигурен съм още пази, поне в мазето на съзнанието си. И най-сетне ще спи спокойно.

Накрая трябва да призная, че имам една много лична причина да се интересувам от 1968, да събирам историите й, дори когато са истории за онова, което не се е случило. Роден съм в седмия й ден и в останалите 359 дни на тази високосна година съм бил част от нея. Твърдя, че човек остава завинаги в годината, в която е роден. И че я помни в подробности, носи я винаги в себе си. Тази спасителна муха ни влезе в главите някъде в началото на 80-те, най-скучното и в известен смисъл най-безнадеждно десетилетие за нас. Бяхме вече в последните класове на гимназията, когато чухме за митичната 68-а. Край, това беше нашата година. Все нещо трябва да е полепнало по нас от нея. Малко пепел от запалените гуми по парижките улици, скрит шифър в записите на Битълс, някоя запетайка от чешките 2 000 думи...

В крайна сметка това е годината, съчинена от мечтата на всеки да е друг и другаде. Това е годината, в която за последен път сме били млади. Само там Джон Ленън е на 28, Мик Джагър – едва на 25, майка ми на 20, аз на няколко дни. И Хендрикс, и Морисън са млади – и живи. Ако един ден се събудим рязко остарели, можем спешно да се спасим в „жълтата подводница“ на 1968.

P.S.

Докато пишех този текст, се опитах да си представя връстниците си, родените през 1968, днес. Какво е да си роден тъкмо в тази година, как я „помним“, какви сме сега. Личните истории на родените през 1968 в Берлин, Прага, Париж, Варшава, Лондон или София сигурно са се развили по твърде различен начин. Реших, че мога да опитам нещо просто. Да предложа едно място в интернет, някаква „жълта подводница“ където „децата на 68-а“ да разкажат своя спомен от годината в която са родени. И своята лична история днес. Може пък да открием връзки, които не сме подозирали, и да си спомним неочаквани неща. Ето: www.1968born.com

P.P.S.

Няколко дни след като горният текст вече беше даден за превод, а сайтът – регистриран в мрежата, се прибирах към берлинската си квартира и на спирката на Фридрихщрасе видях корицата на известен двуседмичен гайд. Кавър стори на броя беше „Geboren:1968“. Няколко секунди стоях като треснат, после си казах: Такава е тази година, каквото и да си помислиш за нея, то веднага се сбъдва. Типично за призрачни години.

ГЕОРГИ ГОСПОДИНОВ

Георги Господинов е български писател и поет. Романът му Естествен роман (специална награда на конкурса за нов български роман „Развитие“) е преведен на няколко езика и се радва на добър прием в Германия и Франция.

Коментари (11)

- 08-08-2008|Unregistered|Guest User

През 68-ма година на студентския празник, студентите изразиха своя протест. Пяха на площада пред Народното събрание "Тодоре,Тодоре, дърто магаре..." – визирайки Тодор Живков. Една група окупирала през ноща Съдебната палата и там разигравала фарс на процес по комунистически. Имаше обърнати коли и телефонни кабини.

Някой беше наредил на милицията да не се намесва.

На другия ден представиха събитието като хулигански изтъпления.

Във Варна имаше хора, които помагаха на чешните летовници. Родителите на мой съученик бяха приютили една семейство Вярно, че бащата беше професор, изгонен от университета и съден за разправяне на политически вицове.

Имаише и опит за преврат на Горуня. Представиха го като опит за просталинстки преврат, но истината за преврата никога не се разбра.

Да си спомним и статията на Желю Желев срещу лениновото определение на материята, която колкото и наивна да беше, предизвика огромна паника във властта.

Разбирам, че тези прояви бледнеят пред масовите протести в другите европейски страни, но да не забравяме, че българският режим беше един от най-свирепите. Всеки дори и намек за опозиция се наказваше жестоко. България нямаше и дисиденстваща интелигенция, защото интелигенцията беше подбирана по партиен принцип и послушателство и обвързаност с ДС. Същевременно през 68-ма година българската икономика беще стабилна и във възход. Тоест, нямаше субект на една морална съпротива, нямаше и социални условия за масово недоволство.

Иван Евтимов – роден 1942 година.

- 08-08-2008|Unregistered|Guest User  – 1968 – спомени от една неслучила се година

За нито едно от тези събития не научих от родителите си. Не съм ги и питала. 1968 у дома беше годишнината от смъртта на брат ми. И годината на моето случайно, заместващо раждане...

Но като се погледна днес, не може да не я е имало тази година :)))

Впрочем, тихите води са най-дълбоки. Тихите години – с най-дълго отекващи подводни вълнения...

Удивителни са връзките, които човек може да направи, за да си обясни защо ни измъчва потайното усещане, че нещо ни липсва като нация...

Поздрав!

Людмила

- 12-08-2008|Unregistered|Ниника  – Великата година, когато Гошко се е родил

Какво те мъчи, бе момче, че си се разровил в тази година? Родил си се в годината на чешките събития – добре! Какво искаш да ни кажеш, че си станал на 40 години? Чудесно! Около 40-тата си годишнина всеки нормален човек си задава много въпроси и някои от нас се замислят за духовния си живот, за това как ще живеят занапред, по какъв път ще поемат. Какво искаш да ми кажеш с този толкова разводнен материал? За разлика от теб, аз имам близки, които са били мобилизирани и изпратени в Прага. И знам какви са последиците за една млада психика, насилена да върши нежелани неща. Ти за какво си седнал да ревеш? Не ти ли стига наградата от литературния конкурс "Развитие", на който беше жури? Сега, в 2008 г. аз те питам как става така, че хем участваш в литературен конкурс, хем си жури в него, хем вземаш първата награда? Такова нещо в Прага не знам дали е ставало, но в България и до ден днешен става. И ти си ми пример за такова ставане.

- 12-08-2008|Unregistered|Родена през 1972 г.  – Времето е наше – на всекиго по отделно

Разбира се, че '68-ма е символна година. И че няма как да останеш равнодушен, ако си роден в нея. Сякаш не си роден достатъчно гол, колкото другите, родени в други, близки на тази години. Белязан си от значимост, повит си в символика. Твоята година е важна за всички. Тогава нещо се е случило, някой се е родил. И да не се е случило, аз съм роден. Ето как изглежда тя, '68-ма – досущ като мен...

Егоцентризмът в този случай е естествен и някак си романтичен. Защо да му се сърдим. Какво толкоз? Това е толкова човешко състояние, твърде човешко. Нима другите не търсят символизъм във всичко свое – рождена дата, съвпадения, разминавания... Въображението ни е кармично устроено. От него се раждат митологии и добра литература. Интернет литература. (Какво общо с това има конкурсът "Развитие"?)

И дали ще става дума за "неслучената" българска '68-ма или "скучната" българска 1972-ра – няма значение. Те са еднакво значими с парадоксалността си, с кармичната си функция да раждат нас – децата на чуждия спомен за рождената ни година и на собствената ни мечта за смисъл. (Затова е много поучително казаното от господина, роден през 1942 г.: през българската '68-ма "нямаше субект на морална съпротива", защото нямаше условия, в които той да бъде роден тук, у нас; но поне имаше същия копнеж по него.)

- 15-08-2008|Unregistered|Guest User  – 1968

За НИНКА: А Нинка какво я мъчи, че злобее? Или може би й пречеше именно тази "култура на мълчанието" до сега, пък днес се престраши да изплюе каквото я мъчи? Ами Нинка, пишете и вие, явявайте се на конкурси – да ви видим...Не гледайте само в чуждата паничка. А колкото до Г.Господинов – да печели още конкурси и награди!

- 17-08-2008|Unregistered|Guest User  – факт

Нинка излъгала си, проверих.

Жури на конкурс Развитие през далечната 1999 г.:

Проф. Тончо Жечев, Блага Димитрова, Атанас Свиленов, Георги Цанков, Начо Халачев.

http://news.ibox.bg/news/id_752185689

- 29-08-2008|Unregistered|nikyat  – лъжите на Нинка

Много завист, Ниника? Защо така... Радваме се, че Георги се е родил през 1968г. – виж какви хубави книги ни е дал и колко удоволствие ни е доставил. Отива му да е мъж и да доставя удоволствие – я виж снимката :)

Сега по същество:

Мисля, че инициативата на Господинов е важна и е очевидно, че няма нищо общо с рождения му ден. Що за тенденциозно превратно тълкуване??

Според мен наистина е много важно да говорим не само за историческите наличия, но и за историческите липси. Неслучването на 1968г. в България е трагичен факт със сложни последствия за най-новата ни история. Говоренето за тази липса, към което Господинов призовава, отваря възможност да се повиши общественото съзнание по проблема. Дребните неща, които са се случили в България през 1968г. като контрапункт, от който да тръгнем в търсенето на несъстоялото се българско политическо съзнание. Патосът на Господинов е срещу робската ни аполитичност.

Която между другото прозира в заяжданията тук.

А ти, Ниника, в коя година си се родил? Какви книги си писал? Доставял ли си ми удоволствие? Аз съм гей мъж и се нуждая от много удоволствие – хайде, чакам те :)

- 01-03-2009|Unregistered|сухи

помня, че имаше някакъв международен фестивал, бях дете, из страна ходеха разни фолклорни ансамбли, а на един такъв концерт някакъв французин, маскиран като петел ми изкара акъла, та после ми ляха куршум,та такива неща......сега чета, че е имало заседание на политбюро /др.станко тодоров, др. Борис велчев /дядо на монархиста милен велчев/,георги боков /баща на филип боков и ирина бокова, посланик в париж........./ , проблемът е бил как да се отклони искането на битълс да посетят софия във връзка с фестивала от1968.....като си помисля в какъв задух живяли!?

- 11-04-2010|Николов  – ЗА КОНТИНЮИТЕТА В ИСТОРИЯТА

През 1968 г. бях студент в Прага. За себе си няма да пиша нищо друго освен това, че бях един от малкото българи които тогава съучастваха с всички сили на страната на ужасната контрреволюционна тълпа от 14 милиона души антисоциалистически елементи. Дори съучаствах престъпно в паленето на бидоните с гориво на братските руски танкове и бронетранспортьори които се опитваха разстрелвайки Националния музей да се промъкнат до Чехословашкото радио, за да спрат контрареволюционното му излъчване. И представете си, толкова съм закоравял от тогава, че и до сега не съм се разкаял за престъпленията си и ми се повдига от заглавията изпъстрили вестниците ни над спомени на доблестни български бойци, оказали интернационална помощ на чехословашкия народ представян от трима души от 300-членния тогавашен ЦК на КПЧ. Поради това, естествено не съм имал желание да участвам в страхотното събитие Световния фестивал на демократическата младеж в София по което на мнозина продължават да им текат лигите. Защото очевидно не съм демократ.Но ми се ще да припомня, че тогава имаше един български виц: Защо в демократична България не може в България да се случи онова което се случи в контрареволюционна Чехословакия? Защото чешкият президент се казва Свобода, а българския Трайков. Е, 40 години по-късно с гордост можем да кажем, че президентът ни е бивш доносник на ДС с псевдоним Гоце, а омбудсман – който трябва да се грижи като последна инстанция за нарушените права на гражданите Гиньо Ганев – бивш зам председател на Оф и зет на Кимон Георгиев – авторът на три военни преврата унищожили демокрацията в България. А и подписал указите за премахване на конституцията, за Народния съд и създаването на концлагерите. Е, според мен това със сигурност има нещо общо както с настоящия хал на българите, така и с континюитета в историята. Не напразно историята в България е една странна наука – забранено е да се изучава в училищата точно за този период който трябва да отвори очите на хората за настоящето.

- 11-04-2010|про  – 68-ма

През есента на 1980-та бях трети курс в юридическия факултет.В групата ни се появи нов студент-помня му името-Петьо Василев.Човекът бил записан да учи право без кандидатстудентски изпит-защото като редовен войник бил изпратен в Чехословакия през 68-ма да спасява братската страна от народа и.За 12 години бе избутал два курса.Оказа се, че е добър познавач на нощния живот в София-основно на бар "Астория", който бе тогава до Американското посолство.В четвърти курс вече не бе сред нас, но ние не обърнахме особено внимание на това.Бяхме се нагледали на случайно попаднали в университета типове-40% от курса ни бе от рабфак.Сега се сетих отново за него-ако не бе го запокитила съдбата на тази мисия, можеше да се превърне в скромен труженик в някоя работилница или предприятие.Партията бе решила да бъде щедра към хората като него, изменяйки социлния им статус-вероятно с надеждата да не приказват много- много какво са видели там-да не пренасят бацилите на болестта.

Това за Петьо Василев през 80-та.А през 86-та работех в едно градче на северната ни граница, в което за първия секретар на партията се знаеше, че в 9-ти клас баща му го спрял от училище, защото за срока имал 6 двойки.Гимназия завършил след казармата, вечерно, но бил същевременно и комсомолски секретар в АПК-то.След гимназията-АОНСУ.В общината работеше един софиянец, за който се знаеше, че го изгонили от ВИТИЗ, където учил режисура заради Пражките събития.Той подготвяше пиеси по линия на художествената самодейност.Този човек беше се пропил-често ме канеше на обяд, но аз знаех, че иска просто да си поприказва и да пие с някой, който го разбира.Когато започнаха изстъпленията с турците през 89-та, той бе единствения от 20-те хиляди в общината, с който можех да говоря нормално за случващото се.

Това, което беше направила партията на тези двама мъже-единия възнаграден за нещо, което не е правил по своя воля, а по заповед, и другия-наказан за изразената му свободна воля, ме кара да бъда уверен в отношението ми към българския комунизъм.Странното е, че вчера гледах един руски документален филм в две части за пражката пролет-"Пражкий излом".Руснаците шикалкавят, хич не им се иска да си признаят, че са се оказали в ролята на обикновени колониални чиновници, смазали един колониален бунт на народ,много по-цивилизован и културен от самите тях.Но все пак си личи колко различна е била чешката компартия, колко интелигентен-Дубчек.Чешките комунисти са били истински, един от тях, преследван след 68-ма говореше, че съжалява, че съветските другари не са ги разбрали, можело е да се реформира социализма, Горбачов закъснял с реформите , а е можело всичко да стане другояче.И сциализмът можел да даде плодове... пролет.

- 12-04-2010|психоаналитико

Про, така както си го написал, много бие на очи, че според теб да ти заповядат да потушаваш контрареволюция е голям кеф, а да се напиваш – тежък, мъчителен граждански дълг...

Последният мит: заклеймяването на хомосексуалността в Библията

Автор: Николай Атанасов

Почти всички погрешни митове за хомосексуалното желание (по Ги Окенгем) вече са опровергани. През 1990 г. Световната здравна организация премахва хомосексуалността от списъка на човешките заболявания, обявявайки, че не е болест, а вариация, обусловена от генетични, невробиологични, ендокринни, психологически и др. фактори. До този извод достигат десетки изследователи от цял свят и пилотните научни изследвания на някои от тях са представени в книгата на Чандлър Бър от 1996 г. „A Separate Creation“ („Отделно сътворение“ – прев. мой, Н. А.). Изучаването на хомосексуалното желание продължава и до днес с по-малко категорични отговори и с повече вяра в необходимостта да се задават въпроси. Сред малкото категорични отговори – сексуалната ориентация не е поведенчески избор, а генетична вариация, заложена у всяко дете преди раждане, и окончателно оформена преди четиригодишна възраст (Кинси 1948, ЛеВей 1994, Хемър 1995, Бър 1997). Също така, психичните и физиологичните заболявания, които често се срещат у представителите на сексуалните малцинства, са комплексни последствия от обществената опресия и от вътрешната репресия, и се срещат у всички видове социални малцинства (Ливайн). Световната здравна организация, заедно с Американските асоциации на психолозите и на психиатрите и много други здравни институции, изрично отричат, че хомосексуалността може да се лекува, и официално заклеймяват на уебстраниците си опитите в тази посока като неетични и потенциално деградиращи.

Друг опроверган мит е противоестествеността на хомосексуалното желание. Поддържан векове наред от политизирани интерпретации на религиозни текстове, митът, че влечението към собствения пол е перверзия и престъпление срещу природата, е развенчан от самата природа. През 1999 г. американският биолог и изследовател Брус Багемил за първи път събира и обобщава в една книга наблюденията на стотици зоолози от цял свят върху хомосексуалното поведение в животинското царство. Книгата е озаглавена „Biological Exuberance: Animal Homosexuality And Natural Diversity“ („Биологическо изобилие: Животинска хомосексуалност и природно разнообразие“ – прев. мой, Н.А.) и спира вниманието си само на птиците и на бозайниците, при които хомосексуалното поведение е добре документирано у над 500 вида.

Още един опроверган мит е неспособността на хомосексуалните да отглеждат деца и да бъдат добри родители. През 2004 г. гореспоменатите асоциации на психиатрите и на психолозите едновременно оповестяват нови резолюции, базирани на 30-годишни изследвания в областта, с които одобряват и насърчават осиновяването на деца от гей-семейства. Други държави, които са легализирали в различни степени осиновяването на деца от гей-родители, са Гуам, Андора, Белгия, Холандия, Швеция, ЮАР, Испания, Великобритания, Канада, Дания, Германия, Исландия, Норвегия, Ирландия, Австралия, Нова Зеландия, Израел. Списъкът с премахнати социални табута над сексуалните малцинства продължава...

Един от последните останали митове, около който продължават ожесточени спорове, е твърдението, че хомосексуалната любов е заклеймена в Библията. Настоящият текст ще се опита да защити тезата, че Библията не разпознава хомосексуалната идентичност и по тази причина не може да бъде експлоатирана като аргумент в съвременния дебат за любовта към собствения пол. В защита на тезата предстои кратък и неизчерпателен преглед на конкретните текстове, за които се твърди, че заклеймяват тази любов, както и преглед на някои техни интерпретации от съвременни библейски изследователи. Целта е не да се изведат окончателни заключения, а по-скоро да се провокира интерес към тази непопулярна в България тема.

Някои предварителни уговорки:

Медицинският термин „хомосексуалност“ е въведен за първи път през 1869 г. от австрийския писател Кароли-Мариа Бенкерт, но е популяризиран едва след 1886 от немския психиатър Рихард фон Крафт-Ебинг в историческото му изследване „Psychopathia Sexualis“ (Грийнбърг 1988: 409, 414). Преди медикализирането си в края на 19-ти век, влечението към собствения пол и сексуалният израз на това влечение не са били индикативни за определен тип човек или за стабилна сексуална ориентация, т.е. хомосексуалната идентичност е изцяло модерна конструкция, въпреки епизодичните си прото-появи в световната история (Бозуел 1980: 41-59). В този смисъл от критична важност е да се подчертае, че, поради времето на написването си, текстовете на Библията не познават такава идентичност (отчасти генетично предопределена, както вече е известно) и не я адресират. Библията адресира хетеросексуални хора, извършващи хомосексуални актове, противни на тяхната природа (МакНийл 1976: 41).

Първият и най-популярният цитат, използван за доказателство, че хомосексуалността е заклеймена от Библията, е следният:

„Тогава Господ изля върху Содом и Гомор сяра и огън от Господа от небето.“ – Битие (19:24).

Историята за наказанието над жителите на Содом и Гомор довежда до консенсус огромното мнозинство от съвременните библейски изследователи – грехът на наказаните не е хомосексуалното им желание, а негостоприемството им спрямо ангелите, приютени от Лот (Майнър, Конъли 2002: 2-6). В историята се твърди, че „Содомските жители, млади и стари, всичките люде отъ всякъде“ (Битие 19:4), заобикалят къщата на Лот и го призовават да покаже двамата мъже-гости, за да ги „познаят“ (от Иврит – yadha – срещана 10 пъти в Стария Завет със значение на хетеросексуален акт (МакНийл 1976: 43). Буквалната интерпретация на тези детайли, предполагаща, че всичките мъже от Содом са пожелали хомосексуално сношение с мъжете-ангели, е неправдоподобна според съвременните разбирания за съотношението между хетеросексуални и хомосексуални жители в който и да е град. По-правдоподобна е друга интерпретация. Древните евреи познават хомосексуалното изнасилване като наказание и унижение, практикувано и в Древен Египет, и в Ханаанските земи (Грийнбърг 1988: 127-135; Нисинен 1988: 48). Агресията на жителите на Содом се проявява в желанието им да унижат чужденците, което според някои изследователи се обяснява със страха от странстващи хора и недоверието към тях, типични за малобройните и затворени древни общности (Майнър, Конъли 2002: 5). Подобна интерпретация е подкрепена и от около 20 други библейски текста, нито един от които не определя хомосексуалното желание като греха на хората от Содом. Всички посочват негостоприемството и насилието над слабите и беззащитните като причина за наказанието от Господ. Парадоксът, разбира се, е, че векове наред хомосексуалистите са били преследвани и убивани на базата на тази библейска история. Друг парадокс е слабата популярност на два детайла от същата история – първо, в отчаян опит да омилостиви гневната тълпа, Лот предлага да даде двете си дъщери вместо гостите; и второ – след като напуска Содом и се отправя към планината с дъщерите си, те го напиват с вино и го изнасилват, за да заченат продължението на рода му (Битие 19:30-38).

Следващите два текста, за които се твърди, че осъждат хомосексуалната любов, са следните:

„С мъжко да не легнеш като с женско; това е гнусота.“ – Левит (18:22).

„Ако някой легне с мъжко, като с женско, и двамата са извършили гнусота; непременно да се умъртвят; кръвта им да бъде върху тях“ – Левит (20:13).

Интерпретацията на тези текстове би следвало да започне с други цитати от същите глави – 18:2-3, 18:24; 20:23. В тях изрично се подчертава, че дългият списък от забрани в Левитъ е предназначен да разграничи еврейската общност от езическите практики на египтяните и на ханаанските племена. Библейските историци твърдят, че в тези древни култури равностойната и дълготрайна любов между двама партньори от един и същ пол е била невъзможна по ред причини. Оцеляването на тези примитивни аграрни общества е било силно зависимо от отглеждането на потомството и от разделението на труда между мъжете и жените. При подобни обстоятелства единият от мъжете в една предполагаема хомосексуална двойка би бил принуден да поеме женските отговорности в домакинството, а присъствието му сред останалите жени в селото не би било толерирано (Грийнбърг 1988: 92). Авторите на законите в Левитъ очевидно не са имали предвид хомосексуалната любов, която познаваме днес, защото тя не е съществувала в съответния им исторически контекст. Тяхната представа за хомосексуалността е била информирана от коренно различни културни феномени, характерни за Древен Египет, който израилтяните са напуснали, и за Ханаанските земи, в които са се преселили. Много от древните племена в Ханаан са организирали религиозните си представи и ритуали около богинята на плодородието Ищар. В нейните храмове са се извършвали сексуални ритуали, за които се е вярвало, че допринасят за по-добра реколта и за повече продукция от добитъка. Сексът между двама мъже е бил само част от тези ритуали – в тях понякога са се включвали и всички членове на рода. Но най-популярният ритуал е бил дарението на семето на мъжете, с което се е печелело благоволението на Ищар. Това е ставало посредством специални монаси, назначени в храмовете, които приемали дарението буквално, физически – чрез анален секс с мъжете-поклонници от населението (Нисинен 1988: 41-42). Този ритуал е наречен от историците „култова проституция“ (в българския превод на Библията използваната дума е „мъжеложство“) и е споменаван в свещените текстове многократно, не толкова заради сексуалната си същност, колкото като форма на чуждо идолопоклонничество, наказуемо със смърт (МакНийл 1976: 56-60).

Освен култовата проституция, друг феномен от този исторически период, който оформя представите за хомосексуалността, е военната практика на подчиняване на враговете и на пленниците чрез изнасилване, особено в древен Египет (Брун 1967). Също толкова влиятелен е бил и приоритетът на продължаването на рода – пропиляването на мъжкото семе е било тежко престъпление, а безплодието се е смятало за божие проклятие (МакНийл 1976: 58). Очевидно е, че авторите на Стария завет, които и да са били те, не са имали нито една положителна представа за секса между мъже, нито са имали примери за стабилна и трайна хомосексуална идентичност. Те са вярвали в изначалната хетеросексуална природа на човека и затова е недостоверно да се твърди, че са заклеймили любовта между хомосексуални хора.

Останалите цитати, за които е прието, че осъждат хомосексуалността, са от Новия завет. Важно е да се подчертае, че и трите са в Посланията на апостол Павел, и Исус Христос никога не споменава нищо по въпроса според четирите евангелия. Изобщо Новият завет предлага съвсем общи напътствия за социално поведение и не съдържа конкретна позиция относно хомосексуалността. Адресирани са само най-важните морални въпроси и подробностите от всекидневния живот присъстват само като илюстрации. Нещо повече – никоя от книгите не предписва конкретна сексуална етика (Бозуел 1980: 117). Самият апостол Павел е живял в първата половина на първия век от н.е., но никога не е срещал лично Исус Христос.

Може би най-влиятелният текст във формирането на негативното отношение към хомосексуалното желание е в Послание към Римляните, 1:

„26. Затова Бог ги предаде на срамотни страсти, като и жените им измениха естественото употребление на тялото в противоестествено.

27. Така и мъжете, като оставиха естественото употребление на женския пол, разжегоха се в страстта си един към друг, струвайки безобразие мъже с мъже, и приемаха в себе си заслуженото въздаяние на своето нечестие.“

В гръцкия оригинал е употребено съчетанието „para physin“ (против природата). Апостол Павел употребява думата „physin“ още няколко пъти в посланията си (Гал. 2:15, Римл. 2:27, Ефес. 2:3 и др.), от което могат да се изведат две интерпретации за „противоестествено“. Едната – че става дума за природни наклонности, съзнателно изоставени, за да се експериментира с нови сексуални страсти; и втората – че се има предвид природата на „избраните“ (евреите), на които по законите на Левитъ се забранява секс със собствения пол (МакНийл 1976: 53-54). Според Бозуел (1980: 108-112) първата интерпретация е много по-вероятна, защото се потвърждава от цялостната логическа структура на Римляни 1. Градацията в този текст започва с 1:21, където езичниците отказват да прославят Господа; продължава в 1:23, където същите се кланят на създанията, а не на Създателя (идолопоклонничество); следва 1:26-27, където се отдават на страсти, противоположни на природата им; и накрая 1:28-31, където Бог ги изоставя и те живеят в неправда, омраза, завист и пр. Свети Павел очевидно има предвид хомосексуалните актове на хетеросексуални идолопоклонници, за които знае още от Стария завет. В този смисъл „Римляни 1:26-27“ не се отнася за хора, чието естествено влечение е към собствения им пол.

Останалите два текста от Посланията на апостол Павел се свързват от библейските изследователи с проблеми в превода. Първо послание към Коринтяните (6:9) гласи:

„Или не знаете, че неправедните няма да наследят Божието царство? Недейте се лъга. Нито блудниците, нито идолопоклонниците, нито прелюбодейците, нито малакийците, нито мъжеложниците...“

Според популярната интерпретация „малакийци“ означава феминизирани хомосексуалисти. Но не и според изследователите. В гръцкия оригинал думата е „malakoi“, с буквален превод „меки“. Много е важно да се направи разграничение между съвременните и древните представи за тази дума. Във времената на апостол Павел тя е поставяна най-често в морален контекст, със значения като „безволев“, „страхлив“, „разпуснат“, „мързелив“, „похотлив“ и пр. качества, приписвани тогава на жените. Още значения – мек „като жена“ и като фините материи на дрехите, носени от богатите хора (Бозуел 1980: 106-107). Но най-важната интерпретация идва от самата църква – векове наред, до Реформацията, теолозите (вкл. Тома Аквински) използват „mollitia“ (латинския еквивалент на „malakia“) със значение „мастурбация“. Т.е. самата употреба на „malakoi“ има дълга и превратна история, но никога не е посочвала хомосексуалистите като идентичност или като група до началото на 20-ти век (Бозуел 1980: 107). Промените в обществения морал след медикализирането на хомосексуалността през 19-ти век се отразяват и в преводите на Библията по цял свят.

Другият текст с проблемен превод е от Първото послание към Тимотей (1:10):

„за блудниците, мъжеложниците, търгуващите с роби, лъжците, кълнещите се на лъжа, и за всичко друго, що е противно на здравото учение“.

„Мъжеложниците“ е вероятно неточен превод на рядката гръцка дума „arsenokoitai“. Библейските изследователи не могат да открият употреба на тази дума, предхождаща Посланията на Павел. Ако той е искал да посочи обикновен хомосексуален акт, на негово разположение е имало множество подходящи думи за тази цел – paiderastes, pallakos, kinaidos, arrenomanes, paidophthoros (МакНийл 1976: 52). Очевидно авторът е търсел някакъв нюанс. Майнър и Конъли (2002: 18-22) излагат хипотезата, че „arsenokoitai“ означава мъже, които налагат волята си за секс над друг мъж в неравностойна позиция, посредством пари, власт и пр. Доказателство за това са употребите на думата в няколко текста, написани в по-късни времена (Майнър, Конъли 2002: 20). Друга хипотеза, този път на Робин Скрогс, допуска, че „arsenokoitai“ е съвкупност от две по-малки думи „arsenos“ и „koiten“, намерени в съседство в Левитъ (20:13), който Павел е чел в гръцки превод (Скрогс 1983: 85-86). Което ни връща обратно към „култовата проституция“ от Стария завет.

Каквото и да е имал предвид апостол Павел, не трябва да се забравя, че той никога през живота си не е срещал Исус Христос, а и самият Христос, според Четириевангелието, никога не е споменавал нищо за хомосексуалността. Що се отнася до апостол Павел – неговата представа за хомосексуалността е била информирана от традициите в Древна Гърция и в Древен Рим. Равностойната и трайна любов между двама мъже не е съществувала в тези общества, а сексуалните взаимоотношения са били строго регулирани от позиции на власт и заможност. Затова и текстът от посланието към Тимотей не се отнася нито за стабилни сексуални идентичности, нито за любовта към собствения пол.

В Библията има още два текста, които са косвено свързани с обсъдените по-горе цитати. Второзаконие (23:17) отново споменава култовата проституция (мъжеложството), а Юда (7) заклеймява жителите на Содом и Гомор заради влечението им към ангелската плът (Майнър, Конъли 2002: 6-7).

От всички прегледани дотук интерпретации е логично да се заключи, че библейските текстове не могат да предоставят адекватна информация, която да послужи в изследването на хомосексуалността. Едва през 20-ти век напредъкът на науките в индустриалните общества довежда до изработването на по-адекватен инструментариум, с който може да се подходи към модерния феномен на пълноценната любов между две човешки същества от един и същ пол.

ЦИТИРАНА ЛИТЕРАТУРА

Багемил 1999: Bagemihl, Bruce. Biological Exuberance: Animal Homosexuality and Natural Diversity. St. Martin’s Press, 1999.

Бозуел 1980: Boswell, John. Christianity, Social Tolerance, and Homosexuality. The University of Chicago Press, 1980.

Брун 1967: Brun, J. Edgar. „Old Testament History and the Development of a Sexual Ethic“. // The new morality. Continuity and dicontinuity. Hrsg. von William Dunphy. New York, 1967, s. 55-81.

Бър 1997: Burr, Chandler. A Separate Creation. Hyperion Books, 1997.

Бътлър 1990: Butler, Judith. Gender Trouble. Routledge, 1990.

Грийнбърг 1988: Greenberg, David F. The Construction Of Homosexuality. The University of Chicago Press, 1988.

Грот 2001: Groth, Nicholas A. Men Who Rape: The Psychology of the Offender. Perseus Publishing, 2001.

Хемър 1995: Hamer, Dean. The Science of Desire: The Search for the Gay Gene and the Biology of Behavior. Simon And Schuster, 1995.

Окенгем 1978: Hocquenghem, Guy. Homosexual Desire. Dangoor, Daniella, translator. Allison&Busby, 1978.

Кинси 1948: Kinsey, Alfred Charles. Sexual Behavior in the Human Male. W B Saunders Co., 1948.

Левей 1994: LeVay, Simon. The Sexual Brain. The MIT Press, 1994.

Ливайн 1979: Levine, Martine P. Gay Men. The Sociology of Male Homosexuality. Harper And Row, 1979.

МакНийл 1976: McNeill, John J. The Church and the Homosexual. Beacon Press, 1976.

Майнър, Конъли 2002: Miner, Jeff. Connoley, John T. The Children Are Free. Jesus Metropolitan Community Church, 2002.

Нисинен 1998: Nissinen, Martti. Homoeroticism in the Biblical World. Fortress Press, 1998.

Скрогс 1983: Scroggs, Robin. The New Testament and Homosexuality. Fortress Press, 1983.

Библия 1998: Библия. Ревизирано издание. Библейско дружество, 1998.

Източник

НИКОЛАЙ АТАНАСОВ

Николай Атанасов (род. 1978) е български поет и публицист, автор на стихосбирките "Ябълка" (1999) и "Органични форми" (Алтера, 2007). Съставител е на първото по рода си изследване на корените на българската гей-култура, публикувано в специален брой на "Литературен вестник" (19, 2000), и разглеждащо представянето на хомосексуалността в различните изкуства от най-новата история на България.

Коментари (40)

- 07-08-2008|Unregistered|Guest User

Да... В древността сексът между еднополови не е бил хомосексуален, а ритуален (не е бил открит още тернимът "хомосексуализъм"). Спекулациите с Библията не само от вчера, но все пак един хомосексаулен човек, който и да е той, не е демон някакъв, нали така, не е нужно дотам да стига, че да чете нито Стария завет, нито Новия (четирите Евангелия), както "дяволът чете Евангелието".

За информация на автора мога да добавя само, че апостол Павел се среща веднъж, един път, лице в лице с Христос, когато още не е Павел, а Савел, когато е отявлен гонител на християните. Тази случка е добре позната от Новия завет. "Савле, Савле, защо ме гониш?" го пита Спасителят. "Мъчно ти е да риташ срещу ръжен". Всички чуват гласа, но само Савел вижда Христос. Гонителят ослепява, водят го в дома на един християнин (където той самият става християнин, възвръща се и зрението му). Важнвото е, че след тази среща става обрат, огромен обрат в личността му. Гонителят Савел става един от двамата най-значими апостоли на християнството.

- 07-08-2008|Unregistered|Guest User  – хм

мисля, че съвременна дискусия относно хомосексуализма трябва да се води извън библията. Библията не поднася адекватните норми, според които са регулирани обществените ни закони и граждански свободи, така че всяка секуларизирана дискусия би трябвало да се води не на базата на нейни текстове. Когато стане дума за легалиризиране на еднополовите бракове, абсолютно игнорирам религиозни аргументи на територията на която и да е т.нар. свещена книга.

- 07-08-2008|Unregistered|утопия

Би било прекрасно, но е невъзможно. Особено в България, където православният фундаментализъм тепърва набира сила. Елементарният политически популизъм също е немислим без подмазване пред църковната институция, я няма политика без популизъм у нас.

В този смисъл е хубаво да бъде запозната публиката и със съвременните библейски изследвания на запад.

- 08-08-2008|Unregistered|мария

Ще кажа лично моето мнение по въпроса за хомосексуалните бракове.Бог , който е създателя на семейната уретба е определил че брака е между мъж и жена.Децата които се раждат са плод на връзка между мъж и жена.Никъде в Библията не се коментират еднополови бракове и отглеждане на деца от тях.

Щтнася до хомосексуализма , като влечение към собствения пол то за мен това си е определено анормално и но не бива да се заклеймява а да се търси начин да се помогне на тези хора.Поздрав!Благодаря на автора все пак за мнението и статията!

- 08-08-2008|Unregistered|парадиране  – неприятно

Много ми е неприятно, когато хора като Мария парадират с религията си публично. Аз пък съм Будист и не вярвам във вашия бог. За мен библията е една голяма измама и е причинила много повече страдание на хората по света, отколкото добро. В името на вашите християнски "ценности" са били избити милиони хора по цял свят, да не говорим за милионите оцелели, чиито животи са били съсипани, защото не са се подчинявали на "християнските" църковни институции.

Ръцете на християнството са оцапани с толкова много кръв, че недоумявам, когато някой ми се изтъпанчи да парадира с религията си, и да ми говори за този отмъстителен, ревнив и варварски бог.

- 08-08-2008|Unregistered|Guest User

Брех, че боен будист... Една интересна статия, едно важно допълнение, две важни гледни точки на миряни, едно лично мнение на християнин и един боен будист, който по стар български навик обръща темата с главата надолу... Моето лично мнение, е, че в статията има истини и заблуди. Много добре написан текст и много интересен. Поздравления за автора и за редакцията. А на будиста ще кажа, че не е никакъв будист – вербалното насилие и обругаването на християнството не е от характерните черти на миролюбивия будизъм.

- 08-08-2008|Unregistered|парадиране  – а?

Вербална агресия??

По стар български навик, на който истината не му е удобна, веднага я нарича вербална агресия.

"Обругаването на християнството" е просто представяне на фактите. Християнството е кървава религия, не знам защо толкова много хора премълчават историческите факти.

Далай Лама също е коментирал насилието на организираните религии.

Освен това да говорим за насилието на "християнството" над хомосексуалните/или както ги нарича то "содомити"/, не е обръщане на темата с главата надолу, ами си е баш по темата.

Другарю Без име, хайде стига лицемерие, 21век е вече.

- 09-08-2008|Unregistered|Има ли значение?

Хайде стига се пеняви, български будисте. Индиректно статията е насочена съм всички онези, които смятат СВОЯТА истина за общовалидна (дали юдео-християни, будисти или педерасти, без значение). В статията авторът е повдигнал един въпрос, толкова стар, сложен и толкова заплетен, че демострации на знание като вашето, будисте, са просто смешни.

Моето скромно мнение, е, че сексът между мъже и мъже, жени и жени, е ненормален, но не и по-недостоен от, например, проституцията. Проституцията не е смъртен грях в Евангелието, Исус казва за доведената от фарисеите блудница "Който няма грях, нека пръв хвърли камък по нея" и после й прощава греховете. Сигурен съм, че същото щеше да се случи и ако бяха му довели педераст. Смятам, че по тая и по ред други причини статията е вярна в заключенията си. Така е според мен. Едно е сигурно – всяка форма на насилие и разврат е ненормална, всяка форма на истинска любов и приятелство е нормлна, а най-най-нормален е здравият разум.

И накрая – кой премълчава историческите факти, гневни будисте? Историческите факти ги търси по рафтовете на библиотеките, не по кръчмите и паланките.

Далай Лама е един много мъдър човек. Като е говорил, ти явно си зяпал и си си чоплел носа. Будизмът също е организирана религия. Далай Лама осъди насилието, което някои будистки монаси и организации предизвикаха в Китай. Не осъди правото им на недоволство, а НАСИЛИЕТО. Така, че будисте, ти имаш един много силен и мъдър религиозен лидер, чети му речите и не си пъхай гагата в неща дето не разбираш.

- 09-08-2008|Unregistered|парадиране  – педерасти??

Самият факт, че ти употребяваш думата "педерасти", показва че на тебе от нищо не ти разбира "гагата". Политически коректната дума е "хомосексуални".

А твоето скромно мнение, че сексът между мъже и мъже/жени и жени е "ненормален", показва най-обикновени фашизоидни тенденции в мисленето ти. От Аушвиц насам никой няма авторитетът да определя кое е "нормално".

Според теб хомосексуалността е "разврат"? А според библията твоят разврат е да правиш секс с жена си, без да произвеждаш деца. Кое тогава е "истинска любов"? И какво според теб е "здрав разум" – да наричаш хомосексуалните "педерасти" и любовта им "разврат"? Много си зле.

Будизмът е може би най-не-организираната религия сред големите, защото е крайно де-централизирана. Тя не проповядва, че бог е постижим само чрез институцията на някаква църква или на някакво лице, за разлика от големите западни религии. Тя проповядва търсенето на бог в себе си, без корумпирани посредници като папата или като жалките български "патриарси".

Аз не съм практикуващ будист, а просто споделям някои от будистките учения. И никъде не съм твърдял, че съм специалист, само посочих исторически факти като Кръстоносните походи, които са компрометирали завинаги християнството, или която и да е организирана религия.

Ти май си много по-гневен от мен, драги. И престани да употребяваш думата "педерасти", моля те. Издава тоталитарни комплекси.

- 09-08-2008|Unregistered|Administrator  – Безполезни спорове

Моля коментиращите да избягват навлизане в спорове, които имат само малко общо с темата на статията и по същество са просто дрязги.

- 26-08-2008|Unregistered|е и?  – "свети" павел

Първо на първо, нямаме категорични археологически доказателства, че дори самият Исус е реална историческа фигура, освен библейските текстове. Някои учени като Харолд Блум твърдят, че той е просто литературен герой, пренаписан като реално лице на Никейския събор от четвърти век за целите на Римската империя.

И второ на второ – дори Исус да е реално историческо лице и дори "свети" павел да го е срещал – това не променя ксенофобските му и мизогинистични послания, нито неадекватността на измишльотините му към съвременния дебат за хомосексуалността. А самият Исус не е обелил нито дума за хомосексуалността, дори и според четирите евангелия.

- 27-08-2008|Unregistered|кхи-кхи  – Norman?

"Norman, is that you?"

Много самоомраза, драги – трагичен психически дефицит.

Така е като си прикрит и се срамуваш от желанията на твоя сфинктер.

Още ли сваляш учениците си във Френската гимназия? Няма ли да те арестуват най-накрая? Добре че поне от Алтера те уволниха, че интригите ти нямат край.

- 28-08-2008|Unregistered|Мечо Пух

Моля администратора да изтрие коментарите на Норман, които са абсолютно безполезни и изложени по такъв начин, че подхождат повече на издание, което вероятно Норман би продуцирал с удоволствие, например, не се сещам за пример, защото не чета толкова долнопробни издания:))), но моля да ги изтриете.

Няма право да говори този, който не може да каже нищо и нито една либерална теория не може да ме убеди в обратното.

Както вече съм казвал, някои съм умни, други не са:)

Моля Либерален Преглед да отстоява позициите на първите.

- 28-08-2008|Unregistered|Admin  – Относно т. нар. "Норман"

Ще направя всичко възможно да не допусна повече коментари от подобен род. Опитът ми обаче показва, че хора като "Норман" се превръщат в досадна за всички машина за бълване на помия, която няма как да се спре. Горкият ще продължава да лее омраза, а аз ще продължавам да трия.

- 28-08-2008|Unregistered|кхи-кхи  – Норман

Оставете го да я лее :)

Получава се обратен ефект!

Расате по същия начин се засили да лее помиите си, но с това по-скоро помогна на българските гей активисти, защото принуди всички телевизии да стигнат до категоричното заключение, че хомосексуалността не е педофилия. Неведоми са пътищата Божи и хомофобите не вървят по тях :)

- 28-08-2008|Unregistered|Мечо Пух

Ако някой има нужда от помия, да се залива. Ефектът не е обратен, а просто непропорционален. Изданията са пълни с глупави мнения на глупави хора. Аз нямам нужда от глупави мнения, за да се чувствам умен. Имам нужда от смислен диалог и мед, естествено!

- 30-08-2008|Unregistered|kris

Ура!

Нека всички да станем хомосексуалисти.Така ще намалим населението и глада.Библията осъжда хомосексуализма като гнусота,ужасен грях колкото и на господин Либерален да не му харесва.Истината е,че юдео-християнския Бог е единствения стандарт,а Той казва:"С мъжко като с женско да не легнеш това е гнусота". Това се отнася за всички,а не само за ритуалните проститутки.Глупаво е да се твърди, че Бог бил забранил само на израилтяните хомосексуализма.Чрез техния морален закон Той е показал какво изисква от другите народи и какви са неговите норми.

"Не се лъжете Бог не е за подиграване,защото каквото посее човек това и ще пожъне"

- 10-01-2009|Unregistered|nezvan  – Предпоследният мит за Библията

Поздравявам автора за информативната статия, ползваща резултатите на много научни изследователи, за да ги сумира в своето – вероятно заимствано също така – гледище, че Библията (и Стар, и Нов Завет) не разпознава хомосексуалната идентичност, а само хетеросексуалната. Но така, както се представят нещата тук – че става дума за сексуални актове на мъже с мъже (защото само такива бяха примерите от Библията) като знак на унижение на едните от другите и на упражняване на власт от едните над другите чрез поставянето на слабите и подчинените мъже в женска позиция – се пропуска нещо много важно: а именно, че тук не се отнася нито до хетеро-, нито дори до хомо-, а до бисексуализъм. Тъй като в аналза си, така или иначе, всички си служим с модерни термини (след медикализирането на сексуалното поведение през ХІХ в., както добре посочва авторът), би трябвало да сме още по-точни в научния си апарат. Ако желае, нека авторът на тази статия помисли върху това и си набави съответния изворов и академичен материал. Впрочем, в изследването на Милена Кирова "Библейската жена" се говори за нещо подобно, но – естествено – с обратен знак: поставянето на силната и овластена жена спрямо "другата" в мъжка позиция. Това също е много интересна и със сигурност провокативна версия на старозаветна интерпретация! Двете гледища като че ли се допълват съобразно избраната полова перспектива към обекта за анализ. Оставям настрана собственото си доверие в тези становища...

Нека все пак отбележа две неточности, от моя гледна точка, в горната статия:

1. Останах с впечатление, че авторът изравнява и синонимизира явленията ритуална проституция и мъжеложство. Не би трябвало. Първото понятие е значително по-широко от второто и включва женска ритуална (при това хетеросексуална) проституция. Ето проблематичният цитат от статията: "Този ритуал е наречен от историците „култова проституция“ (в българския превод на Библията използваната дума е „мъжеложство“)".

2. Другото, което подлежи на оспорване, според мен, е твърдението на автора за нелегитимния статут на любовта между мъже в Древна Гърция. Коя друга, ако не любовта между мъже, пропагандират Платоновите диалози например? Ето проблематичният цитат: "апостол Павел – неговата представа за хомосексуалността е била информирана от традициите в Древна Гърция и в Древен Рим. Равностойната и трайна любов между двама мъже не е съществувала в тези общества, а сексуалните взаимоотношения са били строго регулирани от позиции на власт и заможност".

3. Освен това покрепям казаното от първия коментатор на статията.

Пожелавам успех на автора в бъдещи проучвания!

- 20-01-2009|Unregistered|николай атанасов  – nezvan

няма термин "бисексуализъм". Окончанието "-изъм" означава принадлежност към идеология, а понякога и болестни състояния. Правилната /и политически коректната/ дума е "бисексуалност".

Както "хомосексуалността" и въведената 11 години по-късно "хетеросексуалност", така и "бисексуалността" са модерни езикови конструкти, чиято употреба относно библейските времена е анахронична и поради това условна. Не става ясно какво се има предвид под "научен апарат", но претенцията, че всички посочени примери могат да бъдат обобщени като "бисексуалност" е несъстоятелна.

към 1. Никъде в статията термините "култова проституция" и "мъжеложство" не са изравнени. Мъжеложството е посочено като частен пример за "култова проституция". Българският превод на Библията прави това изравняване, а аз съм посочил надлежно източник на по-обширна аргументация по въпроса – книгата на МакНийл.

към 2. В книгите на Бозуел и на Грийнбърг, както и в "100 Years Of Homosexuality" на Дейвид Халперин (която не съм посочил), има пространни изложения за любовта в Древна Гърция. Любовта между двама възрастни мъже е била повод за присмех според много запазени паметници. Единствено приемлива, институционализирана и възпявана е била любовта между възрастен мъж(ментор) и младо момче(ученик). При това традицията е повелявала момчето да се съпротивлява и да не показва удоволствието си, а един вид да дарява тялото си в знак на разбиране и съчувствие към своя ментор. Разбира се, че равностойна любов между възрастни мъже винаги е имало, но за нея не се е писало, тя не е била възхвалявана в литературни произведения, поради което се предполага, че и Св. Павел не е бил запознат с нея. Както съм посочил, Скрогс е изложил много убедителна хипотеза, че Св. Павел е информирал мнението си и от книгата Левит в Стария Завет.

към 3. С днешна дата има известен консенсус, че Библията не може да се използва като източник на информация за исторически събития. Мислих, че това е елементарно, и затова не отделих място да обясня кои точно учени не смятат срещата между Павел и Христос за състояла се. И аз така, с риск да ви разочаровам, ще добавя че нямаме категорични исторически доказателства дори за съществуването на реалната историческа фигура "Исус Христос", освен самите библейски текстове.

Не можем да потвърдим, че всяка притча изхожда от конкретна историческа случка. Ето например унищожаването на Содом и Гомор все още не може да бъде категорично доказано от археолозите. Дори географското местонахождение на тези древни градове не е потвърдено все още. В този смисъл "съгласието" ви с коментар No1 е напусто. Ето ви един линк на първо време, тръгнете от него и си набавете по-добри източници: http://en.wikipedia.org/wiki/ Paul_the_Apostle#cite_note-4

Желая ви по-внимателно и по-нетенденциозно четене.

н.а.

- 07-02-2009|Unregistered|Гост Филип  – библията

Разбира се, е има и други исторически източници за съществуването на Иисус – вж. поне Йосиф Флавий, ръкописите от Кумран, които говорят за Учителя и др.

Да се цитира wikipedia обаче е профанно. Огромната част от статиите й са под всякаква критика.

- 25-02-2009|Unregistered|Гост  – wikipedia

"тръгнете от него и си набавете по-добри източници..."

- 31-07-2009|aoumi  – soul force

Великолепна статия, благодаря на автора за положения труд. Може би най-хубавото нещо, което съм чел, наред със статията на Mel White "What the Bible Says – And Doesn't Say – About Homosexuality". Има много допирни точки и разглежда почти същите въпроси, забелязах че липсва в цитирана библиография и затова я препоръчвам на всички:http://www.soulforce.org/article/homosexuality- bible-gay-christian

Може да бъде изтеглена и в pdf формат:http://www.soulforce.org/pdf/whatthebiblesays.pdf

Поздрави.

- 07-11-2009|GIVKO  – lubovta e drugo nesto

OT BIBLEISKITE TEKSTOVE IZLIZAT ISTINI KOITO NE SE HARESVAT ,NEUDOBNI SA.NO TOVA E BOZIA STANDART E VISOK SASHTO KATO NAGRADATA-VECHEN ZIVOT.PROBLEMA E CHE,HORATA NE VIARVAT ISAMO PORADI TOVA SA OSADENI,TAKA KAZVA BIBLIATA-BOG.STATIATA E NISTO POVECHE OT MNENIE.IKATO TAKOVA ZASLUZAVA ISLUSHVANE.TOLKOVA.BIBLIATA KAZVA KAKVO DA SE PRAVI I KAKVO NE.I HRISTOS NE GOVORI DIREKTNO ZA HOMOSEKSUALIZAM-KAKVA DALGA DUMA!,NO POSTAVIA MORALEN STANDART PO VISOK OT UDEISKIA,TOVA OT SAMO SEBE SI IZKLUCHVA HOMOSE-TA.AKO RAZBIRAHTE PONE MALKO SMISALA NA DUMITE POKAIANIE IBLAGODAT,NIAMASHE DA GOVORITE POVECHE NA TAZI TEMA.BOG DA VI BLAGOSLOVI.

- 07-11-2009|Златко

Благодаря, Живко!

А сега, ако ти остане време, моля те прочети текста „Божественост и анално лепило“, който, ако не ме лъже усещането, е адресиран преди всичко към хора като теб.

- 07-11-2009|aoumi

Тъжно е, че все още има хора като Гивко... Вече започвам да се убеждавам, че неграмотността и хомофобията са много тясно свързани...

- 07-11-2009|мнение

Преди Живко да бъде разкъсан на парчета, нека отбележим с какви думи е започнал -- любовта е друго нещо --, и с какви е завършил -- Бог да ви благослови --

Към Живко – жестоко е да казваш, че хората са осъдени, дори само защото не вярват. С едната благославяш, с другата осъждаш. Припомни си Римляни 2 – оставам на теб да намериш точния параграф.

Към Aуми -- неграмотността и хомофобията са тясно свързани -- но непознаването и нежеланието Свещените книги да бъдат разбрани също осакатяват човека...

Хомосексуалността е личен проблем, дискриминацията на база сексуални предпочитания не се различава от дискриминацията на база цвят на кожата, вяра, произход и пол.

Хомосексуализмът става проблем когато нанася социална вреда, и в повечето случаи той не нанася такава, спомням си само за едно престъпление, на Джордж Майкъл, който в момента слушам, но той не бе осъден за хомосексуализъм, а за нарушаване на обществения ред.

Хомосексуалистът може да е християнин, музикант, генерал или философ. Как може да бъде защитена тезата за хомосексуалист – християнин. Лесно, ако здравият разум и обикновената чувствителност не помогнат, ако познанството ни с гей не помогне, то Светото писание идва на помощ -- отново Римляни, този път глава 7.

- 07-11-2009|aoumi

Не познавам Библията в детайли, но под "неграмотност" имах предвид начина, по който беше написано мнението, а не Светото писание. Защото Гивко чете евангелието както го чете дядо ми. Горещо му препоръчвам да се образова, защото докато има хора като него нищо няма да се промени...

- 07-11-2009|aoumi

...а и силно се съмнявам, че има умствения капацитет да го разбере... Ето тази истина вече е "неудобна" и никак няма да му се хареса.

- 08-11-2009|givko  – ima samo edna istina ne mnogo

radvam,se che ima takava reakcia.Nai lesno e da se nahvarlish srestu niakogo.sega ste se opitam da vi kaza nesto,moze i da cheta bibliata kato diado mi ili diado ti ,no tova chetene mi dade moeto prostichko razbirane itova me osvobodi ot17 godini droga.viarno e che ne sam mnogo obrazovan.niama kak.ne sam se izvratil v madruvaniata si.bibliata espasitelna za vsichki hora,no tozi koito otyva pri boga triabva da viarva che toi sastestvuva.az rabotia s hora s problem droga zastoto bog mi dade svoboda ne za dapravia kakvoto si iskam.da sluzi zivota miza negova proslava a ne da obiasniavam kolko normalno e da si liagash s maze.zastoto ne e. Bog da vi blagoslovi

- 08-11-2009|givko  – za osazdaneto

Mark16:14-20 dumi na isus

- 08-11-2009|от същага страна

Друже, Живко, това е единственото доказано място при Марк, което не е написано от Марк, а допълнено години по-късно. Затотва не го цитирай, различава се тотално по стил и дъблочина от всичко останало. В англо езичните библии затова е написано в италикс. Иначе, вярата ти заслужава похвала!!! Започни да дълбаеш в смисъла на главите, които ти писах.

- 08-11-2009|aoumi

Не съм предполагал, че религиозния фанатизъм е толкова деградивен и убийствен за човешката психика, но вече се убедих. Дори и да има само една истина, Живко е доста далеч от нея... А това "prostichko razbirane" изглежда е за простичките хора. Щом учените още не са намерили отговор на въпроса защо някои хора са хетеро, а други хомосексуални, мислиш ли, че ти си достигнал до истината със своето "prostichko razbirane"? Евала, че си намерил упора в религията, но не се изказвай по въпроси, за които нямаш ни най-малка представа. Отвори някой сайт, купи си книга, прочети за хомосексуалността, за пореден път – образовай се... Не бъди кон с капаци. Защото невежеството убива.

- 19-12-2009|polaris  – Регламенти

Почти всяка религия в стремежа си да подреди и подчини живота на своите последователи налага някакви ограничения или регламенти, било взаимоотношенията между Бога и "неговия народ" или храната дори ако щете. Вижте защо:

"От всички животни, които са във водата, яжте тия, които имат пера (перки) и люспи във водата, моретата, или в реките; тях да ядете. Всички пък плаващи във водата и живеещи в нея, било в морета, било в реки, които нямат пера и люспи, мръсни са за вас. Те трябва да бъдат мръсни за вас, месото им не яжте и от труповете им се гнусете." (Лев. 11:10-11) Така извън рибното меню се оказват всякакви морски деликатеси като раци, омари, сепии, октоподи и всички хрущялни риби от рода на есетрата.

- 19-12-2009|Гост  – re: Регламенти

polaris писа:

Почти всяка религия в стремежа си да подреди и подчини живота на своите последователи налага някакви ограничения или регламенти...

Защо мнозина от хората, които не вярват, за кратко се ровят из Стария Завет, като има Нов, за да повярват, че няколко пасажа, извадени от историческия и смисловия им контекст, помагат тайнството на вярата и религията да бъде разбрано.

Да вярваш наистина не е лесно, нито просто, дори апостолите Христови не се имали необходимата вяра. Какво остава за нас? Но малко вяра е нужна, малко хора я притежават, а тези които я имат светят. Те не говорят за вярата директно. Аз съм от малцината християни, които все още проповядват открито и съм на път да вляза в армията на "тихите." Един от най-добрите съвременни български певци, с когото ходехме заедно на църква като ученици (няма да повярвате кой е), и пеехме химни, направи чудесен хит, преди две три години, и колко много българи днес обичат тази песен (има близо 100 000 посещения в youtube), и колко малко от тях знаят, че това е истински госпел... затова песента е толкова въздействаща... Там където Духът се е докоснал има сила...

Да се върна на диетата.

Споменатата диета, в Левит, е с цел диваците да бъдат научени да ядат нормална и полезна храна. Диетата е писана хиляди години назад и между впрочем все още е валидна от медицинска гледна точка.

По важното обаче е какво казва Исус – "не това, що влиза в устата, осквернява човека, а онова, що излиза из устата, то осквернява човека" (Мат. 15:11), в Новият завет правилата за хранене са изоставени (и още много други ритуални и регулативни норми)...

- 19-12-2009|polaris  – ...Не е за вас да знаете...

Не от устата. Тя е само инструмент. Ето откъде – Евангелие от Матея, глава 15, стих 19 и 20 – защото от сърцето излизат зли помисли, убийства, прелюбодеяния, блудства, кражби, лъжесвидетелства, хули:

това осквернява човека... Това е Божие слово! Обърнете внимание на последните две действия от поредицата!!! А относно Църквата – тя винаги си е била и ще бъде една. И не Църквата е разделена, а хората са... Евангелие от Йоан, глава 5, стих 45...но разбрах ви, че нямате в себе си любов Божия!

- 19-12-2009|polaris  – И още нещо

За тези които отричат Сина...Обичайте без да сте Го видели, вярвайте без да сте Го виждате..."Блажени, които не са видели и са повярвали" (Иоан. 20:29); "Не съдете, за да не бъдете съдени; защото с какъвто съд съдите, с такъв ще бъдете съдени" (Мат. 7:1-6); Апостол Павел, като ни склонява към благоприлична свобода, споменава кръста и кръвта Господня и ни убеждава с тези думи: "Вие сте скъпо купени; не ставайте роби на човеците." (1Кор. 7:23-27) "и ще познаете истината, и истината ще ви направи свободни." (Евангелие от Йоан 8:32) Мир на всички!

- 19-12-2009|Златко

Сега остава само да се появи някой, който да започне да цитира от Червената книжка на Мао – и всичката ще я втасаме.

Поларисе, стига толкова. Просто е дразнещо, когато някой се изправи на мегдана и започне да плещи нещо си, за което никой не го пита. Казвам ти го човешки, усети се най-после!

- 20-12-2009|aoumi  – ...

Горещо препоръчвам книгата на Доукинс "Делюзията Бог" на всички фанатизирани малоумници. Ако наистина имате нужда от религия, уповавайте се на нея и си вярвайте в каквото искате, но не се осмелявайте да осъждате хората по собствените си извратени норми. Има хора със слаба психика и такива, които страдат от тежка форма мозъчен дефицит – трябва да има на какво да се уповават, никой не е против такова нещо. НО ПРИПОМНЯМ ДУМИТЕ НА УАФА СУЛТАН: "YOU CAN BELIEVE IN YOUR STONES AS LONG AS YOU DON'T THROW THEM AT ME." Никога не го забравяйте. Може би един ден хората ще осъзнаят истината, че няма нищо по-гнусно от религията, която убива всичко човешко. Но това ще стане едва когато се повиши нивото на образованост и хората вече имат съзнанието и разума да отхвърлят отмрелите догми на религията. БТУ има нов термин, с който се назовава религиозната делюзия – релюзия, сами си направете изводите.

- 08-07-2010|laetitia  – ..........

Не одобрявам нападките към християнската религия! И тази статия аз много внимателно я прочетох. Статията много ясно защитава хомосексуализма. А и за тези читатели, които са написали некви коментарчета колко да не е без хич мога да кажа,че умът им е ограничен и са в някаква светска измама. Исус Христос не е споменавал в евангелието нищо за хомосексуализма, защото Той не е дошъл на тази земя да СПАСЯВА сексуалната ориентация на хората, а да спаси душата им! Журналиста го съвтвам да прочете много внимателно евангелието,ако изобщо някога го е чел или само е ровил за малко за да подхвърли няколко факта и да заблуждава хората. Да, има религиозни фанатици и те са абсолютно много на тази земя.Фанатиците си вярват че са в пътя на истината,но изобщо не е така,те просто страдат от психически отклонения. "Мнозина са призовани в Христа,но малцина са избрани". Това е всичко, което мога да вш кажа!

- 05-07-2011|майсил  – re: ...

aoumi писа:

Горещо препоръчвам книгата на Доукинс "Делюзията Бог" на всички фанатизирани малоумници. Ако наистина имате нужда от религия, уповавайте се на нея и си вярвайте в каквото искате, но не се осмелявайте да осъждате хората по собствените си извратени норми. Има хора със слаба психика и такива, които страдат от тежка форма мозъчен дефицит – трябва да има на какво да се уповават, никой не е против такова нещо. НО ПРИПОМНЯМ ДУМИТЕ НА УАФА СУЛТАН: "YOU CAN BELIEVE IN YOUR STONES AS LONG AS YOU DON'T THROW THEM AT ME." Никога не го забравяйте. Може би един ден хората ще осъзнаят истината, че няма нищо по-гнусно от религията, която убива всичко човешко. Но това ще стане едва когато се повиши нивото на образованост и хората вече имат съзнанието и разума да отхвърлят отмрелите догми на религията. БТУ има нов термин, с който се назовава религиозната делюзия – релюзия, сами си направете изводите.

Книгата на Доукинс си има слабости.Почети малко из нета.

Педофилия и православие

Автор: Отец Яков Кротов

Разобличавайки сексуалните малцинства за пореден път, митрополит Кирил (Гундяев) заяви, че от тяхната легализация логически произтича и легализацията на педофилията. В доказателство на което той се позовава на това, че в Холандия е регистрирана партия на защитниците на педофилите.

Спокойствие, само спокойствие! Първо, точно руският опит подсказва, че една партия и нейното име е едно нещо, а реалността – нещо напълно противоположно. Никой няма да утвърждава, че „Яблоко“ ще тръгне да сади ябълки; комунистите, както изглежда, направо се гордеят с това, че не обещават строителство на комунизма, а виж, „Единна Русия“ се безпокои най-вече за единството на Русия с Абхазия, Южна Осетия, Крим и прочие места, които може да са всичко друго, но не и Русия. Така че няма защо да се страхуваме от педофилите, които са се обединили в легална партия.

Второ, и най-важно, владиката Кирил демонстрира тук своята най-приятна черта – невинността си по някои въпроси. Истински монах и аскет, той даже не подозира, че педофилията се отнася към хомосексуалността по същия начин, по който краденето от държавната каса се отнася към приватизацията. Нещо повече: именно хомосексуалната ориентация е по-скоро несъвместима с педофилията. Исторически педофилията е възникнала в антична Гърция сред мъже с абсолютно естествена ориентация. Педофилът цени в момчето не мъжкото начало, а женското, и за това никъде не се говори с по-голяма яснота, отколкото у Платон. Впрочем, Лолита на Набоков е по-нагледна.

Логиката, следователно, изисква да се забранят не хомосексуалните отношения, а именно естествените. Разбира се, владиката митрополит, бидейки монах, най-вероятно носи дълбоко в сърцето си някаква подобна идея. Действително, ако се забранят естествените сексуални отношения, ще изчезне проблема за абортите, който повече от всичко вълнува мнозина от съвременните вярващи. Забраната на секса ще реши и проблема с разводите, да не говорим пък за съпружеските измени. Бюджетът ще спести огромни пари, които в момента се пилеят за родилни домове, детски градини, училища, университети.

Вярно, ще се изостри проблема с набирането в армията, но пък и монашеското подстригване съвсем не укрепва отбранителната способност на държавата.

Да се говори по такива теми на сериозно с християнина е невъзможно, тъй като, ако наистина бъдем сериозни, то преди всичко трябва да се забрани църквата – във всеки случай онази църква, от името на която говори митрополит Кирил: господарската и държавна църква, църквата, която поучава, възпитава, формира и направлява.

Педофилията е своеобразен искейпизъм, бягство от действителността. Човекът е израснал физически, но емоционално е останал дете, не умее да обича, не умее да общува с ближния като с равен, като с личност. Такъв човек не умее да поддържа любов със зряла, самостоятелна жена – ето защо той става педофил. Нужен му е сексуален обект, който да го гледа отдолу нагоре, лесно да се поддава на манипулации, да не изисква любов, а да се задоволява с бонбони.

Такава е сексуалната педофилия, а виж, религиозната педофилия е нещо друго: човекът е пораснал, но не умее да обича ближния като възрастен, като самостоятелна личност, способна на собствен религиозен избор. Именно такъв човек бяга от възрастните при децата, в училищата. Такъв човек и започва да насажда принудително обучение по „основи на православната култура“. Но на децата той не предава никакво православие, в най-добрия случай ще им предаде лицемерие и вяра в обредите, а в най-лошия – своят инфантилизъм в отношенията с хората и Бога. А Бог не е педофил. Бог ни призовава „бъдете като децата“ не за да ни обича като деца, а за това самите ние да обичаме като деца – тоест да обичаме, без да забраняваме нищо и никому.

Източник

ОТЕЦ ЯКОВ КРОТОВ

Отец Яков Кротов (род. 1957) е руски свещеник и публицист, обявяващ се последователно и от християнски позиции против цензурата, ограниченията на свободата на съвестта, милитаризма и деспотизма.

Коментари (5)

- 09-08-2008|Unregistered|Guest User

Написано е с добро чувство за хумор, а и успява да инкорпорира информация за педофилията, която е адекватна на съвременните изследвания. Педофилите действително имат ориентация по-близка до хетеросексуалната, защото са привлечени от женствените белези на децата.

- 22-08-2008|Unregistered|Norman  – и тука тъпня

Е ниема що, голием хумор...що не го обясните тоя хумор на децата жертвите на педофили.

Останалото – изтрито от администратора. Тук не се допускат обидни и нецензурни коментари.

- 28-08-2008|Unregistered|не се разсейвай  – чети по-внимателно

Каква "тъпня"?

Този текст не е про-педофилски – напротив – осмива педофилската същност на контрола на религията над хората.

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User

тва са глупости, които този човек е сътворил

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User

за теб са глупости, за други хора са брутална истина. Много църковни лица насилват деца. През това десетилетие имаше страхотни скандали с католическата църква. За православната не се чува толкова, защото на Изток хората са свикнали да мълчат, колкото и да се гаври религията с тях.

Нежеланата утопия

Автор: Агоп Мелконян

СТРАННО, но неизтощимо е стремлението на човешкото знание да си поставя невъзможни цели и да върви към тях с предаността на фанатик. Попитайте някой механик за смисъла на живота му, ще ви отговори категорично: вечният двигател. Ако ли пък е математик -квадратурата на кръга. Ако е химик – философският камък. Физикът търси първичната субстанция, а философът – първопричината. Недостижими са тези цели и точно затова са измамно примамливи. Те са върхът на мисловното напрежение и неговото крушение.

Обществената мисъл също има своята Голгота – идеалната държава. Можем да я наречем и така: държавата на идеалите. Ние, европейците, поставяме в началото „Тимей“ и „Държавата“ на Платон, защото сме деца на Елада, но още по-рано Изтокът търси абсолютната хармония на междучовешките отношения. Когато през декември 1516 г. Томас Мор издава в Льовен своята „Утопия“, висшата и благородна цел на социалната мисъл получава своето название. Може да се спори дали Утопия означава „Нигдения“ или „Блажено място“ – все едно, оттук нататък тази думичка ще концентрира в себе си неистовите усилия на мозъка да намери мястото на Рая върху земната повърхност. И не е чудно, че едни го виждат в идеалното робовладелство, други – в идеалния феодализъм, трети – в просветената монархия, четвърти – в абсолютната анархия ... Просто е, менят се времената, менят се идеалите. Всеки има свой стил на изкачване, но върхът остава неизменен.

По дългия път на освобождаването ни от илюзиите има разпилени много утопии. Написани от светли умове и стоплени от висше благородство: Мюнцер, Кампанела, Мабли, Сен Симон, Фурие, Оуен. Те събаряха идоли, за да въздигнат нови в своя уморителен поход към хартиения Едем. Те искаха да прекроят историята, за да ушият най-съвършената й дреха. И едва ли някой от тях е подозирал, че много, много по-късно ще бъдат обявени за „утопични социалисти“, а делото им – за „един от трите източника и съставна част на марксизма“.

Но, питам ви: какво може да изгради една идеология, която се подхранва от утопии? Нищо друго, освен общества-утопии. Но вече не в Нигдения, а на четири континента. И вече не като Блажено място. Тъй пише изумителният Николай Бердяев: „Най-страшното на утопиите е, че се сбъдват.“

Утопичните социалисти изградиха утопичен социализъм.

Социализъм – защото ние го нарекохме така, и утопичен – в смисъла на невъзможен.

Всяка утопия се гради върху някаква деформация или някаква екстраполация. Всяка утопия въздига някакъв социален елемент в култ: монарха или равенството, богатството или бедността, труда или хедонизма, борбата или несъпротивенето. Нашият утопичен социализъм въздигна в култ... самия себе си. Защото не разполагаше с нищо друго – нито с равенство, нито с богатство, нито с труд, нито с борба. Той се самоизмисли като обществена реалност и се самообожестви като социална практика. Той превърна себе си в собствената си абсурдна цел, както вечният двигател за механиката. От другите утопии той открадна само негативите: от монархизма – образа на Вожда, от феодализма – образа на Тълпата, от християнската държава – бедността и примирението, от деспотизма – здравата ръка.

И тогава се случи парадоксалното. Хилядолетия светлите умове пишеха утопии – мъдри съчинения за земния Рай. А точно когато този рай беше построен, по-точно – когато си самовнуши, че вече е построен, още по-точно – когато оръдейно обяви, че е построен – точно тогава други светли умове започнаха да пишат книги за земния Ад и ги нарекоха антиутопии, дистопии. Прекрасни мислители и писатели: Хъксли, Оруел, Замятин, Платонов, Булгаков. А парадоксалното беше в това, че описваните от тях антиутопични светове поразително приличаха на социализма, построен според утопиите. Построеното според чертежите на Рая се оказа Пъкъла – как да обясниш този абсурд?

Всъщност сериозните изследователи отдавна знаеха – утопиите са разновидност на фантастичната литература. В този смисъл Кампанела, Сен Симон и Фурие са точно толкова писатели-фантасти, колкото и Циолковски, Кларк, Азимов и Ефремов. Просто защото пишат за неща, които са невъзможни (и затова – не бива!) да се сбъдват. Прекрасни или мрачни – все едно, те са неосъществими. Бедата е, че ние не знаехме това, не го разбрахме – ние повярвахме. Ние решихме да съградим кула до небето според чертежи, направени от писатели, а не от архитекти. Нашата драма беше нашата наивност – да построим с вяра великолепната държава Химерия.

И я построихме. Може би не съвсем така, както се искаше Нам, но съвсем така, както се искаше Тям. И точно когато оставаха крачки до Рая (а според прогнозите вече трябва да сме подминали), се оказа, че сме го построили наопаки. Цяла държава с комините надолу. Тези, които я построиха, са готови да я дадат на наемателите, а наемателите не я искат, защото не могат да живеят с главата надолу.

Тъжна гледка – Раят е построен според указанията, а да се живее в него е тягостно.

АГОП МЕЛКОНЯН

Агоп Мелконян (1949–2006) е български писател-фантаст, преводач, журналист, университетски преподавател и книгоиздател.

Коментари (4)

- 22-08-2008|Unregistered|Guest User

Миличкият Агоп, нека е светъл Пътя му към вечността!

- 19-01-2009|Unregistered|Гост

Твърде сбито, за да бъде разбрано, за хора неживели в това време ...

- 04-02-2009|Unregistered|Гост

vuobrajenieto se vpuska da risuva kartini po4ti na vseki red ot izpisanoto, haresa mi, no me i pla6i za6toto evqrno, zavisi ot glednata to4ka i predstavite na zabludenite tineidjuri opredeleno 6te ostane nerazbrano, no blagodarq – na baza na pro4etenoto tuk, 6te moga da si napi6a doma6noto

- 30-01-2010|Гост

Брилянтно, както винаги!

Условия за свободата: гражданското общество и неговите конкуренти

Автор: Ърнест Гелнър

Един нов идеал беше роден, или по-скоро прероден, през последните десетилетия: Гражданското Общество. Преди това един човек, интересуващ се от идеята за Гражданското Общество, вероятно би бил приет като историк на идеите, занимаващ се навярно с Лок или Хегел. Но самата фраза не притежаваше жив резонанс или способност да поражда емоции. Тя изглеждаше доста покрита с прах. Сега обаче, най-неочаквано, тя беше извадена на бял свят и основателно почистена, превръщайки се в блестящ символ.

Има само малко неяснота относно въпроса защо се случи това. Условията, определяни от това понятие започнаха да се ценят изключително високо и бяха заредени с политическа привлекателност. На много места по света онова, което то обозначава, липсваше. С течение на времето тази липса започна да бъде усещана много силно и пробуди горчиво възмущение; евентуално тя се превърна в болезнена празнота. Липсата се чувстваше остро в обществата, които силно бяха централизирали всички аспекти на живота, където една-единствена политико-икономическа-идеологическа йерархия не толерираше никакви конкуренти и едно единствено разбиране определяше не само истината, но и личната нравственост. Това доведе останалата част от обществото до едно атомизирано състояние и несъгласието се превърна в знак на ерес или, по терминологията на модерната идеокрация, то определяше „врагът на народа“.

Обществата от този тип бяха се появили под влиянието на и чрез осъществяването на марксизма – и един начин да се обобщи неговото централно прозрение е да се каже: Гражданското Общество е измама. Идеята за плурализъм на институциите – както ония, които се противопоставят, така и ония, които служат като баланс на държавата, в замяна бидейки контролирани и защищавани от нея – е, от марксистка гледна точка, просто фасада за една скрита и вредна доминация. Тя помага да се укрепи една такава доминация чрез принудителни институции, маскиращи се като доброжелателни, неутрални или божествено предопределени. Марксизмът твърди, че демаскира и двамата партньори в тази измама – държавата, която защищава Гражданското Общество, и Гражданското Общество, предлагащо противотежест на държавата. И двамата са осъдени, ненужни и измамнически.

И така, твърдеше се, че от такава формула просто няма нужда: след като веднъж експлоатацията е била премахната, ще възникне един социален ред, който няма да се нуждае от насилствена подкрепа. Само едно патологическо вътрешно разделение на обществото създава нуждата от държава; преодоляването на това условие автоматически прави държавата ненужна. Когато няма да има нужда от държава, естествено няма да има нужда и от допълнителни институции, които да балансират това централно представителство на реда.

От тази гледна точка целият набор от идеи, свързани с фразата „Гражданско Общество“, означава нещо, което е едновременно неистинно и ненужно. Един хармоничен социален ред, свободен както от експлоатация, така и от потисничество, е възможен в края на краищата. Формулата за неговото създаване може да бъде намерена. Осъществяването му е част от историческия ход и неговата поява ще бъде осигурена както от вътрешната логика на събитията, така и от желязната воля на почти религиозния ред, посветен на реализацията му.

Реалният опит на обществата, опитващи се да превърнат тази визия в реалност, в края на краищата я подкопа по решаващ начин. Първият опит за освобождаване на комунистическите общества след смъртта на Сталин, в хода на хрушчовото размразяване, беше по същество все още определян от запазването на оригиналната вяра и от желанието тя да бъде освободена от предполагаемите й „деформации“. Централната идея си оставаше валидна, само нейното осъществяване се считаше за излязло от релси. Ако през този период в марксистките общества имаше един доминиращ лозунг, съпровождащ реформите, то той беше „отчуждение“. Същото понятие придаде нов фокус и на интелектуалните усилия на хората на запад, стремящи се да снабдят марксизма с нов живот и свеж, моралистки облик. Работите на младия Маркс, включително и части, от които самият той по-късно беше се срамувал и никога не беше публикувал, бяха съживени с идеята да се предложи една формулировка на марксизма, която да бъде по-скоро моралистка, отколкото изключително научна, и която можеше да предостави стандарт за преценяване и коригиране на погрешните реализации на марксизма (една опасност, която преди това никога не беше вземана на сериозно). Моралното вдъхновение и домогванията на марксизма бяха подчертани по-силно от неговите научни претенции. Все още съществуваше вярата, че, погледнато технически, комунизмът би могъл, и ще бъде, ефективен и че, от морална гледна точка, ако само би бил изчистен от деформации, той би могъл да стане достоен за възхищение.

По времето на втората либерализация при Горбачов, от тези две илюзии не остана нищо. Втората либерализация беше предизвикана и направена необходима от един неоспорим, и вече не оспорван, технически провал и непълноценност. Що се отнася до моралното превъзходство, то макар и на пръв поглед странно, нечистата, но поне сравнително мека мизерия на брежневите години беше се оказала много по-разяждаща за образа на вярата от тоталния, всепроникващ, случаен и масивно разрушителен терор на сталинизма. Този терор поне можеше да бъде разглеждан като ужасяващото, но подобаващо драматично оповестяване на един напълно нов обществен ред, появяването на един нов човек. Във всеки случай то често беше разглеждано по този начин. Изглеждаше някак подходящо появата на едно ново човечество да бъде осветена от толкова много кръв. Мизерията обаче не оповестяваше абсолютно нищо освен, може би, още повече мизерия. Възможно е да се живее в мизерия, особено ако режимът, който е виновен за нея, е сравнително толерантен към ония, които не се съпротивяват активно или заплашват системата, но това едва ли оповестява ново начало за човечеството.

Сега беше нужен нов идеал или противоположна визия, или поне някакъв различен лозунг – и той беше открит в Гражданското Общество, в идеята за институционалния и идеологически плурализъм, който осуетява установяването на монопол върху властта и истината и служи като противотежест на онези централни институции, които, макар и необходими, инак биха могли да придобият такъв монопол. Реалната практика на марксизма беше довела, където и да беше прилагана, до онова, което би могло да бъде наречено Цезаро-Папизъм-Мамонизъм, до почти тоталното сливане на политическите, идеологически и икономически йерархии. Държавата, партията-църква и икономическите мениджъри бяха всички част от една-единствена номенклатура. Една единствена и централизирана йерархия с недвусмислено определен връх монополизира всички важни решения. Автономията на формалните сегменти, консултацията и избирателното вземане на решения – всички те бяха чист театър и това бе всеизвестно. Тази тенденция беше може би особено силно подчертана в едно общество, което във всеки случай беше било, даже преди идването на марксизма, силно Цезаро-Папистко. Наслояването на марксизма върху византийската теология и традиции се оказа катастрофално. Модерните административни и комуникативни технологии бяха направили икономическата централизация както по-осъществима, така и по-катастрофална отколкото това беше възможно в дните, когато руските села бяха изолирани от непроходима кал през пролетта и есента и когато самата природа, ако не човешката воля, бяха ограничавали автокрацията. Модерната технология в служба на Цезаро-Папизма не блестеше с икономически постижения, но тя осигури на авторитаризма едно напълно ново, тоталитарно качество.

Около 1980, ако не и преди това, последиците от една такава система бяха станали очевидни за всички. Икономически тя беше катастрофа и беше довела Съветския Съюз дотам, че той беше победен както в консумеристката, така и в оръжейната надпревара. За една страна вече беше достатъчно зле да има чаяновско селячество и работническа класа – предпочитащи сигурността пред увеличеното производство, както беше показал руският икономист Чаянов[228] – но унификацията на всички йерархии също водеше до една чаяновска бюрокрация, която си играеше на политика и предпочиташе сигурността пред ефективността. Нейните членове по неизбежност бяха много по-силно заинтересувани от собствената си позиция в мрежата, отколкото от техническата ефективност, която не би им спечелила никакви отличия, всъщност би им спечелила само черни точки. Те се научиха как да фалшифицират плановете вместо да увеличават производството. Прекаленият стремеж към производителност би предизвикал търкания и почти сигурно би донесъл на личността, виновна за нея, етикета „саботьор“.

В същото време системата произвеждаше едно атомизирано, индивидуализирано общество, в което рядко беше възможно – или буквално напълно невъзможно – да се открие филателистки клуб, който да не бъде наблюдаван отгоре. Далеч от това да е създала един нов социален човек – свободен от егоистична алчност, стоков фетишизъм и жажда за конкуренция, каквато беше марксистката надежда – системата създаваше изолирани, аморални, цинични индивидуалисти, сръчни в извъртанията и системните прочиствания, но неспособни на ефективни начинания. При тези условия самото нещо, което марксизмът беше обявил за измама, изведнъж започна да бъде разглеждано като най-силно желано. Прашното понятие, извлечено от остарялата политическа теория, принадлежащо към една поредица от дълги, неясни и справедливо забравени дебати, се появи отново, внезапно снабдено с една нова и мощна способност да възбужда ентусиазъм и да вдъхновява за действие.

Що е Гражданско Общество?

Най-простото, непосредствено и интуитивно очевидно определение, което притежава и не малко достойнства, е че Гражданското Общество е онзи набор от неправителствени институции, които са достатъчно силни, за да служат като противотежест на държавата и, без да лишава държавата от способността да изпълнява ролята на миротворец и арбитър между основните интереси, въпреки това може да й попречи да доминира и атомизира останалата част от обществото.

Една такава дефиниция изразява идеята, съдържаща се във фразата, а също изяснява и причината за новопоявилата се привлекателност на лозунга. Въпреки това тази дефиниция има един сериозен недостатък. Тя е добра там докъдето стига, но не стига достатъчно далеч. Проблемът е прост: такова определение би включвало в представата за „Гражданско Общество“ множество форми на социален ред, които не удовлетворяват критериите.

Въпросът е следният: исторически, човечеството не винаги е страдало от централизиран деспотизъм. То е страдало от него често, може би дори прекалено често, но не навсякъде и във всички времена; много често те е било свободно от такова потисничество.

Налагането на деспотизъм не винаги е лесна работа. Пред-модерните държавни устройства много често не притежават оборудването, необходимо за пулверизиране, а след това доминация на обществата, които контролират. Те са заинтересувани от извличане на възможно най-голям излишък и осигуряване на подчинение, но често най-добрият начин за постигане на това е да се позволи на местните общности да се самоуправляват, като те просто се задължават да доставят продукция – или работна сила – под заплахата от наказание. При благоприятни условия, като например такива, които водят до мобилно овчарство или преобладават в трудни планински райони, местните общности могат дори да станат напълно независими и ефективно да се съпротивяват на изискванията за плащане на данъци или ангария. В повечето места из аграрния свят обаче властта е концентрирана в един доминиращ и, по нашите стандарти, потиснически център.

Логиката на последователното елиминиране на конкурентоспособните кандидати за властта докато остане само един, действително функционира в определени широко разпространени условия, като например речни долини. В места, където победените не могат да избягат (защото съществуването им зависи от неподвижни имоти, например), но могат да бъдат лишени от оръжия, това води до подчертана концентрация на власт и експлоатация. Но тези условия не преобладават навсякъде. Всичко това означава, че в традиционния аграрен свят, макар че неговите държавни устройства са най-често монархически, въпреки това често могат да бъдат открити вътрешно добре организирани, самоуправляващи се и отчасти или напълно независими под-общности.

(…)

Традиционният човек може понякога да избегне тиранията на кралете, но само с цената на изпадането под тиранията на роднинството и ритуала. Роднински определените, ритуално оркестрирани, строго взискателни и проникващи през целия живот системи на „античния град“, в смисъла на Фюстел де Куланж, може действително да успеят поне за известно време да избегнат тираничната централизация, но само с цената на една изключително строга култура, която съвременният човек би намерил непоносимо задушаваща. Грубо казано, общият социологически закон на аграрното общество повелява, че човек трябва да бъде подчинен или на крале, или на роднини, макар че много често, разбира се, той е подчинен и на двете. Кралете най-общо доминират обществата чрез посредничеството на местни институции и общности, така че един тиранин в центъра е поддържан от местни институции, и обратно.

Следователно, ако желаем да определим представата си за Гражданското Общество ефективно, ние първо трябва да го разграничим от нещо, което само по себе си може да бъде привлекателно или отблъскващо, или може би и двете, но което е радикално различно от него: сегментираната общност, която избягва централна тирания като решително превръща индивида в интегрална част от социалната под-общност. Романтиците изпитват носталгия по нея, а модерните индивидуалисти я ненавиждат. Онова, което ни интересува тук е, че каквито и да са чувствата ни към нея, тя е много, много различна от нашата представа за Гражданското Общество, макар и да отговаря на тази негова възможна начална дефиниция. Тя може действително да бъде плуралистка и съпротивяваща се на централизация, но не предоставя на членовете си вида свобода, който ние изискваме и очакваме от Гражданското Общество.

Фюстел де Куланж в неговата La Cité Antique направи повече от всички други, за да установи това различие. Целта му беше да изведе от заблуждение своите френски сънародници, които за известно време горяха от желание да се позоват на предполагаемите свободи на древните като предшественици на свободите, които те желаеха да придобият или укрепят в собственото си общество. Но според Фюстел това беше едно тотално недоразумение:

„Идеята да се оформим по подобие на Гърция и Рим често вълнува нашето поколение. Наблюдавайки институциите на античния град, хората си въобразяват, че могат да ги възстановят при нас. Те си правят илюзии относно свободата при древните и по тази причина свободата при модерните е поставена под заплаха“

Фюстел силно желаеше да излекува сънародниците си от илюзии и по този начин да ги защити срещу опасностите, свързани с тях. В това отношение той беше предшестван от Бенжамен Констан, който обаче само беше посочил липсата на индивидуални свободи сред древните (дори когато те притежаваха свобода в смисъл, че техният град беше свободен от тиранин или чуждо владичество). Той не беше видял, или във всеки случай не беше ясно посочил, ролята на социалните подгрупи и на ритуала в подчинението на индивида. Така че той не може да бъде посочван като предшественик на дюркхаймската социологическа и антропологическа традиция, а следователно и на разбирането за един тип общество, което, макар и плурално, не прилича на нашето Гражданско Общество.

Сегментираните общности представляват една важна социална форма, но тя се различава значително както от централизираните тирании, така и от нашето Гражданско Общество. Нито пък Констан наистина би могъл да бъде акламиран като човека, предсказал различието между „положителна“ и „отрицателна“ свобода. Възражението срещу античния град е не толкова, че той предпочита положителната свобода (реализацията) пред отрицателната свобода (липсата на външни ограничения), а по-скоро че неговите най-важни дефекти изключват възможността за формулиране на този контраст. Той натрапва на индивида една предписана идентичност, която след това може да бъде или да не бъде реализирана, докато модерното разбиране на свободата включва изискването идентичностите да бъдат избрани, а не предписани.

Тази специфична опасност от объркване на модерната и антична свобода може би не е сериозна в наше време: реториката на новопокръстените привърженици на идеята за Гражданското Общество не съдържа особено много, ако изобщо съдържа някакви, позовавания на античните свободи на гърците и римляните. Нито Перикъл, нито Плутарх бяха споменавани от стачкуващите работници в корабостроителниците в Гданск или миньорите в Донецк. Въпреки това, едно истинско разбиране на това какво всъщност означава идеалът на Гражданското Общество сега, трябва ясно да го разграничава от една имплицитна идентификация с всяко плурално общество, вътре в което добре установени институции служат като противотежест на държавата. Това просто е прекалено широко.

(…)

Източник

ЪРНЕСТ ГЕЛНЪР

Ърнест Гелнър (1925–1995) е известен британски философ и социален антрополог, професор в London School of Economics в продължение на 22 години и често посочван като „един от най-активните световни интелектуалци“.

Захвърлени от историята

Автор: Жанина Драгостинова

„Как се казваш, дядо?” – питам старец, който на няколко километра преди село Припек е проснал на поляната овца и я стриже. Малко по-встрани е седнала жена. Чака за вълната.

„Нямам име – отвръща той. – Баща ми ме кръсти Селим, държавата ме преименува на Стоян. Знам ли кой съм?”

„Е, нали все пак си върна бащиното име. 18 години минаха оттогава, все с него си...”

„Върнах го, но отде да знам, че пак няма да ми го вземат. На баща ми три пъти са му сменяли името, как да съм сигурен, че и на мен няма така да ми се случи?”

Седналата встрани жена клати глава в знак за съгласие. „Тази работа с имената е много несигурна – казва тя. – Ние си върнахме мюсюлманските имена, но идете в селото и ще видите, младите си останаха с българските... Нищо сигурно няма при нас – веднъж тъй, мине, не мине време и пак стане иначе. Прав е човекът – най-добре без име. Така поне няма какво да сменяш.”

В Припек имало 300 къщи, казват ми двама младежи, седнали на сянка в центъра на селото. През седмицата те почти се опразвали, но в събота и неделя отново се пълнели. В работните дни мъжете отивали да работят в строителството по големите градове. Имало неколцина, които за няколко месеца заминавали и за чужбина. Засега никой не смятал да напусне родната си къща завинаги, но и да се стои в нея завинаги също не ставало. „Целта е яденето – обяснява един от младежите. – Всичко друго е преходно.“

Какви са, питам ги. Самите те как се определят. Като помаци ли?

Да, помаци били. А религиозни ли са, ходят ли в джамията?

Религиозни били, но не съвсем – гласи отговорът. А в джамия не ходели, защото били християни. Как така?! Хем помаци, хем християни?

Покръстили се. В Златоград. По собствено желание. От родените през 1966 г. досега да има най-много десетина мюсюлмани, казва едно от момчетата. Всички останали станали християни. Защо? – недоумявам. За да се отделим от турците – казват те.

Припек е единственото помашко село в община Джебел – обясняват ми. Всички други села са чисто турски. Когато през 70-те години сменяли имената на помаците, турците били тия, които упражнявали насилие спрямо тях. Когато десетина години по-късно сменяли имената на турците, помаците, за да си го върнат, влезли в доброволните отряди, които обикаляли по турските села и с пушка в ръка прибирали паспортите. Механизмите на насилието са ясни – едните срещу другите, съседът срещу комшията, разделяне на наши и ваши. Оттук нататък подчинението е лесно. Ножът на враждата е забит много дълбоко. Отгоре раната е хванала коричка, но отвътре продължава да кърви. Хората се объркват. Кои сме ние, питат се те. И търсят начин да се самоопределят, отграничавайки се от другия. По-възрастните държат на мюсюлманските си имена. „Към тях няма начин да се обръщаме по друг начин – казват младежите. – Но пък като идем на работа в града, за нас е по-добре да сме с български имена.”

Изход от ситуацията младите намират, като кръщават бебетата си с английски имена. Дейвид и Мириъм били най-обичаните в село Припек.

Намирам се в Припек в навечерието на 18 май. Питам дали знаят какво се е случило на същата дата през 1989 г. в Джебел. „А, Джебел ли? Не се разбираме с управата там. Не ни слагат уличното осветление. На тъмно стоим.” Въпросът ми за историческото събитие е отместен с отговор за икономическите спорове от днешно време. С тютюн не могат да се изхранят. Крави гледали, но млякото по 50 стотинки за литър изкупували. И това не е работа. Картофи садяли, но нямало как да ги продават. С картофите цяла зима хранели животните. Това работа ли е? Мъка! На всичкото отгоре и на тъмно да стоят... Може би хората са прави. Какво значение има каквото и да е историческо събитие, ако вечер, прибирайки се у дома, се спънеш на прага и си счупиш носа? Никакво.

18 май. Джебел. Площадът е пълен с народ. Празник на града. Възпоменателен митинг по повод протестния митинг, организиран на същото място през 1989 г. На трибуната се качват мъже в черно. Произнасят пламенни слова. От Джебел било тръгнало падането на Берлинската стена. Само дето в Берлин хич и не подозират. Историята набъбва от героически подвизи и пози и в суматохата някак ми се струва, че истинските герои са забравени. Те не се пъчат, стоят скромни встрани.

Трибуната е отделена с кордон от хората на площада. Полицаи пазят. Кого? От кого? Горе са ръководителите, долу е народът. Навиците от социализма преди 89-а не са забравени, трябва само един „празничен случай“, за да избият отново. Тържеството твърде много напомня на комунистическите партийни чествания, когато се пренаписваше и преиначаваше историята на Съпротива според угодата на възседналите властта.

Стоя в групата на политическите затворници по „възродителния процес”. Част от тях през 1989 г. още са били в затвора, друга – вече принудени да напуснат държавата към Австрия или Швеция. Селим Селимов обаче по това време вече е излежал присъдата си, бил е на свобода, в процес на получаване на паспорт, за да се изсели в Турция. И в милицията му казват да не ходи към Джебел, защото там се очаква нещо. Значи милицията е знаела за готвения митинг. Поражда се съмнението, че е била и сред организаторите. Подхвърлят ми, че митингът от 89-а е дело на ДС. Първо – за да излязат на светло имената на новите водачи и второ – за да се намери повод за последвалата малко след това „голяма екскурзия”. Но за това няма доказателства. Дали е така, никой не се наема нито да потвърди, нито да отрече. Историята е услужлива към ДС и мълчи. Опитвам се да разбера кои са организаторите на митинга, кои са лицата от 18 май, какво точно се е случило тогава, какво се е говорело. Шмугвам се из тълпата на площада и търся спомените за това време. Повечето от хората се извиняват, че не говорят добре български. От изселниците били, дошли за празника само. Други отказват да говорят. А по-младите направо нищо не знаят. Защо сте тук? – питам ги. Защото е празник на града, отвръщат те. Има панаир.

Продавачът на захарен памук не знае нищо за 18 май 1989 г. Дошъл е заради алъш-вериша.

Продавачът на кебапчета не знае нищо за 18 май 1989 г. Работи във Франция. Временно е в Джебел. Помага на брат си да изкарат някой лев.

Повечето от младежите напускат площада и се отправят към разлелия се в страничните улички пазар.

Мъжете в черно отиват на празничен обяд. Днес те са началници, важни хора.

Политическите затворници остават последни на площада. Не са поканени на официалната трапеза. Оглеждат се. И сядат под чадърите на едно от заведенията в центъра. Захвърлени от историята. Въпреки че са герои, тяхната приказка е твърде страшна, за да бъде разказвана на децата за лека нощ. Освен това е без поука – не става за бизнес.

Нищо за чудене. Всичко това вече сме го видели с т.нар. „активни борци“ и „вътрешна опозиция”. В гънките на техните скрити и явни спорове потъват и фактите от истинската история. Защото тя, истинската история, като нищо може да се окаже прът в колата на бизнеса. Остават само жертвите – хората без имена, хората със сменена идентичност, които затискат въпроса „Кой съм аз?“ с този „Какво ще ям?”.

Източник

ЖАНИНА ДРАГОСТИНОВА

Жанина Драгостинова (род. 1962) е българска журналистка и писателка. Дебютната й книга Твоята история. 52 седмици от началото на 21. век събира 52 очерка, публикувани преди това във в. „Дневник" и сп. „Паралели". В края на 2006 г. издателство „Колибри" издава сборника й Моята история. Де е България?.

Коментари (2)

- 14-08-2008|Unregistered|Guest User  – Re:

Румен Леонидов писа:

Статията е задълбочена и обективна. Бих я препечатил в българско издание, ако се намери такова. Не познавам автора, но той е напълно наясно с проблема. Демонстрира хубав език,аналитична мисъл и най-важното – своя позиция. Която ми помогна да си изясня и моята. Благодаря!

- 09-03-2009|Unregistered|Ismet DRAMSKY  – Помаците

Помаците са най-истинските хора и граждани на България и на Балканите, но кой-ти ги признава и разни нацисти се опитват по един или друг начин незаслужено да ги обиждат и унижават. Все пак те са коррените жители на земята където живеят в момента, тази на Траките, но кой в БГ-то ти познава или си уважава историята си. Почти всички са търгаши за жалост.

Грешката на Саакашвили

Автор: Емил Асемиров

През нощта на 7 срещу 8 август столицата на Южна Осетия, градчето Цхинвали, преживя изненадата от масирано грузинско нападение с артилерия, ракетен обстрел и танкове. Загинаха стотици цивилни, хиляди избягаха панически на север към границата с Русия и роднините си в Северна Осетия. Онези, които не успяха, се изпокриха в мазета и импровизирани бомбоубежища. Няколко дни преди това се водеха престрелки по границата между сепаратистката област и Грузия, а няколко часа преди нападението срещу Цхинвали грузинските сили превзеха десетина южноосетински села по пътя си. Проблемът обаче се оказа доста по-сложен, защото в Южна Осетия са разположени няколко хиляди руски миротворци (в кавички или без кавички), т. е. редовни руски военнослужещи, а повечето от жителите на Южна Осетия са граждани на Руската федерация и в момента единствените им валидни документи за самоличност са руските паспорти. Още в първите часове на грузинското настъпление според руските официални данни загинаха най-малко десет руски миротворци, а по-късно броят им нарасна до 18.

През последните четири години Грузия инвестира сериозни средства в модернизацията на своята армия, закупи или й беше подарено модерно въоръжение от Израел, Украйна, САЩ, Турция, Чехия, Босна, а според руски медии и от България; опитни американски и израелски инструктори се включиха в обучението на грузинската армия и тя създаде свои елитни части. Грузински офицери преминаха курсове на обучение в Турция, САЩ и други натовски държави. Целта на тези усилия на малката и икономически слаба държава беше повече от ясна – подготовка за военна операция за връщане под грузински контрол на самообявилите се за независими някогашни грузински автономна република Абхазия и автономен окръг Южна Осетия. Не бива да се забравя, че тези непокорни планински области са включени в състава на Грузинската ССР по съветско време, през 20-те години на 20. век, като след разпадането на СССР в края на 1991 г. те никога не са признавали включването си в състава на новата независима държава Грузия. Още тогава те се обявиха за независими републики, подобно на Ичкерия (т. е. Чечения) и Нагорни Карабах – най-големия арменски анклав в Азърбайджан. Оттогава Абхазия, Нагорни Карабах (Арцах на арменски) и Южна Осетия попадат в графата на т. нар. „замразени конфликти“. След поредица военни сблъсъци в началото на 90-те години на 20. век в рамките на ОНД на Руската федерация беше възложено, с одобрението но ООН, да поеме миротворчески функции по границите на Грузия с отцепническите области.

За специалистите и политиците не е тайна, разбира се, че малобройни народи като абхазците и южноосетинците, които наброяваха под 100 хиляди души в оспорваните територии, никога не биха могли да обявят и отстояват „независимост“, ако не се ползваха с всестранна руска подкрепа (на първо място военна). Към това се прибавя значителния брой етнически руснаци, които са заселени постоянно в тези области (според много статистики те дори са по-многобройни от „титулярните нации“ на абхазци и южноосетинци). Положението се усложнява и от изкуственото разделяне на осетинския народ в две държави – руската автономна република Северна Осетия със столица Владикавказ (по съветско време град Орджоникидзе) и Южна Осетия в състава на Грузия, макар и само на хартия след разпадането на СССР.

Грузинският президент Михаил Саакашвили, който е обявяван от опозицията за авторитарен диктатор (може би не без основания след скандално протеклите президентски избори преди няколко месеца, на които той „спечели“ втори мандат, много от опозиционните дейци в Грузия се оказаха в затвора, а опозиционни телевизии бяха спрени), очевидно не успя да прецени ситуацията правилно. Той се предовери на американската подкрепа за силовото решение на конфликта в Южна Осетия, което очевидно е подготвял отдавна. Вероятно някои от неговите анализатори са заложили на аналогиите с изненадващите и успешни операции на хърватската армия, подготвена от американски инструктори, през 1994 и 1995 г. срещу войските на самообявилите се републики Сръбска Крайна, Източна Славония и Западен Срем в Хърватия и Република Сръбска в Босна и Херцеговина. Тогава Хърватия – страна с 4,5 милионно население, приблизително колкото Грузия, постигна впечатляващи победи над изглеждащите дотогава непобедими сръбски военни формирования. Но в сравнение с бившата съветска задкавказка република Хърватия имаше значително по-развита и поставена на модерни европейски релси икономика и – което може би е не по-малко важно – изключително силно и активно лоби на Запад. Дори сръбските политици и медии по онова време често обясняваха международната изолация на Сърбия (и СР Югославия), както и провала на сръбската политика в тези конфликти тъкмо с решаващото влияние на хърватското лоби (в което включваха и Ватикана).

Оказа се обаче изключително наивно от страна на Саакашвили и неговите съветници да смятат, че с изненадващата военна операция от 8 август 2008 г. ще могат да решат в полза на Грузия тлеещия от поне 17 години южноосетински проблем. Ditto – относно очакването, че Русия ще се примири с политиката на свършените факти, наложена й от Тбилиси. Още повече, че при атаката срещу Цхинвали загинаха руски военнослужещи от състава на миротворците и множество руски граждани, жители на Цхинвали и други южноосетински селища.

Тук за пореден път видяхме политиката на двойни стандарти, прилагана от т. нар. международна общност. Вместо да осъдят грузинското нападение над Цхинвали като недопустим опит такъв заплетен международен конфликт да се решава със сила, САЩ и повечето от техните съюзници побързаха да осъдят Русия за неравностойния отговор и да й предписват докъде може да стигне в своята военна операция по „принудително възстановяване на мира“. Нещо, което същата тази международна общност не си е позволявала по отношение на други държави, когато те предприемаха военни операции срещу СР Югославия през 1999 г., талибански Афганистан през 2001 г. и Ирак през 2003 г., всяка от които се превърна в (не само хуманитарна) катастрофа.

Руското нахлуване или агресия срещу Грузия беше предшествано и провокирано от грузинското нахлуване и бомбардировки в Южна Осетия. Може да прозвучи много цинично, но според мен след 7 август Грузия трябва да се сърди преди всичко на себе си и по-точно на своя президент и неговия екип. Когато си съсед с такава военна сила и свръхдържава като Русия, си длъжен да се съобразяваш с нейните интереси, просто защото тя няма да ти позволи да не ги уважаваш. Нееднократно руски анализатори и хора от обкръжението на бившия президент и настоящ премиер Путин са давали да се разбере, че Русия е придобила ново самочувствие през последните години и се учи от уроците на САЩ в световната политика – тя иска да й бъде признато правото да наказва политиците от „близката чужбина“ заради политика, която не зачита и дори грубо накърнява руските интереси, така както ги е формулирал Кремъл. В този смисъл руското нахлуване в Грузия е част от подобен тип наказателна политика, „възпитателна мярка“ и предупреждение към цялата международна общност за това какво ще очаква занапред ръководството на някоя държава от „близката чужбина“ (т. е. руската имперска сфера на влияние и жизнени интереси), ако то си позволи да не уважава руските интереси, още повече пък да налага своите със сила. Ако Саакашвили е целял с военната си акция срещу Южна Осетия (независимо кой го е вдъхновил за нея) да скара Русия със Запада, то може и да успее, но от това Грузия едва ли ще спечели нещо. Със сигурност обаче желаното членство на Грузия в НАТО и в по-далечна перспектива в ЕС ще се отдалечи, независимо колко продължителен ще се окаже този военен конфликт, дори и да приключи още утре.

В древността и средните векове, както и в съвременния свят няма добри и лоши империи. Има само лоши, по-лоши и най-лоши империи. Всеки е свободен да разположи в тази градация страни като САЩ, Русия или Китай – съобразно предпочитанията и възгледите си.

Президентът Медведев заяви на среща с лидерите на парламентарните партии:

„Можете да сте сигурни, че операцията ще бъде доведена до логичния й край. Ще направим всичко по силите си. Русия няма да изостави съотечествениците си в беда и ще се стреми към нормализиране на положението в Южна Осетия. Никога не сме били и няма и да бъдем пасивни наблюдатели в региона на Кавказ.“

За разлика от много други случаи този път руската дипломация изглежда разиграва сравнително добре картите си. Руският вицепремиер Сергей Иванов отхвърли усилията на ЕС като посредник за прекратяване на огъня с Грузия, заявявайки че Тбилиси трябва да преговаря за спиране на сраженията директно с отцепилите се региони.

„Това не е споразумение за прекратяване на огъня“, каза Иванов относно опитите на европейските посредници да накарат Москва и Тбилиси да подпишат спогодба за прекратяване на ожесточените сражения. „Споразумение за прекратяване на огъня се подписва между две страни, когато те се срещнат. Но първо ни е нужен подписан документ между Грузия, от една страна, и Абхазия и Южна Осетия, че никога няма да използват сила за в бъдеще“.

С авантюристичния си ход от 7 август грузинският президент очерта крайно лошо бъдеще за страната си, поне в средносрочна перспектива.

На първо място той затвори пътя на Грузия за НАТО. Президентът Буш силно желае да види до края на мандата си стартирането на процедурата за приемане в НАТО на Грузия и Украйна. Кандидатът за президент на републиканците Джон Макккейн също е горещ привърженик на грузинското членство в НАТО. Твърди се, че и най-влиятелните външнополитически съветници на Барак Обама са на същото мнение. На срещата на високо равнище на НАТО в Букурещ през април тази година обаче се видя, че някои от най-важните западноевропейски държави са категорично против влошаването на отношенията с Русия (което разбира се ще последва от евентуалното приемане в НАТО на страни като Украйна и Грузия). Затова поканата към тях беше отложена за неопределено време. След настоящия военен конфликт между Русия и Грузия трезвомислещите западноевропейци ще имат още по-малки основания да желаят Грузия като член на своите клубове на красивите, богатите и успелите. Както е добре известно, в тези клубове не се приемат държави, които имат нерешени тежки проблеми със съседите, още повече пък териториални спорове и неустановени граници, които внезапно могат да доведат до война. Въпреки дипломатическата реторика немалко европейци се ужасяват от перспективата за въвличане в един горещ военен конфликт (дори с мироопазващи сили) заради неясните ползи от приобщаването на Грузия към НАТО и сигурното охлаждане на отношенията с Русия.

На второ място Русия има достатъчно ресурси да прекъсва, ограничава или застрашава подаването на нефт и газ по тръбопроводите през грузинска територия като Баку-Тбилиси-Джейхан на Средиземно море, и да осуетява проектите за строителството на нови. При една студена война с Русия заради Грузия европейците знаят, че ще загубят много повече, отколкото биха могли да спечелят.

Икономическото положение на независима Грузия от години е критично, а след тази война с Русия вероятно ще се превърне в катастрофално. И в момента грузинците се радват на жизнен стандарт, забележимо по-нисък от този на най-бедните държави в Европа. Стотици хиляди грузинци живеят като икономически емигранти и не виждат никаква перспектива за завръщането си в родината. Отново страните от ЕС ще трябва да отделят значителни средства от и без това отънелите си бюджети за оказване помощ на Грузия и избягване на хуманитарна катастрофа.

Съединените щати са сериозно ангажирани в два военни конфликта – в Афганистан и Ирак, предстоят им президентски избори и за тях е немислимо въвличането в още един горещ конфликт като този между Русия и Грузия. А и Русия им е необходима като съюзник или поне като неутрална страна в глобалната „война срещу тероризма“, провъзгласена от президента Буш. Нещо повече, през последните десетина години много американски анализатори обявиха – и това залегна в някои американски стратегически документи – че всъщност Русия вече не е враг на САЩ и те са длъжни да направят всичко възможно да я привлекат като съюзник в „неизбежния сблъсък“ с голямата заплаха Китай.

По време на двата президентски мандата на Путин руските имперски рефлекси и амбиции се възродиха, получили неочакван допинг от резкия скок на цените на енергоносителите, които осигуряват 90 на сто от руския износ. Чистите печалби на Русия от това се изчисляват на над 300 милиарда долара от 2001 г. досега. Това позволи на правителствата на президента Путин да започнат модернизационни програми в много сектори и да увеличат значително доходите на руските граждани. Въпреки това демографският проблем си остава може би най-сериозната грижа на руските управляващи – всяка година населението на страната намалява с близо 900 000 души, а вече над 20 % от населението й се състои от мюсюлмански народности.

Нито Саакашвили, нито неговите приятели в чужбина би следвало да очакват, че операция за налагането на грузински контрол над Южна Осетия или Абхазия с груба сила би могла да се увенчае с успех, като се размине с руското противодействие. Това просто няма как да стане, поне в обозримо бъдеще. Още по-лошо, президентите не непризнатите държавни образувания побързаха да се възползват от ситуацията и заявиха, че след грузинските бомбардировки над Цхинвали и геноцида над осетинския народ, оставането на южноосетинците и абхазците в състава на Грузия е абсолютно невъзможно. Ето защо в най-скоро време те ще се обърнат към международната общност с искане за признаване независимостта на техните страни, като се последва прецедента Косово.

В руската Държавна дума от години се чуват мощни гласове, че трябва да се признае независимостта на Абхазия и Южна Осетия от Грузия, след което те трябва да подадат молба за приемане в състава на Руската федерация. Думата, разбира се, ще прояви нужната „държавническа мъдрост“ и ще уважи желанието на абхазкия и южноосетинските народи да станат част от Русия (още повече, че и сега те са изцяло икономически и политически зависими от нея). След военната авантюра на грузинското ръководство от 7 август 2008 г. вероятността този вариант да се осъществи силно нарасна.

Разбира се, Русия се ръководи и от други съображения в подхода си към този регион. Едно от тях е, че тя не признава независимостта на Косово, защото тя е самопровъзгласена, без договореност със страната, от чиято територия се откъсва, и противоречи на основни принципи на международното право. След време обаче ще настъпи момент, когато ще стане безсмислено да не се признава повече независимостта на Косово и тогава Русия с чиста съвест ще може да се откаже от ролята на защитник на международното право и териториалната цялост на Сърбия и да действа според това кое е най-добре за нея в отцепническите грузински територии. Например Сухуми, столицата на Абхазия, е твърде важна военна база (същото се отнася и за цялото абхазко крайбрежие), за да бъдат те оставени на НАТО чрез едно евентуално грузинско членство. Един ден Грузия може би ще бъде член на НАТО, но това ще стане без Абхазия и Южна Осетия. Освен ако дотогава под някаква форма самата Русия не е станала част от НАТО.

И накрая, все пак дори в политиката трябва да има морал. Навсякъде по света има неразрешени етнически конфликти и териториални спорове, тлеещи от векове. Когато от теб зависи съдбата на милиони хора и имаш съответните властови позиции, е недопустимо те да бъдат решавани с цената на човешки животи заради амбициите ти да останеш на власт, като отклониш вниманието на народа от тежките икономически проблеми, които твоето правителство не е способно да разреши. Навремето международната общност обяви за военно престъпление бомбардирането на Дубровник от Югославската народна армия и военните командири, които го бяха заповядали, бяха изправени пред Международния трибунал за престъпленията в бивша Югославия. Сега не би трябвало да се демонстрират двойни стандарти и виновните за бомбардировките на Цхинвали би следвало да бъдат предоставени на Международния трибунал за военните престъпления в Хага.

ЕМИЛ АСЕМИРОВ

Емил Асемиров (псевдоним на Емил Тепавичаров) е български политически наблюдател и писател.

Коментари (16)

- 12-08-2008|Unregistered|Златко Енев  – Статията на Асемиров

На първо място – задължителният disclaimer: изказваните в тази статия мнения не са непременно мнения на издателя.

Оттук нататък: фактът, че статията се публикува именно тук все пак означава, че издателят я одобрява – по принцип. Конкретни твърдения, като например това, че руската дипломация разиграва добре картите си, отричайки европейското посредничество, са ми чужди. Но общият тон, който отказва да се присъедини към вълната от едностранчиво осъждане на руската агресия, определено ми е симпатичен.

Подчертавам: целта на тази статия, такава, каквато я разбирам, не е да защищава руската агресия! Тук става дума най-вече за един опит за балансирано представяне и оценка на събитията, при което вината на грузинското ръководство не бива потулвана, в името на новооткритата българска ненавист срещу „руския мечок“. Такива емоции са ни чужди, това изглежда е най-важното, което в случая свързва Асемиров и Енев.

- 12-08-2008|Unregistered|Guest User

doosta tendenciozna statiika, ama dobre – i takiva triabva da ima...samo deto ne me ubejdavat...

- 12-08-2008|Unregistered|Златко Енев  – Статията

Аз самият виждам нещата така: фактът, че една имперска сила действа брутално в защита на интересите си не може да послужи като оневинение за предшестващите го действия от военно-престъпен характер. В този конфликт няма добри и лоши, има само лоши и още по-лоши.

И още нещо: налице ли е резултат от всенародно допитване, който е еднозначен (при наличието на подобен прецедент от Косово), то решението трябва да бъде същото, инак правото се превръща във фразеология. Едно етническо малцинство иска отделяне от доминиращото мнозинство – срещу това не може да се възразява така лесно и поврътливо, поне ако човек иска да бъде последователен. Начинът да се избегне безкрайното разцепление на установените политически единици в света е не чрез потискане на етническите малцинства, а чрез създаване на условия за тяхното свободно културно, икономическо и политическо развитие вътре в по-големите единици – както това е да речем с австрийското малцинство в Италия.

Ако човек е казал „Да“ за Косово (което аз направих), то не може така лесно да каже „Не“ за Абхазия и Южна Осетия. Имперската сила зад гърба им никак не ми е симпатична, но принципът си остава принцип, така поне мисля аз.

- 12-08-2008|Unregistered|Румен Леонидов

Статията е задълбочена и обективна. Бих я препечатил в българско издание, ако се намери такова. Не познавам автора, но той е напълно наясно с проблема. Демонстрира хубав език,аналитична мисъл и най-важното – своя позиция. Която ми помогна да си изясня и моята. Благодаря!

- 16-08-2008|Unregistered|Guest User  – Малко истини

http://www.youtube.com/watch?v=5idQm8YyJs4

- 27-08-2008|Unregistered|Политолог  – въпрос

Г-н Асемиров, аз съм студент по политология и за пореден път попадам на ваши материали. Желая да пусна ваши статии в специализиран сайт за политилогия, но как може да се свържем с Вас, за да получим съгласие?

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User  – За двойните стандарти на статията 1

Няколко въпроса към политолога:

"За специалистите и политиците не е тайна, разбира се, че малобройни народи като абхазците и южноосетинците, които наброяваха под 100 хиляди души в оспорваните територии, никога не биха могли да обявят и отстояват „независимост“, ако не се ползваха с всестранна руска подкрепа (на първо място военна)."

Защо се ползват с подкрепа? Защото Русия е демократична държава, отстояваща правата на малцинствата? Защото са на границата й и Русия се страхува от силна Грузия? Или защото Русия има имперски рефлекси?

"Към това се прибавя значителния брой етнически руснаци, които са заселени постоянно в тези области (според много статистики те дори са по-многобройни от „титулярните нации“ на абхазци и южноосетинци)."

Дали това не е отговора? Кои са тези статистики и дали руснаците там искат независимост?

"Грузинският президент Михаил Саакашвили, който е обявяван от опозицията за авторитарен диктатор..."

Защо авторът пропуска да спомене как западните държави обявяват грузинският президент или грузинците?

"Тук за пореден път видяхме политиката на двойни стандарти, прилагана от т. нар. международна общност."

Интересно е да прочетем това в статия ясно изградена върху точно такива стандарти. Всъщност позицията на Барак Обама например бе следната: "Независимо как конфликтът започна, поведението на Русия е неоправдано!" Такава е позицията на Запада като цяло. Никой никъде не е защитил действията на Саакашвили, но и не е оправдал Русия. Авторът на статията обаче казва:

"Руското нахлуване или агресия срещу Грузия беше предшествано и провокирано от грузинското нахлуване и бомбардировки в Южна Осетия. Може да прозвучи много цинично, но според мен след 7 август Грузия трябва да се сърди преди всичко на себе си и по-точно на своя президент и неговия екип."

Авторът, политолог, очевидно учи студентите си на следното (всъщност до болка познато):

"Когато си съсед с такава военна сила и свръхдържава като Русия, си длъжен да се съобразяваш с нейните интереси, просто защото тя няма да ти позволи да не ги уважаваш."

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User  – За двойните стандарти на статията 2

Авторът, политолог, очевидно учи студентите си на следното (всъщност до болка познато):

"Когато си съсед с такава военна сила и свръхдържава като Русия, си длъжен да се съобразяваш с нейните интереси, просто защото тя няма да ти позволи да не ги уважаваш."

Авторът казва:

"Нееднократно руски анализатори и хора от обкръжението на бившия президент и настоящ премиер Путин са давали да се разбере, че Русия е придобила ново самочувствие през последните години и се учи от уроците на САЩ в световната политика – тя иска да й бъде признато правото да наказва политиците от „близката чужбина“ заради политика, която не зачита и дори грубо накърнява руските интереси, така както ги е формулирал Кремъл."

"Близката чужбина" на САЩ – Канада и Мексико – е обвързана в икономически договор, който нито Канада, нито Мексико, искат да видят прекъснат. Кастро в Куба си умира спокойно, Венецуела продължава да върви към светлото бъдеще на комунизма. Имперската политика на САЩ не може въобще да бъде сравнявана с имперските блянове на бившия Съвитски съюз. Политиките и историята на двете страни са напълно различни.

"В древността и средните векове, както и в съвременния свят няма добри и лоши империи. Има само лоши, по-лоши и най-лоши империи. Всеки е свободен да разположи в тази градация страни като САЩ, Русия или Китай – съобразно предпочитанията и възгледите си."

Питам се ако империите на гърците, римляните и британците не съществуваха, какъв ли щеше да бъде светът сега. Авторът борави с ленинистки митове, из нашите университети идеята за световния империализъм, така както го разбираше Ленин, продължава да се приема като нещо безусловно.

"За разлика от много други случаи този път руската дипломация изглежда разиграва сравнително добре картите си."

Точно обратното. Този път Русия не изигра добре картите си. Години ще са нужди на тази страна да докаже, че нещо в нейната политика и рефлекси се е променило. Русия направи НАЙ-ГОЛЯМАТА си външно-политическа грешка от началото на така нареченият "пост-комунистически" период.

"На второ място Русия има достатъчно ресурси да прекъсва, ограничава или застрашава подаването на нефт и газ по тръбопроводите през грузинска територия като Баку-Тбилиси-Джейхан на Средиземно море, и да осуетява проектите за строителството на нови. При една студена война с Русия заради Грузия европейците знаят, че ще загубят много повече, отколкото биха могли да спечелят."

Това означава ли, че еврепейците трябва да следват съвета на автора за безусловно "съобразяване с интересите на Русия"?

"Отново страните от ЕС ще трябва да отделят значителни средства от и без това отънелите си бюджети за оказване помощ на Грузия и избягване на хуманитарна катастрофа."

Значи Русия руши, Европа плаща.

"Нещо повече, през последните десетина години много американски анализатори обявиха – и това залегна в някои американски стратегически документи – че всъщност Русия вече не е враг на САЩ и те са длъжни да направят всичко възможно да я привлекат като съюзник в „неизбежния сблъсък“ с голямата заплаха Китай."

Недвусмислената реакция на Америка към руската агресия показа точно обратното. Т.е. твърдението не е вярно.

"И накрая, все пак дори в политиката трябва да има морал. Когато от теб зависи съдбата на милиони хора и имаш съответните властови позиции, е недопустимо те да бъдат решавани с цената на човешки животи заради амбициите ти да останеш на власт, като отклониш вниманието на народа от тежките икономически проблеми, които твоето правителство не е способно да разреши."

Първо, в политиката БЕЗУСЛОВНО трябва да има морал. Второ, авторът не проявава особена моралност пропускайки , замазвайки руската отговорност в конфликта. Тази статия най-малко заслужава да завърши със съвета:

"Сега не би трябвало да се демонстрират двойни стандарти"

Грешката на Саакашвили показа на къде върви Русия, къде стоят западните демокрации на световната политическа сцена и кой какви позиции е склонен да заеме по въпросите на имперското бъдеще на Русия. Изданието Либерален преглед почти открито зае позиция, което все пак му прави чест.

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User  – авторът на последните два поста

Забравих да си напиша името под последните два поста за "двойните стандарти". Името ми е Цончо Цончев.

- 03-09-2008|Unregistered|Guest User

http://www.dnevnik.bg/show/?storyid=545159

- 03-09-2008|Unregistered|В. Седянков

Многоуважаеми Г-н Цончев горещо Ви препоръчвам книгата на Г-н Хънтингтън "Сблъсъкът на цивилизациите", която може би сте чели но не сте разбрали. Все още страдате от посткомунистическия синдром на дисидента... или както казваше покойния светител на българската демокрация Г-н Ралин за Т.Живков по повод неговото "партизанско минало":"...той се криел, ама никой не го търсил." Недейте Г-н Цончев сляпо да защитавате западната капиталокрация.Убеден съм, че САЩ и Западна Европа сте виждали повече на картинки, отколкото на живо.Елате и живейте тук.Сблъскайте се с расизма, етноцентризма, бюрокрацията, шовинизма, егоизма и т.н. И тогава папагалствайте напразно...

- 03-09-2008|Unregistered|Златко

Нямах намерение да отговарям на Цончо, но (според мен напълно неуместната) реплика на Седянков ме накара отново да си спомня за тия коментари.

Кога станахме ястреби, кога ни пораснаха толкова ноктите, Цончо? Не знам дали съм ти споменавал някога, че една от най-важните причини да започна това издание е именно фрустрацията, с която ме изпълва всяка среща с българската политико-коментаторска сцена, почти едноцветно-ястребска, с единични оттенъци на истерия, особено по форумите. Разликите в мирогледите (че и темпераментите ни) са отдавна вече достатъчно ясни и на двама ни, за да си правим илюзии относно това, че единия от нас би могъл да помръдне другия в някаква посока. Добре поне, че не виждам в себе си гълъб, инак сигурно бих имал по-лошите карти от самото начало ...

И така, нека поговорим сега за ситуацията около Грузия. Първо – не виждам нищо неясно в позицията си. Тя е изложена в първия коментар към тази статия и се заключава с две думи в следното: „Да, Русия е агресор, но това не означава, че Грузия (или по-скоро нейното политическо ръководство) се състои само от невинни овчици.“ Толкова с общите приказки, оттук нататък започват конкретните анализи (току-що превеждам една друга статия, която също ти препоръчвам да прочетеш, ще я пусна след малко).

Второ – и много по-важно: аз живея в „старата“ Европа, Цончо. Предполагам ,че логичната ответна реакция би се заключавала във въпроса „Кога стана европеец, кога остаря толкова?“, но той ме оставя хладен, съжалявам. Факт е, че двете Европи за пръв път от 2003 година насам отново стигат до сериозно мирогледно разногласие и – както и тогава – аз съм на страната, противопоставяща се на силовите решения. Сега, пет години по-късно, по-голямата част от света с удоволствие натрива носа на Джордж У. Буш, разправяйки колко отдавна била виждала безсмислието на иракската война, но тогава беше малко по-различно, ако си спомняш. Според мен случаят сега е същият, Цончо – „новата“ Европа (и огромната част от нейните интелектуалци) не може да прости на Русия доскорошната зависимост и категорично отказва да види каквито и да било паралели между имперската политика на американци и руснаци, търсейки всевъзможни казуси, за да покаже колко различни били Южна Осетия и Абхазия от Косово. Ergo – и лютите реакции срещу агресора, който – за разлика от американците – бил „по-чист“, „по-агресорски“ агресор. Съжалявам, за мен подобни финеси са игра със собствената интелигентност, Цончо. Който е казал „а“, ще трябва да каже и „я“ и ако човек е приел правото на национално самоопределение без възражения (както го правя аз), то тогава осетинците и абхазците имат не по-малко право от косоварите. А това, че и в двата случая някакви полумафиотски елити използват за националните си каузи подкрепата на една голяма империя, за мен само прави нещата още по-ясни. В тези конфликти просто няма „добри“, Цончо – и за един независим интелектуалец би било плюене в собственото лице да каже „да“ в единия случай и „не“ – в другия.

Всичко това, що се отнася до принципната страна на нещата. А инак, ако питаш мен, при нас, както си е обичайно, позициите се определят от старите кланови предпочитания и връзки, тоя път преоблечени в нови дрешки, купени на старо от Запада. Омраза, а не някакви премислени неща, стоят зад позициите на нашенските ястреби. Омраза към Русия – която аз никога не съм споделял, ако и да не виждам в себе си склонност към русофилство. За мен това е поредната велика сила, която демонстрира простичката истина, че никоя велика сила не може да бъде доведена в лагера на демократичните страни чрез заплахи или чрез подлагането й на унижения. Това не стана с Германия през 1918, няма да стане и с Русия в наши дни. Единствения път към постепенната демократизация на тази толкова корава и неподвижна страна е чрез постепенното й обвързване в обществото на демократичните страни. Търговия – без взаимна зависимост – културен и политически обмен, даване на насърчения за постепенното развитие в демократична посока. И преди всичко – търпение. Много търпение. И не малко разбиране.

Впрочем, всички тия неща, предполагам, ти звучат като глупости – ако и външно ти, а не аз, да си убедения християнин от двама ни. Но това вече отива в съвсем друга посока, пък и аз винаги съм повтарял, че сит на гладен вяра не хваща – особено когато всеки от двамата вярва, че именно той, а не другият, е ситият от двамата.

Хайде, Цончо, много здраве. И продължавай да пишеш, нали знаеш, че ценя участието ти.

- 04-09-2008|Unregistered|Цончо

Златко, коментарът ти не е лош. Напротив. Моят пост бе свързан с двойните стандарти в статията. Иначе моите впечатления, общи и такива, като на прост наблюдател, са че светът няма да стане по-добър с една силна авторитарна Русия, също че двойни стандарти в оценката на конфликта видях при много български, канадски и американски коментари, заемането на една или друга позиция задължително бе свързано с пропускане на определени факти... Което за мен е чудно. Впрочем аз не съм запознат толкоз добре с най-новата история на Грузия, както и с историята на самия конфликт, но и никой в медиите не ми помогна да се запозная... Като цяло аз лично виждам една прекалено ангажирана, пренатоварена с тежести Америка, едно закономерно надигане на авторитарните сили и едно както винаги несигурно бъдеще.

Седянков, аз тая книга дето ми я препоръчваш я забравих, толкоз млад бях като я четох. Може би ще трябва да я препрочета. Не уточни обаче каква й е точно връзката с темата за двойните стандарти в статията. Тая дума "капиталокрация" за пръв път я чувам, благодаря Ви Седянков – обогатявате ми речника. И последно – и САЩ, и Европа съм видял (не на картинка), ама чак такива страхотии като Вашите не съм срещал.

- 04-09-2008|Unregistered|Златко  – Re:

Цончо писа:

Впрочем аз не съм запознат толкоз добре с най-новата история на Грузия, както и с историята на самия конфликт, но и никой в медиите не ми помогна да се запозная...

Виж Размразените конфликти в южен Кавказ тук в „Прегледа“.

- 08-11-2008|Unregistered|Гост  – Относно статиите на т-н Асемиров и коментаторите и

Колкото и до ме е срам, ще си призная,че попаднах тук случайно с помощта на чичко G.Обещанав, преди всичко на себе си, че вече умишлено ще посещавам този сайт, защото има какво да се научи от него. И трите статии за конфликтите н Кавказ ми харесаха много,както по стил гака и по фактология и аналитичност.

Що се отнася до колегите коментатори, ще си позволя да им припомня една максима "Мнения много, истината е една" не помня вече на кого беше. Истината наистина е една,но по често не можеш сам да стигнеш ддо нея,ако изобщо можеш да стигнеш. Наложи ми се да потърся нещо за Абхадия. Прочетох много материали, видях и мнения във различни форуми,разнообразието е огромно,както в нашите вестници и сайтове, така и в рускиге и дори в испанските. Все пак, не мога да приема,че някоя "велика" сила има право да решава съдбите на народите, както например САЩ "решиха" проблема с Косово.

- 14-11-2008|Unregistered|Гост  – Re: Относно статиите на т-н Асемиров и коментатори

Гост писа:

Все пак, не мога да приема,че някоя "велика" сила има право да решава съдбите на народите, както например САЩ "решиха" проблема с Косово.

Аха, ясно, още едно "непредубедено" мнение...

Мъжката самота

Автор: Румен Леонидов

Или какво се случи по пътя през прехода

След като рухна Берлинската язовирна стена на тоталитаризма, цяла Източна Европа бе потопена в придошлите околоплодни води на демокрацията. Наводнението се прие като знамение, с възторг и опиянение от озона, като посланик на благодатния дъжд. Най-отгоре, върху водните площи на разплисканата надежда, крачеше като нововъзкръснал Христос близкото Бъдеще. И повечето от нас, нормалните мъже, поискаха да го последват. И всеки потъваше според Вярата си, поради което много бързо, на спринт, превзехме първите сто исторически метра водовървеж.

Западът ни аплодираше, Изтокът се тресеше в гърчове, ние дишахме наркотика на свободата и живеехме на площада. Ние, младите мъже, бяхме енергията на доброто и се почувствахме важни, значими, уверени, можещи, непоколебими и безусловни. Точно както се е чувствало мулето, върху което е бил възкачен Христос при влизането му в Йерусалим – то си е мислило, че наизлезлите люде с палмови клонки приветстват него, а не онзи върху гърба му.

Ние бяхме мулетата на контрабандната демокрация. Комунистите изнасяха революции, капиталистите внасяха демокрации. Затова върху гърбовете ни на мулета се бе възкачила Лъжата.

Тя се усмихваше с истинска усмивка. По-късно тази усмивка замяза на усмивчицата на Джокондата – на парализирана свобода, парализирана от своята недостатъчност, от самодостатъчност и от принципна безпомощност.

Когато умирени от Чудото стъпихме за отдих на дъното, бяхме мигом удавени в мощното обратно течение на тинята, тинята на най-масовата култура, която много скоро ни превърна от създатели и съучастници на Историята в консуматори и клиенти на глобалната пазарна икономика. Тинята на бездуховното, на нискочелото, на материализма, без да е по Маркс. Завлече ни калният поток от масови хора, които на раменете си носят телевизори и някой друг мисли вместо тях.

И най-пряката мисъл на този тип човече подобно на средния западен простак минава през отсечката между лакомата уста и алчното дебело черво.

Западът ни остави в ръцете на родните бандити, които заедно с елитните номенклатурчици си легнаха комунисти и се събудиха капиталисти. И изведнъж се оказахме отново роби – този път икономически, а не политически – на довчерашните си идейни господари. От които вече зависеше дали ще ни дадат работа, хляб и вино, за да преживеем. Да оцелеем. Да отгледаме децата си и да изпратим достойно родителите си в гроба.

Започна масовата приватизация, в която масите бяха остригани до кожа, подведени, употребени и изоставени. Идеализацията на Запада рухна. Срина се светът около нас. Отблизо Айфеловата кула се оказа отвратителна. И изведнъж се оказахме съвършено голи, уязвими, невъоръжени, съвършено сами, излъгани, прекарани, изнасилени по време на оргията на Новото. Болката отминава, но срамът остава. Осъзнахме се като самотни самци, воини на позора, довели и възкачили чрез честно и откровено манипулирани избори Новия партньор на Стария свят.

Предстоеше ни незнайно какво. Нарекоха го Преход. Преход през какво и към какво? Преход откъде за къде? Завръщане към Пътя чрез безпътица? И вместо към Храма поехме по пътя за Европа. Сякаш се намираме в Азия. И трябва отново да извървим маршрута на прадедите си, които с меч и лъкове са отвоювали тези земи.

Мъжът на Прехода нямаше меч, от мечтата му остана само разрухата. Хиляди умираха приживе – надеждите ни девалвираха, инфлацията стопи мозъците ни; обещаната праведност, справедливост и човечност бяха набързо преоценени и предадени като старо желязо за претопяване. Стотици хиляди мъже се оказаха излишни като професия, като манталитет, като приспособимост, като липса на наглост, нахалство, безпардонност, грубиянщина и алчност. Мъжът на Прехода бе обезличен по сценарий, в който бе въведен. Самочувствието му бе сплескано, същността му на глава на семейството бе оскърбително засегната, чувството му за синовен дълг към родителите изместено от ужаса пред празните джобове.

Масовото стъписване напълни кръчмите. Стадното чувство ни затвори в опушените с евтини цигари овчарници. Други по цял ден гледаха вцепенено телевизия пред шише гроздова. Трети просто лежаха и се взираха в тавана на стаята, с едно ухо залепено до телефона – дано някой звънне и предложи някаква работа. Опасен е трудът на безработния – той създава изроди.

Според българската поговорка всяко чудо е за три дни – нашият Преход ни прегази за около 20 години. Лошо настроение, лоша храна, лошо храносмилане, лоши алкохоли, лоши цигари, но търпеливи и добри жени.

Мнозина мъже си отидоха без време – десетки приятели и колеги бяха отпратени в Отвъдното. Инфаркти, мозъчни инсулти, взривен черен дроб, съзнателно самоунищожение, бягство от безпомощността, цикличност – от мания в депресия, от депресия в мания, нервно каране на автомобили, зловещи катастрофи, перпендикулярно изстрелване към скута на Бога.

Цялата тази душевна вакханалия роди и носталгия по соца, базови сравнения на битова основа, роди желание за реванш, огромен евроскептицизъм, тотално презрение към скучния и затлъстял мъж на уредения Запад.

Всеки се спасяваше както може от потъването в тинята. Мислителят анализираше случващото се, съпоставяше го с предишността и му строеше проекции. Смиреният се хвана за полите на жена си. По-късно повярва наистина в Бога и откри, че и без Преход всичко е преходно. Свободният избра не пътя към Храма, а пътя към Цитаделата на бизнеса и капитала. Заряза дом, баща и майка и тръгна да търси късмета си в Америка. Адаптивният реши да отвори в мазето си магазинче за хранителни стоки, а Романтичният извади картините си и почна да ги продава в градската градина.

Мъжът Съпротива се записа в една от десетките партии и почна да прави политическа кариера. Скоро го изхвърлиха от там, защото се оказа честен, почтен и безсребърен. Партиите, вдяна той, са търговски дружества за купуване и препродаване на демократични принципи и ценности. Реалистът си намери работа по специалността и свързваше двата края. Безработният учител стана таксиметров шофьор. Изхвърленият от завода инженер се сети, че може да свири на акордеон, сложи черни очила, заприлича на слепец и заразтяга меха пред подлеза на „Шератон“. Писателят започна да издава романите си под чуждоезични, англосаксонски имена, но никой не ги купуваше. Представителят на работническата класа се завърна на село при самотната си майка – да й цепи дърва, да хвърля на кокошките семе, да чете безплатно вестник в пощата, да пие шльокавица и да се радва на чист въздух и чисто селски отношения. Бившият военен се усамоти във вилата си и започна да отглежда домати, краставици, зеле и картофи. Да мисли само за идващата тежка зима, за парите за парното и тока, да вари компоти и нелегална ракия. Хиляди ченгета, изхвърлени от полицията и Държавна сигурност, станаха адвокати. Най-влиятелните и богатите им клиенти са криминалните типове, с които до вчера бяха от двете страни на барикадата. Стотици лекари зарязаха Хипократовата клетва и се юрнаха да стават депутати, партийни дейци, градски съветници, впиха се като пиявици в гушата на болния от самозадоволяване политически елит. Агрономите от държавния сектор отидоха да обслужват частния, собственост на бившите селски партийни секретари. Местните квартални милиционери станаха портиери и въоръжена охрана на местните кредитни милионери, получили банкови заеми не по пътищата неведоми и божии.

Предприемчивите мъже вече карат нови коли, имат млади жени и достатъчно много пари, за да се държат като мъже. Примирените свързват някак си двата края.

Мислителят живее бедно, но стойностно. Според представите си за достойнство. Поетът стана журналист. Литературният критик преподава в провинциален университет. Повечето са улегнали и с бирени коремчета, лапат хапове за високо кръвно и по-често си говорят за болести, отколкото за жени и напивания.

Пенсията е на космическо разстояние – те едва ли ще я доживеят. Не това е целта – целта е да изживеят нормално загубеното време. Да забравят пропуснатото и да посрещнат новите провокации на бита и битието. Да доизживеят остатъка от деня и остатъка от мрака – да го вдишат и издишат като хора, зависими от всичко, но освободени от докараните и внушените им от участта комплекси. Да бъдат колкото се може повече личности, а не просто безлични лица на Прехода, обезобразил с безобразията си милиони невинни души. Както се казва картината на Радослав Желев, „Различни мъже, различни оръжия“.

Тази необявена война обаче е към края си. Примирието е подписано – страните ни вече са в Европейския съюз. Повече бандитски правителства са недопустими. Повече опашки за хляб няма да има. Надявам се и на повече законност и правов порядък. На повече прозрачност във всичко.

Умората обаче е разкатаваща – мъжкото общество е силно подозрително към подобен, макар и приложен оптимизъм. Синовете ни са скептични и прагматични, не вярват в щъркели. Слушат негърска музика и не се вълнуват от обществените процеси. Имат срещу себе си целия настръхнал свят, но не го възприемат като враждебен. Знаят по-добре английски отколкото български, пишат на фонетичен алфавид, а не могат две думици да скрепят на клавиатурата на кирилица... Те нищо не подозират от днешността ни – ние сме затворена, но непрочетена страница от историята на собствения си живот, който се оказа исторически... Но на кой му пука от това?

П.П.

Лицето на Прехода са две голи мъжки ръце. Надявам те да не са вдигнати над главата в знак, че се предаваме, а да са отпечатък на отблъскващата сила, върху чиято енергия се крепи целостта на този свят.

РУМЕН ЛЕОНИДОВ

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (23)

- 13-08-2008|Unregistered|недоумение  – нормални?

... а какво означава "нормални" мъже?

Чудя се просто всеки път, когато някой употреби думата "нормални".

- 13-08-2008|Unregistered|Guest User

Добре, точно и безпощадно написано.

- 14-08-2008|Unregistered|мария недева

Много обективен анализ огразяващ реално случилото се през последните години пречупено през погледа на един мъж.От позицията на жена аз също имам какво да кажа за случилото се .Предизвикателство е да седна и да го напиша.Нищо ново под слънцето ще каже някой.Аз си мисля обаче , че всеки един от нас би могъл да потърси категорията в която се вписва днешното ни съществуване.Да казвам съществуване , защото за съжаление живота , който водят по- голяма част от хората днес се ограничава до елементарното битово съществуване.Благодаря за написаното , предизвиква към размисъл!

- 22-08-2008|Unregistered|Guest User

Браво, Румене!

Петър Марчев

- 22-08-2008|Unregistered|Guest User

Ми да, но кво от това....нищо оптимистично, просто един изкривен соц поглед на остаряващ и изхабен от чувствителност мъж, керванът си върви, а уморените коне ги убиват, нали?

- 22-08-2008|Unregistered|Guest User  – Мъжката самота

Прекрасен анализ, при това написан с отличен стил. Бих искала да мога да го напиша по същия начин, защото го чувствам и мисля точно така.

А дали е истина, че членството в ЕС може да ни спаси?

Май за милионите страдащи на никого не му пука – нали на запад с радост приеха всички, които ни ограбиха... Не ни остава друга надежда, освен вярата в божията справедливост.

- 22-08-2008|Unregistered|Guest User  – статията на Р.Леонидов.

Различни хора – различни коментари. Авторът, въпреки всичко, да върви напред.

Нови успехи.

Митко Мечкаров /Димчо Мечков – псевдоним/.

- 24-08-2008|Unregistered|Guest User  – Mujkata samota

Ne sum feministka, no tozi sexsistki pogled kum istoriata mi idva v pove4e! Ina4e e to4en i exspresiven, dobre napisano!Ne e li vreme da prestanem da stradame?

- 25-08-2008|Unregistered|Агностик  – офффф

Ама моля ви се, няма нищо лошо в това да сте феминистка, защо започвате с такава уговорка?

Разкритията на феминизмите могат да еманципират както жените, така и мъжете. На мен също сексизмът в този текст ми идва в повече, но го отдавам на тоталитарни рефлекси. Нали така се наричаше – "идентификация с агресора" – случва се с всяко дете(нация), което е малтретирано от родителите си(тоталитаризма).

Та така и сексизмът на този автор е метаморфоза на насилието, което режимът му е причинил.

Съчувствам на "изгубеното поколение" – тяхната съдба наистина се оказа трагична. Но пък и те самите – много от тях – не положиха усилия да порастнат. В началото на 90те още се обиждаха на сексуална ориентация.

"Соцьиалисти, соцьиалисти,

тънки сребърни крила" – ето ви още сексизъм (и хомофобия) и в този цитат от Леонидов.

Уж щяха да стават постмодерни писатели, а накрая и те станаха демагози с вездесъщи литературни субекти.

- 25-08-2008|Unregistered|свидетел  – Текста

Леонидов е прав, колкото и да им е тъжно на някои, как да кажа, концептуалисти от форума тук. Уви, колкото и да ни е тъжно на нас, които наистина разбираме за какво говори. И още нещо. Не помня някога Леонидов да е ходил на спявка в хора на българските постмодернисти. Той има големината да е на първо място себе си.

- 27-08-2008|Unregistered|Guest User  – да оплачем битието

А тези добри и търпеливи жени покрай страдащи мъже – те не са ли самотни? Или може би са виновни за самотите на мъжете си? Ако поетеса пише за самотите си, реакцията е пренебрежителното "женска поезия"! А поетите, щото са мъже, могат да тиражират и героизират самотата си- Защо трябва да го чета? Вече 20 години съм длъжна в часовете по литература да разбирам и интерпретирам все мъжката самота (защото Програмата не вижда друго!)- това ако не е насилие!

- 28-08-2008|Unregistered|кхи-кхи  – Евала!

Откога чакам някоя жена да го каже това! Аман от диктатура на мъже писатели и на "мъжката" им гледна точка. 4 спотаени жени в българската класика и един милион мъже с грандиозните си претенции и с лакомията си за властови ресурс в литературното поле.

Добре че дойдоха 90-те, та успяхме да прочетем повече жени и да си отдъхнем от мъжката "трансцендентност".

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User  – Леонидов

Мнозина мъже се показаха балкански пияници, за които беше по-лесно да се псува държавата и да се правят далавери, вместо да си седне на задника и да работи. Мнозина мъже от прехода станаха мутри и техните мравки и по никакъв начин не бяха това, което се нарича добри мъже. Драги Леонидов, съмнявам се от сега не само от поетичната ти и писателска мощ, но и от т.нар. мъжка мощ. Теъи мъже, които описваш, тези така да се каже самотни мухльовци са същите тези капитулирали бащи, които не знаят къде са децата им, но знаят къде е водката им, са същите, които в момента на безграничната си слабост и самота УДРЯТ ДЕЦАТА си. Твоят текст е поредното фабрикуване на ФАЛШИВИ ИКОНИ> мъжете жертви, мъжете пикльовци, мъжете егоцентрици, мъжете глупаци, такива са твоите т. нар. мъже на прехода.

- 29-08-2008|Unregistered|Златко  – текстът на Леонидов

Аз пък разбирам мелнахолията на Леонидов, ако и да не споделям всичко казано в този текст. Не мисля, че някой има основания да го нарича мухльо само защото не се е посрамил да покаже болката и слабостта си. В края на краищата, как ще успеем да говорим, да вършим нещо заедно, ако всеки опит за откровено говорене, дори и ако звучи малко прекалено едностранчиво-мъжко, бива посрещан с присмех и презрение? Хора, имайте разбиране за това, че пътищата към бъдещето са повече от един.

- 07-09-2008|Unregistered|Един от компанията  – Относно поведението на Guest User

Румене, внимавай!

Тази мома, дето се подписва Guest User, ...

Останалата част е изтрита от администрацията. Подобен тон няма да бъде толериран тук!

- 08-09-2008|Unregistered|баба Илийца  – относно Един от компанията

Един от компанията ...,

коментарът ти е под всякаква критика.

Останалата част е изтрита от администрацията. Подобен тон няма да бъде толериран тук!

- 08-09-2008|Unregistered|admin  – За тона и нивото на коментарите

За пореден път моля коментиращите да се въздържат от взаимни нападки и обиди. „Либерален Преглед“ не е място за развихряне на балкански страсти и остроумия – напротив, тук се опитваме да представим един начин на мислене и поведение, който е малко по-близък до онова, което всички наричаме „европейско“. И така, моля не принуждавайте администратора да влиза в една роля, която е просто ненужна сред цивилизовани хора ...

- 10-09-2008|Unregistered|Guest User  – и така

ако става дума за моя рязък коментар по-горе, сиреч за "мухльовците" на прехода, трябва да призная, че не съм мома, а момък, дете на една от т. нар. жертви на прехода. Тази жертва на прехода предпочитам да наричам мухльо или пикльо, тоест нещо незряло, защото какво по-незряло от това един мъж на прехода да обвинява прехода за нереализацията си. На всички май ни беше трудно, и подлъгваща е романтичната идилия за неосъществения мъж балканец, който така жестоко изигран от прехода, седи самотно в някоя кръчма и е, да, той Е жертвата. И той не е само един според Леонидов, те са много, и аз съм съгласен, те бяха почти всеки мъж на прехода: крехки, но външно груби, фукльовци, но всъщност комплексари, нежни и нежно биещи жените си (наистина не искам да генерализирам, но текстът на бай Леонидов е достатъчно генерализаторски, за да се проявя и аз тук като генерал на генерализацията.) Та значи този събирателен мъж-жертва на прехода освен, че въобще не се осъществи, ами реши и да възложи отговорността на други за собственото си неосъществяване и сега Леонидов зове да бъдем състрадателни. Без мене обаче. Ако тва ви е мъжкото, б*хти, аз съм жена и бих бил горд с това, само и само да не съм точно такъв мъж, каквито бяха/са мухльовците на прехода.

- 31-10-2008|Unregistered|Гост Р.Й.

В тази статия има много повече психология, отколкото морализаторство (особено в сравнение с последвалите коментари). Анализът разплита кълбото от вътрешни реакции, изважда на повърхността факти от дълбините на възприятията и ги назовава точно и проникновено – именно като факти, едва на второ място те са емоционално оцветени. Да, може тези факти да са тъжни или жалки (макар да има в тях и известна романтичност), може да предизвикват у обидените деца оттласкване от бащите или у съпричастните разбиране към тях, но трябва да бъде оценено намирането на точните измерения на психологическия феномен.

И е нормално един мъж да говори за самотата на мъжа, би било по-неестествено и не виждам защо трябва да му се вменява завължението да се впуска в женската гледна точка. Което съвсем не значи, че женската гледна точка няма да даде още по-уникални измерения на този преход, разбира се.

- 08-11-2008|Unregistered|ГостСвидетел

Хубаво написано и всеки се разпознава по някакъв начин в текста.Само че някак си всичко е твърде битово и атомизирано-учителите така, военните така, агрономите, критиците.Според мен ние мъжете в България се справихме възможно най-лошо с всичко което ни сервира времето.Е, може би руснаците още по-лошо.Сега си мисля, че германците, австрийците след войните, а и дядовците ни след Европейската са се държали много по-достойно от нас.Реакциите им са били много по-рационални и отговорни.А при нас-мисля, че този разгул, който описва Леонидов, това пиене по кръчмите започна доста преди 10-ти ноември-преди да ни връхлетят събитията.Точно по това време и аз бях в такава група-и продължих до началото на 93-та, когато осъзнах че си съсипвам живота.Но съм свидетел-това поколение беше се пропило още преди 90-та.Познавам манталитета.За това поколение промяната беше само една чудесна тема за пиянски разговори.И падането на режима само даде допълнителен импулс на нещо, което беше започнало вече.Това поколение беше с висока трапезна култура, беше се отучило да носи отговорност за себе си, беше свикнало да чака от държавата-жилище, кола и т.н. и единствените му жизнени умения бяха да намери човек, който да осигури дефицитни неща.И когато живота му сервира да поправя натрупани от десетилетия проблеми, това поколение мъже се паникьоса и залегна в кръчмите.То нито искаше да чете по нов начин историята, както това се налагаше в новото време, нито да мисли за земеделие, след като му върнаха нивите, нито да организира нещо.То предпочете да страда и да дави в алкохол страховете си.Така че-Леонидов доста добре е предал психологията на вече увредения български мъж, тотално отчужден от това, което е правил при социализма още по време на самия социализъм.Това не прави трагедията му по-малка, но не отговаря на действителното състояние.Сигурен съм, че и без 10-ти ноември това поколение пак щеше безсмислено да пропива времето си по кръчмите и да псува този път социализма за безсмисления си живот.Но, това няма значение.Все пак, мисля че чехите, поляците, унгарците, словенците като мъже се справиха по-добре от нас.И хърватите.Това нещо все пак означава.Така де.

- 01-05-2011|Бойка Асиова  – Мъжка самота

Винаги ми е интересно да чета Румен Леонид. И да го слушам. Често в една посока съм с написаното от него.

В личния си архив пазя една снимка от конгреса на СБП в залата на Народното събрание през пролетта на 1989 г. Това бяха серията конгреси на всички творчески съюзи, на които открито се заговори за невъзможността повече да се живее така. Пробиха бента, който удържаше наслоения тлак.

Когато Тодор Живков дойде в парламента, никой не стана, не изръкопляска. Не му се беше случвало да се появява в тишина. На лицето му легна облак. Любомир Левчев, тогава председател на съюза, си изкара акъла. Тодор Живков бързо напусна конгреса, Левчев изприпка по него.

Христо Радевски даде тон. От трибуната повишаваха учестеното дишане на залата Стефан Продев, Блага Димитрова, Надежда Драгова, Тончо Жечев...

В дъното на залата Румен Леонидов и други писатели и поети се кефят. През очилата му се виждат искри. В очите му голяма надежда и очакване.

Това е преди 22 години

- 01-05-2011|Ema Ivanova (Mila Muratti)  – Не ми харесва

Не ми харесва. Авторът си е приватизирал "прехода" и го е обозначил като мъжки. "Синовете ни" (но не и "дъщерите ни") слушат "негърска" музика. Ами много се радвам за вас, г-н Леонидов. Но аз от опит знам, че хората, които делят нещата на женски и мъжки, на негърски и бели, на родина и чужбина, действително са обречени да си останат там – в "мъжката" си "самота". Трогателно откровено и демоде.

- 05-07-2011|Невена Крумова  – На децата на прехода и всички други деца по света

Самотата не е мъжка,

нито женска,

а винаги детска.

На онова дете което иска

да е обичано,

но не завинаги

и не понякога,

а сега.

И да има с кого да си играе

освен със слънцето,

с вятъра,

с водата

и пясъка

Което иска да чува думи,

но не от радиото и телевизора.

Думи от човешките уста

изречени сега

и то за него.

Да бъде чуто.

Не за да забавлява със детския говор възрастните

и не за да му отговорят с присмешката на своята сериозност,

само за да ги остави на мира,

да го залъжат нещо там.

За могат да водят пак сериозните си разговори,

в които то не е участник,

в които няма думи

изречени сега

и то за него.

Тогава идва самотата,

за да играят заедно.

И да!

Тя самотата винаги е детска,

не е ни мъжка, нито женска,

а е на онова дете, което

с нея си играе.

Фантомът на суверенността

Автор: Деви Думбадзе

Не е изминала дори и седмица от заповедта на президента Саакашвили да се навлезе в столицата на Южна Осетия. Грузинските войски са отблъснати, те воюваха само два дни. Веднага щом се появиха руските танкове и започнаха нападенията по въздуха, Грузия едностранно обяви военно примирие. Русия използва дългоочакваната и многократно провокирана възможност бързо и тотално. В момента Южна Осетия се намира напълно под руски контрол. Също и в Абхазия започнаха боеве. Нещо повече, руски войски се намират в среднозгрузинския Гори, родният град на Сталин. В преговорите за бъдещия статус и роля на Грузия в отцепническите райони остава значителен заплашителен потенциал.

Демонстративна подкрепа

Само ден след свикването им войниците от запаса бяха отново изпратени в къщи. Броят на убитите остава неясен. Грузия говори официално за 200, Русия за над 1500 жертви. Десетки хиляди се намират в бягство. Първият баланс е шокиращ: освен убитите и ранените има около 250 000 грузински бегълци от Абхазия и други десетки хиляди от Южна Осетия. Шансовете им да се завърнат някога в родината са по-малки от всякога.

И въпреки това грузинското правителство си позволява еуфоричен митинг на площада на свободата в Тбилиси. Опозицията, доскоро все още противник на почти всички действия на Саакашвили, сега онемя. Вместо критика цари одобрение и демонстративна поддръжка. Грузинските медии възхваляват президента като герой на нацията. Водещият народен представител Бокериа крещи пред тълпата, че Грузия няма да позволи да бъде поставена на колене още хиляди и хиляди години. При това тежкото военно и политическо поражение е повече от ясно.

В цялата страна скърбят роднините на загиналите войници, запасняци и цивилни граждани. Мнозина грузинци не разбират какво се е случило, защо е била започната тази още от самото начало осъдена на неуспех операция. Но откритата критика е рядка, хората се страхуват да не бъдат дамгосани като предатели на нацията. Социалният натиск е голям. След обичайния поздрав информационните предавания по телевизията продължават с фразата: „Ние трябва да бъдем сплотени. Бъдете силни, бъдете единни.“ Това е пожелание, но същевременно и предупреждение.

Правителството на Саакашвили сгреши в преценката си. В един определен смисъл то все още мисли и действа в традиционните сталинистки, волунтаристки категории. Те имат корените си в битките между бандите по грузинските улици и днес все още играят огромна роля. По улиците безпрекословната лоялност към патрона-защитник е най-висшата максима: подвластният изпълнява неговите искания, без да ги поставя под въпрос, в замяна на което получава от него защита при различни обстоятелства – срещу полицията, срещу органите на властта, срещу други банди. Това разменно отношение на лоялност и защита между неравни страни грузинското правителство изглежда пренася върху отношенията си с „приятелските страни“. При това то не познава структурните, базиращи се на обективност властови отношения между модерните страни.

Към НАТО, ЕС и САЩ Грузия се отнася като към патрон-защитник. Обявеният прозападен курс не би могъл да бъде по-ясен. С 2000 войници Грузия предостави третия по големина военен контингент в Ирак – една сравнително висока цена за нейните аспирации за членство в НАТО. Икономическите реформи се изразяват в крайна либерализация, без дълбоки промени и ревитализация на държавноправните институции. Правителството жъне големи международни похвали – и това въпреки насилствените мерки срещу опозицията през 2007 година, ограничаването на медийната свобода, оказването на натиск върху съдилищата и други социални проблеми. Метафората на Джордж Буш за Грузия – „маяк на свободата“ – се превърна в банална фраза не само по грузинските медии.

Лоялният питомец Грузия е на мнение, че може да очаква подкрепа от своите патрони-защитници и при авантюристичните си акции в Южна Осетия. Да, Саакашвили отговори на въпроса дали смята, че може да има военен успех срещу Русия с думите, че не е луд. Но само преди няколко дни в парламента можеше да бъде чут един народен представител, който с буйна емоционалност ругаеше „международната общност“, която е изоставила Грузия пред руската агресия. Обществената нагласа, че в краен случай Западът ще подкрепи Грузия с действия, също и военни, се превърна в непоклатима сигурност. Нарцистката самовлюбеност и почти мегаломанското себенадценяване на грузинското правителство изглежда не допуска съмнения относно това, че приятелите на Грузия биха рискували и война с Русия. То скоро беше принудено да преглътне горчивата истина.

Трудно е да се намери едно-единствено обяснение за самоувереността, с която бе потърсено военното решение. От страна на държавата националистките настроения и пропаганда бяха форсирани вече отдавна. От 2008 бурно растящите грузински въоръжени сили разполагат със собствен, покриващ цялата страна телевизионен канал на име Сакартвело. Сред ежедневните военни новини, документални филми на военни теми и възвеличаването на грузинските войници като национални герои по него вървеше и рекламна кампания за грузинската армия. В рекламния клип се представяха грузински младежи, преминаващи през вратите на казармата при записването им в армията. Тази картина беше покрита от следния цитат:

„Веднъж завинаги ние трябва да разберем, че никога няма да можем да си възвърнем изгубените територии, нито чрез молитвата, превърнала се във формалност, нито чрез упование в Лигата на Нациите, а само и единствено чрез силата на оръжията.

Адолф Хитлер, 1932.“

Войнстващ национализъм

Този войнстващ национализъм, който заплашва да изгуби всякаква връзка с действителността, вероятно е бил силно подсилен от обидата след изгубените конфликти в Южна Осетия и Абхазия преди петнайсет години. Грузия е впримчена между своята принизена роля срещу Русия (като реален враг, стоящ зад Абхазия и Осетия), своята зависимост от международна помощ (която обаче няма да дойде във военна форма от страна на държавите на НАТО) и предявяваното към самата себе си изискване да си възвърне териториалната цялост.

Това разцепление може да бъде почувствано всеки ден в обществеността. То е, което кара медиите да възхваляват образа на нацията-герой. На Грузия й липсва суверенността, необходима за политическо решаване на проблемите – и това води дотам, че вместо по юридически, към проблема в края на краищата се подхожда по военен начин. Именно непрекъснатото изживяване на тази липса е нещото, което не позволява да се изключат подобни разрушителни военни акции и за в бъдеще.

Източник

ДЕВИ ДУМБАДЗЕ

Грузинецът Деви Думбадзе (род. 1978), е следвал философия, филмови и телевизионни науки в Тбилиси и Бохум (Германия). В момента той пише в Бохум дисертация върху теория на телевизията и грузинска телевизонна и социална история.

Коментари (3)

- 23-08-2008|Unregistered|сени  – митоманството едва ли може да се нарече добра поли

Джордж Уокър Буш за съжаление е почти толкова умен, колкото Саакашвили (който се държи почти като платен американски агент, въпреки че на руската политика свърши работа, без да иска...)

Една малка страна или нация може да си смени патрона-защитник, господаря, "Големия брат", но този акт сам по себе си никога не е бил достатъчен да намери тази страна/нация път за себе си.

- 24-08-2008|Unregistered|Common sense  – горния коментар

Един народ се бори за свободата си, и както винагисе намират идиоти, които да омаловажат този факт. Повтарят най-тъпите пасажи от рускатапропаганда – за Саакашвили, който бил платен агент, не по-умен от "господаря си" Джордж Буш. Извинете г-н Сени, на платените тъпаци на Путин – включително и в България кога ще благоволите да обърнете внимание?

- 24-08-2008|Unregistered|Guest User  – Фантомът на суверенността

Някои забравят историята на България.А тя е толкова подобна на тази малка страна Грузия. Някои обичат империите. Все още щяхме да бъдем турска провинция. Предстои Денят на Независимостта. Айде нека не ставаме съучастници на палачите днес.

Голямото

Автор: Здравка Евтимова

Грозен беше Аго. Когато се съгласи да гледа мен и сестра ми Синка, ми се видя неугледен, с жълто като прахта по улицата лице. Отначало вярвах на хората, че ни осиновил, за да прибира детските пари, които отпускала държавата. Колко съм била глупава.Той продаваше стари черги, откупуваше дрехи за стотинки. Трупаше черни, бавни левчета и ми казваше:

– Чакай, Цинче. Ще съберем достатъчно пари да те отведа до морето. То е голямо и синьо. Така му викахме – „Голямото синьо“. – Ще съберем пари за Голямото синьо, Цинче. Сега ще ти покажа какво е морето – той ни правеше море – на мен и на сестра ми – в един буркан. Сипваше вода, после слагаше синьо от водни бои и аз ръсех отгоре половин пакет сол. „А ма, ненормалнице – крещеше Ванча, жената на Аго. – Лочиш ли я ти тая сол, пиеш ли я?“, а аз се зъбех – да, пия я! Мъжете ме харесват повече така. Тя се гърчеше, тази глупава Ванча, и викахме доктор Господинова да й вкарва маркучи във вените и да я спасява. Проклета беше дъртата Ванча. Търбухът ми бил ненаситен за мръсни постели, така говореше за мен като пораснах. Сестра ти какво е чедо, а ти си чума! Аго ни правеше море в оня буркан. Аз все сънувах кораби и риби от злато.

– Не бой се, Цинче, момичето ми. Ще имаме хляб и тая седмица – казваше Аго. Болеше го главата, но аз го целувах вечер по голото теме. Нямаше нито едно влакно по черепа, горкият, като варосана стена беше главата му. На мен ми изглеждаше красива, като кораб в далечината. Всеки ден пусках стотинки в буркан за мотора, с който щеше да ме отведе до морето. Целувах момчетата за стотинки в задния двор на училището и тогава разбрах, че го мога. Сигурно от истинската ми майка, оная, дето всеки ден излизала на магистралата, се е прехвърлило у мене. Търчаха момчетата след мене, и трупах стотинки за мотора на Аго, за да видя Голямото синьо.

– Ти можеш да пееш като птица, Цинче – каза ми един ден Аго. – Виж, Синка, сестра ти, е толкоз добро дете, но не може да пее като тебе. Доктор Господинова е златен доктор. Всичко живо дето ходи из града, тя го е вдигнала на крака. Но и тя не може да пее. Ванча прави най-хубавия боб, но не я бива да пее. Ти го можеш, Цинче. – Песните ли? Тях ги чуваш. Те си стоят в гърлото от само себе си, само трябва да зинеш и излитат на орляци. – Ето ти тия пари, Цинче – каза ми Аго. – В София има конкурс за такива, дето могат да пеят. Иди. Покажи им какъв глас е пораснал в Радомир, „Арката“.

– Ама нали ще ходим до Голямото синьо, тате Аго? – казах му аз. – Нали десет години ги събираме тия стотинки в тоя буркан за Голямото синьо.

– Ти си моето Голямо синьо, Цинче – казва ми той. – Вземи парите, не искам мотор. Пък ние ще си правим наше Голямо синьо в тоя буркан. Ще си правим Голямо синьо и ти ще ме изпееш оня песен за Диляна, дето белела платно. Тая песен ще ни е кораб, искаш ли?

Аз пеех, той слушаше и главата му, без влакно коса по нея блясваше в пот, отеклото му лице се отваряше, усмихваше се грозното му, болно лице, и аз знаех, че сме там, на Голямото синьо, и той се вози на някой огромен кораб. Тогава го целувах по челото.

– Така никога няма да те боли главата – казвах му. – Синка му носеше бобената чорба на Ванча, а аз се молех все някога да се съгласи да си купи мотор, да отиде до Голямото синьо.

Даде ми парите от оня буркан. Аз вместо на конкурс, отидох на море с Наум, онзи, дето ни продаваше дрехите втора употреба, Не можахме да стигнем до морето. В мотел „Ралица“ на четири километра от Радомир спряхме. За три дни изядохме и изпихме всичките пари. Наум ми казваше, че съм страхотна, пък съм била толкоз млада, почти дете. След този Наум дойде друг Наум, после втори, трети, десети.

– Изкара ли конкурса, Цинче? – пита ме Аго, когато се върнах онзи, първия път, от мотела.

Не можех да му кажа, че аз и втората употреба сме изпукали всичките пари за три дни – левчетата от старите дрехи, скъсаните черги, щърбавите чинии, които той продаваше из цял Перник, Кюстендил до Мелник чак. Не можех да го погледна в очите. Беше ми мъчно да седя до него, докато той правеше нашето Голямо синьо. Гърлото ме свиваше, когато ми казваше:

– Нищо, втори конкурс ще има, Цинче, чедо. Там ще ги биеш, гласът ти е голям като небето. Като знанието на доктор Господинова е голям, а тя е изцерила де що човек ходи из нашия край. Даже е по-голям гласът ти, Цинче. Знание се трупа, а глас не се трупа. Той си е там, като Голямото синьо. Не се вижда ни край, ни бряг в твоя глас.

Така си отиде Аго. Не узна, че не се явих на оня конкурс в София и на никой конкурс в София не се явих повече. Но пак няма ни край, ни бряг в гърлото ми.

Родих едно хлапе, мършаво и слабо червейче, на Наум. Така – нека се радва Аго, че има внук! Но този Наум е като всички други – аз решавам какво ще правим, също както Ванча решава, когато държи шията на пилето на дръвника и се гласи да я прекъсне. Само заради Аго си мисля, че има и други хора. Такива, които могат да видят Голямото синьо в тебе. Могат да зарежат мотора, за който цял живот са мечтали. Тате Аго, не си ми баща, но те имам като сто бащи, като хиляда бащи, като най-голямото мое синьо те имам, Аго. Да знаеш, донесох на гроба ти един буркан от истинското море. Но то не е нищо, тате Аго. То нищо не е. Има бряг и сол има в него. Но в нашето Голямо синьо, тате Аго, няма край и няма бряг. И в тебе няма край, и бряг. Да знаеш, че за мене доктор Господинова е голямо синьо, защото те спаси толкова пъти с хапчетата си. Дори на Ванча съм простила, защото те гледа и защото тихо те изпрати до Черни връх, при тишината, откъдето няма връщане.

Никой не може да ме командва Аго. Ти ме научи като имам голямо и синьо, да не се плаша от нищо. И в сестра ми има голямо и синьо. Сигурно в нея е отишла другата половина от кръвта на майка ни, доброта половина. В очите й от време на време си се спирал ти и ми се струва, че там си останал.

Толкова е глупава, горката. Защо се хвана с онзи бедняк, Спас горския от Радомир? Ожени се за него, заряза Испания, и се зарови в оная стара съборетина, на горския. Но може би това е то, голямото синьо у човека, тате Аго. Да срещнеш някой като Спас и да намериш нещо в него, дето няма нито край, нито бряг. Синка го може това. То си е в нея, от майка ни е. То не е глас да се чуе, не е картина, да го видиш. То е като твоя мотор, с който си мечтаеше, тате Аго, за да ни заведеш на морето. Но морето нищо не струва, тате. Нищо не струва пред нашето море, което ти ни правеше в буркана – вода от чешмата, синьо от водните боички и половин пакет сол. Дано и за сина ми някой направи море. Дано Спас направи голямо синьо за Синка. За мен си зная, няма да има, но нищо. Аз ще направя море за някого. Никой не може да ме командва. Ако някой опита, просто не знае какво го чака. Тате Аго. Тате Аго!

ЗДРАВКА ЕВТИМОВА

Здравка Евтимова (род. 1959) е българска писателка.Завършила е Великотърновския университет през 1985 г., специалност английска филология.Автор е на четири сборника с разкази и четири романа, публикувани в България. Нейни разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Австралия и Германия, където през 1999 г. тя печели наградата за къс разказ в конкурса за разкази на фондация Lege Artis.

Коментари (6)

- 22-08-2008|Unregistered|Здравка Евтимова  – Голямото синьо

Здравче, хубаво си го измислила, но защо не го редактира и по-ясно да поднесеш идеята?

Помня те колко беше притеснителна. Работихме заедно през 1997 г. в една тъпа тв-програма.

Желая ти късмет!

- 06-09-2008|Unregistered|Guest User

Много си е добър разказа. И идеята си я бива. Най-хубавото е, че не е като от учебник ясна и поднесена на тепсия. Нито е взета от живота – по-скоро тя те взема и те хвърля в произвола на живота...

А иначе – толкова мъка има по тоя свят, Боже...

- 09-09-2008|Unregistered|Guest User

Здравка Евтимова си може да пише. Малко са бг-авторите, дето не се чува от текстовете им как дълбоко поемат дъх и си мислят: "Сега, какъвто съм велик, ще напиша един разказ за чудо и приказ!" И после пишат високопарни баналности. А Здравка си ги реди едни такива ... скромнички и задушевни. Желая й всичко най-добро!

- 14-07-2009|Светла  – Животът не е чак толкова лош

Прекрасно е, признавам че много ме развълнува, но не може ли веднъж да прочетем и нещо по-весело. На 17 съм, нямам кой знае какъв опит в писането, въпреки че правя опити, но знам какво искам да чета. Искам да си повдигам настроението и духа след прочитането на определен разказ, а не да се депресирам и да мисля колко мъка има по света.

- 26-06-2013|Гост

Обожавам разказите на Здравка Евтимова!

- 27-06-2013|Спас Гърнев  – Среден (3)

Фолклорна "стилистика", казано благоразположено. Милата жена бъбри, резултатът е образец на постмодерната ни литература. Това, не е накуцване подир овехтели образци, а подир нещо още по-безпомощно – подир самото подражание.

Незапочнат дневник на един социален работник – Част I

Автор: Албена Прокопиева

Има недовършени дневници. Няма незапочнати. И все пак, когато си социален работник от 15 години, попълнил си купища анкети, формуляри, ваучери, социални доклади, преживял си стотици необикновени истории от обикновения живот, можеш поне да се опиташ да откриеш отговора на въпроса – кучешка работа или пеперуда на рамото.

Преди месец участвах с група социални работници от проекти за предотвратяване на изоставянето в един преживелищен тренинг за социална работа по приемна грижа. Тренингът завърши с нережисиран разказ за коте, куче и социален работник – и груповият извод, че социалната работа у нас си е кучешка работа. Финалът остана отворен за дописване. И вече месец ме гложди тази тъжна фиксация на синдрома, наречен „черна неблагодарност“. Защо кучешка работа?

От памтивека се знае, че кучето е най-добрият и най-верният приятел на човека. И как се отблагодарява човекът на добрия си и верен приятел? Видно как – с унизителното понятие „кучешка работа“! Под кучешка работа се разбират мръсни неща, недостойни за човека постъпки, най-долни деяния. Емоционалната оцветеност на изразите кучешко време, кучешка работа, кучешки държава, кучешки живот не им пречи да не слизат от топ листата на най-употребяваните за ежедневието ни характеристики. И книга за прехода, от който май още не сме се измъкнали излезе – „Кучешки времена“ на Илия Троянов – отричана или приемана с овации – все едно. Кучешките размисли за това, че няма значение колко си голям, а само колко големи са кучешките ти мечти, защото само те са останали безплатни в бакалницата на живота, карат всяко уважаващо себе си куче да погледне жално, когато хората поставят човешките си пороци под кучешкия знаменател. Пороци, на които сами робуват. Куче, възпитано правилно, не краде, когато не е гладно – както правят много от хората; кучето не оставя новородените си в контейнери за боклук, както правят някои женски екземпляри от биологичния вид ЧОВЕК; мъжкото куче не пребива женското или кутретата, подобно на много съпрузи и бащи; кучето не продава приятелите си или принципите си за 3 или 30 кокала, както се случва доста често между хората. Дали този „кучешки“ морал би бил удобен за повечето човеци? Кучетата не нападат в гръб, не познават думата донос. В различни времена – от това на диктатора Сула, до това на Сталин, един устен донос е бил достатъчен, за да резнат нечия глава или собственикът й да бъде изпратен на дълга сибирска почивка. И най-ревностни клеветници са или освободените роби, или тези, на които си сторил добро, не по мярка на тяхната завист. Кое куче на света може това? И какво общо има тук социалната работа.

Преди 15 години, когато научих, че съм спечелила конкурс за социален работник, подскочих от радост, а после се уплаших. Тъкмо навлизаше масовото американско кино и правомощията на социалните работници да отнемат деца от неуравновесени и негрижовни майки, звучаха фантастично за нашите уши. За сведение тогава у нас нямахме кучешки приюти, но имахме над 30 хиляди деца в сиропиталища и домове. По-късно щях да виждам как неуравновесени, болни и безработни майки предлагаха секс или просеха, държейки в скута си невръстни деца. Щях да описвам в социални анкети как в една стая, на едно легло и едно пробито корито живеят двама родители, осем деца и едно бебе. Щях да си спомням американските филми, когато инспекторите в Детска педагогическа стая върнаха обратно при бащата осемгодишната Златка, която той беше качил на нощния влак за Русе, за да припечели с просия или джебчийство, а пред органите на властта обясняваше, че тя била своенравна и често правела щуротии. Още толкова неща щях да науча за потайностите на обществото, че да се запитам – какво е помагаща професия? Тогава още нямаше Закон за закрила на детето, нито пък широко популярни екодвижения за толерантно отношение към животните. То май и бездомни кучета нямаше. След няколко години приеха закона, момичето беше защитено от грижовния баща, натрошил от бой и двете й ръчички, защото не откраднали достатъчно. Метафора на какво е „кучешката работа“? На собствените ни възгледи за света, за семейството, за социалната структура, за правата на другите, за механизма на намеса или разпределение на социалните блага. Сега паралелно в обществото ни вървят дебати както за деинстуционализацията на социалната система за детска закрила, така и за това дали кучешките приюти са достатъчно хуманни, дали кастрацията е адекватно решение, дали собственикът на домашен любимец може да му осигури щастлив живот. За кучета иде реч, но всъщност аналогиите са от нашия, човешкия свят. Културната глобализация в световен мащаб роди движенията на аболиционизма, антиколониализма, феминизма, екологизма – за да възстанови нарушеното социалното равновесие. В национален мащаб у нас, докато се преструктурира социалното пространство и се търсят по-адекватни негови модели, акцентът „кучешка работа“ всъщност пада върху другата, „човешката работа“…

По дефиниция социалната работа е професионална дейност, насочена към социалното включване на най-уязвимите групи хора в обществения живот на страната. Тя е комплекс от подпомагащи дейности за постигане на по-добро качество на живот, достойнство и отговорност на човеците. 500000 души от 83 страни по света празнуват световния ден на социалната работа. Подобна цифра кара всеки социален работник да се чувства обнадежден и окуражен в това, на което се е посветил – човешките права и социалната справедливост. Кучешкото в цялата работа е усещането, че някой измъква всичко изпод носа ти и го заменя с нещо неистинско, с кожен кокал за 5 лева. Социолозите ще намерят оправдание във феномените, съпътстващи прехода – бедност, безработица, престъпност, изолация на уязвимите групи, неадекватно законодателство. С тях и с кризата на ресурси (разбирай – липсващи пари за нормални заплати на социалните работници!) ще се „проговорят“ – за кой ли път от 15 години насам поставените на изпитание етични и морални норми на професионалистите в сферата на социалните услуги. Същите, които са принудени да вземат ежедневно решения за оцеляването на особено уязвими групи клиенти – деца в неравностойно положение, улични деца, самотни родители, хора с увреждания, етнически малцинства. Същите, които са подписали Етичен кодекс на социалната работа с водещ принцип „Социалният работник трябва да служи на клиента с отдаденост, лоялност, решителност“.

Какво е социалната работа днес у нас? Позволявам си да цитирам свободна обява от интернет: „Търси: СОЦИАЛЕН РАБОТНИК. Описание и изисквания – Работа с хора с увреждания, изисква силна мотивация. Седмична заетост – 40 часа. Необходима квалификация – минимум бакалавър. Категория – Обществени услуги. Тип работа – пълен работен ден, постоянна. Ниво – експертен персонал без ръководни функции. Населено място – Варна (област Варна), България. Дата – 21.08.2008. Тип обява Free (безплатна). Заплата – 200-250 BGN на месец. Струва ми се стигнахме до една от кучешките дилеми – свободен, но гладен кучешки живот на улицата, дори да си с порода, или осигурен, но окаишен живот. Дори и тя не покрива цитирания по-горе парадокс – ако си минимум бакалавър по специалността, спокойно можеш да си намериш добре платена работа, но не в сферата на помагащите професии. Тогава кой ще се грижи за мен, за детето ми, за родителите ми… ако са или пък утре придобият увреждане?!? Нали всички искаме висок стандарт на социално обслужване, т.е обслужване от добри и кадърни специалисти – социални работници, социални педагози. И още – силна мотивация?! Това със сигурност означава, че нормален човек не би го работил. Българските медицински сестри и социални работници, които заминават, за да станат санитарки в Англия, действително тръгват със силна мотивация, измерена в британски лири…

И преди да напиша, че днес се борим кучетата да имат свои паспорти, че за тях пазарът формира верига от специализирани магазини за храни, лекарства, играчки, козметика, че за тях има не само ветеринарни клиники, но и фризьорски салони, курсове по дресировка и кучешки хотели, да напиша и запеперудата… Да, не се чудете. Болката, кучешката болка в човешките очи е нещо, което не се вписва в социалните анкети. Нещо, с което не се свиква. Дванадесет години минаха и нито за миг не съм забравила лицето на 18-годишния Цветомир, оживено, напук на мъртвата хватка на левкемията. Приятелката му седи до него и погледите им чертаят затворен кръг. В единствената отоплена стая на жилището светят като малки слънца няколко портокала. „Да поговорим навън“ – казва майката, а той я спира: „Не, останете, аз знам, че умирам, задавайте вашите въпроси на мен“. Какво да питам, когато в гърлото ми всичко се е свило? Пък и кой да помогне? Нормативите за социално подпомагане са спазени, изчерпани за всички законови начини, открита е дарителска сметка, която остава празна и студена като останалите стаи на жилището, които, слава богу, той не може да види. Лекарите са го отписали, майката не. И продумва на вратата, че не може да намери дарители на кръв, че всяка банка кръв е още седмица живот. Подарих му тази седмица, защото само това можех да направя. След погребението, когато майката дойде в тогавашния Регионален център за социални грижи, говорихме дълго за нещата от живота, социалната работа и… равновесието във Вселената. Запомних думите и „че една пеперуда, кацнала на рамото ти може да промени баланса на Вселената. И може би към по-добро. За мен вие бяхте това.“ Не бях чувала по-страшна благодарност.

Може много финали да има оня недовършен разказ за куче, коте и социален работник. Дали „кучешка работа“, дали кацнала на рамото пеперуда е социалната работа в България днес. Читателите са достатъчно интелигентни, за да си отговорят.

Незапочнитият дневник ще започна с новината на Асошийтед Прес, че четириногите филмови звезди ще бъдат обезсмъртени в новооткритатаКучешка алея на славата във Великобритания, южен Лондон, Батърсий парк. Спонсор е Кенъл клъб, за които обезсмъртяването на тези кучета ще популяризира значението им в нашия живот. Те ще бъдат отличени с първите награди „Файдо“, смятани за кучешки еквивалент на наградите „Оскар“.

ТОГАВА ЩЕ ПРОДЪЛЖА СЪС СОЦИАЛНАТА РАБОТА.

АЛБЕНА ПРОКОПИЕВА

Албена Прокопиева е завършила българска филология, а после социални дейности. В момента  тя работи като социален работник в България, където, по собствените ѝ думи, „е моето място“.

Коментари (9)

- 30-08-2008|Unregistered|Guest User

Силен текст на силен човек в отвратителна държава на скотско племе с все по-закърняващи морални сетива.Искам да съм куче в щата Алабама (хубава песен на Пламен Ставрев)Колко често кацат пеперуди на рамото на хора като Албена? Все някъде някога има награда за доброто.

- 01-09-2008|Unregistered|S

Много вярно и много тъжно.

Браво, Албена. Не спирай дотук...

- 07-09-2008|Unregistered|Guest User

pozdravi za bitkata s viatarnite melnici :)

- 07-09-2008|Unregistered|www.roumena.net

Много ме развълнува начина на поднасяне на фактите, Албена. Може би битката с тези факти да изглежда на битка с вятърни мелници, но нашият свят се нуждае от Дон Кихотовци, особено сега, при това спешно...Как иначе да оцелее?

- 27-01-2009|Unregistered|Гост

хубав разказ. Много познат :) Вси4ко това съм го изпитала. Само ... не си наблегнала на емоционалната страна при сблъсъка с трагедията на другите. Няма го безсилието, когато има нужда от теб, а няма как да помогнеш. Не си описала, 4е си безсилна, когато трябва да действа6 ...

- 27-01-2009|Unregistered|Гост  – Re:

Гост писа:

хубав разказ. Много познат :) Вси4ко това съм го изпитала. Само ... не си наблегнала на емоционалната страна при сблъсъка с трагедията на другите. Няма го безсилието, когато има нужда от теб, а няма как да помогнеш. Не си описала, 4е си безсилна, когато трябва да действа6 ...

А дали всичко трябва да се развива непременно според единствения сценарий, който ти е познат? Ами ако има и други възможности?

- 17-02-2009|Unregistered|fini  – социалния работник

Отвратителна професия само който не е работил не знае за какаво става въпрос.за да си свършиш работата не трябва да влагаш емоционален момент. това те убива и изхабява. рещшаваш чужди проблеми за сметка на своите нерви и напрежение.и накрая резултата е нулев а ти вече си изхабен

- 02-07-2009|николай тодоров

Възхитен съм от статиите на г-жа Албена Прокопиева.Разказите и са много хубави.Трябва найстина хората с увреждания и в частност децата с увреждания да намерят своето място в обществото ни.Моето лично мнение е, че обществото ни не е така узряло да приеме хората с увреждания като пълноправни членове в обществения живот на държавата.Аз лично съм изпитал несгодите още като дете.Роден съм в гр.Ямбол в момента съм на 30 години.Роден съм със късна кръвообмяна на кръвта.Проходил съм на 9 години в гр.Котел където съм бил на санаториум за деца с увреждания.Върнах се от гр.Котел в Ямбол през 1993 г.за да завърша 7 и 8 кл. отначалото всеки ми се подиграваше и това продължи до като завърша основното си образование.След това през 1995 г.се записах в местнта ПГ"В.Левски" в Ямбол и завърших успешно през 1998 г. профил "История и география".Но отношението на съучениците ми бе друго нито имаше подигравки от тяхна страна.Уважаваха ме.След това 2002 г. завърших висшето си образование във ВТУ "Св.Св.Кирил и Методий" гр.В Търново специалност "Социални дейности"-бакалавър.След това през 2007 г.завърших в Софийсти университет Социални дейности-Магистър.Профилът ми беше "Социална работа с деца" Разбирахме се с колегите.Но несгодите започнаха през 2002 г. края на 2002 като се регистрирах в Д" Бюро по труда" Ямбол.От тогава се лутам да си търся работа по специалността си но все не се получаваше.моето лично мнение по този въпрос е че има дискриминация към децата и хората с увреждания на местно ниво в Ямбол.Статийте на г-жа Прокопиева са чудесни.Но имам един съвет.Да се наблегне на това,че хората с увреждания не могат да работят по специалностите си,които са завършили,а все убират трохичките на Бюрото по труда за мизерната му минимална работна заплата.Просто идеята ми е да се напише нещо по тази тема.Очаквам съдействие.

- 20-06-2012|Ваня  – социален работник съм

Откакто завърших образованието си работя в областта на социалната подкрепа доста нестандартно. Опитвам се да помогна на хората в България да променят така мисленето си, че никога да не ползват услугите на Д"СП" за помощи, а да имат достатъчно финансови средства, с които да си позволят индивидуална рехабилитация при здравни или възрастови промени. Уви, доста трудна задача съм си поставила – хората не искат или не могат да мислят с ЛЮБОВ за себе си. Чакат някой друг да разреши финансовите им проблеми, а и нали държавата им е длъжна.

МИЛИ ХОРА, ТОВА КОЕТО ВИЕ МОЖЕТЕ САМИ ДА РЕШИТЕ НИКОЙ НЕ Е В СЪСТОЯНИЕ ДА ГО НАПРАВИ ВМЕСТО ВАС!!!! ОБИЧАЙТЕ СЕ И МИСЛЕТЕ ЗА СЕБЕ СИ, ЗА ВАШАТА ПОЛОВИНКА И ЗА ВСИЧКИ, КОИТО СТЕ СЪЗДАЛИ С ЛЮБОВ!!!

Наистина тази професия е само за много силни хора – готови да слушат дълго, да чуят всички проблеми на хората и да намерят път за да им помагнат. В тази професия няма място за хора, които не могат да се раздават.

Информирайки се до смърт

Автор: Нийл Постман

Великият английски драматург и социален философ Джордж Бърнард Шоу отбеляза веднъж, че всички професии са конспирации срещу обикновените хора. Той искаше да каже, че хората, които принадлежат към елитни занятия – лекари, юристи, учители и учени – защищават своя статус чрез създаването на специални лексики, които са неразбираеми за обикновената публика. Този процес не позволява на хора отвън да разберат какво и защо вършат хората от професията – и защищава посветените от щателно проучване и критика. Професиите, с други думи, изграждат заплашителни стени от технически жаргон, отвъд които любопитното чуждо око не може да проникне.

За разлика от Джордж Бърнард Шоу аз не възразявам срещу това, тъй като считам себе си за професионален учител и ценя техническия жаргон толкова, колкото и всеки друг човек от професията. Но аз не възразявам и срещу това да се позволява от време на време на някого, който не познава тайните на моята професия, да влезе във вътрешните помещения и да изрази едно необразовано гледище. Такъв човек може понякога да изрази едно свежо мнение или, още по-добре, да види нещо по начин, който професионалистите са пропуснали.

Вярвам, че съм бил поканен на тази конференция точно за тази цел. Аз не разбирам особено много от компютърни технологии, не повече от средния човек – което не е особено много. Не разбирам нещата, които вълнуват един компютърен програмист или учен – и, разглеждайки описанията на презентациите за тази конференция, аз откривах, че всяка следваща от тях изглежда още по-мистериозно от предишната. Така че аз мога ясно да бъда определен като външен човек.

Но аз мисля, че онова, което вие искате тук, е не просто някакъв външен човек, а един външен човек, изразяващ гледище, което евентуално да се окаже полезно за посветените. Именно затова приех поканата да говоря тук. Аз вярвам, че разбирам нещо от нова, което технологиите вършат с културата и знам дори още повече за това, което технологиите премахват в културата. Всъщност, в началото мога да кажа, че онова, което технологията премахва, е тема, за която компютърните експерти очевидно знаят много малко. Слушал съм много компютърни експерти да говорят за предимствата, които компютрите ще донесат. Но с едно изключение – а именно, Джоузеф Вайценбаум[229] – аз никога не съм чувал някой да говори сериозно и изчерпателно за недостатъците на компютърните технологии; нещо, което ме удивява и ме кара да се питам дали професионалистите не скриват нещо важно. Искам да кажа, онова, което липсва сред компютърните експерти е усещането за технологическа скромност.

В края на краищата, всеки, който е изследвал историята на технологиите знае, че технологическите промени винаги са една Фаустовска сделка: технологията дава, но и технологията взема, при това не винаги в една и съща степен. Една нова технология понякога създава повече, отколкото разрушава. Друг път тя разрушава повече, отколкото дава. Но отношението никога не е еднозначно.

Изобретяването на печатната преса е един великолепен пример за това. Печатането насърчи модерната идея за индивидуалността, но то разруши средновековното усещане за общност и социална интеграция. Печатането създаде прозата, но превърна поезията в една екзотична и елитарна форма на изразяване. То направи възможна модерната наука, но превърна религиозната чувствителност в упражнение по суеверия. Печатането подпомогна растежа на националната държава, но, вършейки това, превърна патриотизма в една мизерна, ако не и убийствена емоция.

Друг начин да се каже същото е, че една нова технология тежнее към предпочитане на някои групи от хора и вреди на други. Учителите, например, вероятно ще бъдат направени ненужни от телевизията, както ковачите бяха направени ненужни от автомобила, както майстерзингерите бяха направени ненужни от печатната преса. Технологическите промени, с други думи, винаги водят до оформянето на печелещи и губещи.

В случая на компютърната технология не може да има спор относно това, че компютърът е увеличил мощта на големите организации като въоръжените сили, авиокомпаниите или банките и данъчните агенции. Също толкова ясно е, че сега компютърът е незаменим за изследователите в областта на физиката и другите природни науки. Но до каква степен компютърната технология е дала предимства на масите от хора? На работниците от стоманодобивната промишленост, на притежателите не магазини за зеленчуци, на учителите, автомонтьорите, музикантите, хлебарите, зидарите, зъболекарите и по-голямата част от останалите хора, в чиито живот компютърът сега нахлува? За тези хора техните лични неща са станали по-достъпни за мощни институции. Те биват по-лесно проследявани и контролирани; те биват подлагани на повече проверки и биват все по озадачавани от решенията, които се вземат по техен адрес. Те все повече биват свеждани до прости цифрови обекти. Те биват заравяни под планини от нежелана поща. Те се превръщат в лесни цели за рекламни агенции и политически организации. Училищата учат децата им да работят с компютърни системи, вместо да ги учат на неща, които са по-ценни за децата. С една дума, за губещите не се случва почти нищо, от което те наистина имат нужда – което е и причината те да бъдат губещи.

Сигурно трябва да се очаква, че печелещите – например, повечето говорещи на тази конференция – ще окуражават губещите да бъдат по-ентусиазирани относно компютърната технология. Това е поведението на печелещите и така те понякога ще казват на губещите, че с помощта на персонални компютри средният човек може да прави по-добри финансови баланси, да събира рецепти и да прави по-логични списъци за покупки. Те също им казват, че могат да гласуват от къщи, да пазаруват от къщи, да получат всяка желана информация в къщи и по този начин правят обществения живот ненужен. Те им казват, че животът им ще бъде воден по-ефективно, дискретно пропускайки да споменат от чия гледна точка, или каква би могла да бъде цената на една такава ефективност.

Ако губещите станат по-скептични, печелещите ги заслепяват с изключителните постижения на компютрите, много от които имат само маргинално отношение към качеството на живота на губещите, но въпреки това изглеждат впечатляващо. Евентуално губещите отстъпват, отчасти защото вярват, че специализираното познание на майсторите на компютърната технология е форма на мъдрост. Майсторите, разбира се, също вярват в това. Резултатът е, че определени въпроси не биват повдигнати – като например, на кого ще дадат компютрите по-голяма власт и свобода, и чия власт и свобода ще бъде намалена?

Сега, аз може би съм представил всичко това като една добре планирана конспирация, като че печелещите знаят много добре какво се печели и какво се губи. Но това не е точно начина, по който нещата се случват, защото печелещите не винаги знаят какво правят и докъде ще ги доведе то. Бенедиктинските монаси, които изобретиха механичния часовник през 12 и 13 век вярваха, че той ще предостави една точна регулярност за седемте периода на молитви, които те бяха задължени да спазват в течения на деня. Действително, той го направи. Но онова, което монасите не разбираха беше, че часовникът е не просто средство за проследяване на часовете, а и за синхронизиране и контролиране на действията на хората. И така, в средата на 14 век часовникът беше излязъл извън стените на манастирите и донесъл една нова и прецизна регулярност в живота на работника и търговеца. Механичният часовник направи възможна идеята за регулярна продукция, регулярно работно време и стандартизирани продукти. Без часовника капитализмът би бил напълно невъзможен. И така, тук имаме един голям парадокс: часовникът беше изобретен от хора, които искаха да се посветят по-непреклонно на Бога, а в края на краищата той завърши като технология, която беше от най-голяма полза за хората, които искаха да се посветят на печеленето на пари. Технологията винаги има непредвидими последствия и не винаги в началото е ясно кой или какво ще спечели и кой или какво ще изгуби.

Бих могъл да добавя, чрез един друг исторически пример, че Йохан Гутенберг по всички сведения е бил отдаден християнин, който би бил ужасен да чуе как Мартин Лутер, прокълнатият еретик, обявява печатарството за „най-висшия акт на милост на Бога, чрез който делото на евангелието се движи напред.“ Гутенберг мислеше, че неговото изобретение ще придвижи напред делото на Светия Римски Престол, докато всъщност то подпомогна една революция, която разруши монопола на църквата.

Ние разумно можем да се запитаме тогава дали майсторите на компютърната технология не смятат, че вършат за нас нещо, за което те и ние всъщност би трябвало да съжаляваме? Аз мисля, че такова нещо наистина има – и то се подсказва от името на моята беседа, „Информирайки се до смърт“. През оставащото ми време ще се опитам да обясня в какво се състои опасността от компютъра, и защо. Вярвам, че вие ще бъдете достатъчно открити, за да разгледате сериозно онова, което ще кажа. Сега, иска ми се да започна като ви разкажа за един малък експеримент, който провеждам от време на време през последните няколко години. Има хора, които описват експеримента като упражнение по измама и експлоатация, но аз ще разчитам на вашето чувство за хумор.

Ето как изглежда той: най-добре се провежда сутрин, когато срещна колега, който да не носи днешния брой на Ню Йорк Таймс. „Четохте ли Таймс днес сутринта”“, питам аз. Ако колегата каже „да“ то през този ден няма да има експеримент. Но ако отговорът е „не“, то експериментът може да започне. „Трябва да прегледате страница 23“, казвам аз. „Там има една невероятна статия за изследване, извършено в Харвард.“ „Така ли? И за какво става дума?“, следва обичайния отговор. Тук изборът ми е ограничен единствено от собственото въображение. Но аз мога да отговоря нещо от рода на: „Ами, направили са това изследване, в резултат на което става ясно, че най-добрият начин за отслабване е да се яде много. Оказва се, че едно нормално хранене, допълвано от солидни порции шоколадови еклери – например по шест пъти на ден – било най-добрият подход. Изглежда, че еклерите съдържат някакви специално вещество – доколкото си спомням, името е инкомиален диоксин – които изгарят калории с някаква невероятна бързина.“

Друга възможност, която обичам да използвам при колеги, за които знам, че са особено загрижени за здравословния си начин на живот, е следната: „Мисля, че това ще те заинтересува“ казвам аз. „Неврофизиолозите в университета в Щутгарт са открили връзка между сутрешното бягане и спадането на интелигентността. Изследвали са 1200 души в течение на пет години и са открили, че колкото повече се увеличават часовете, които хората отделят за бягане, толкова по-бързо спада интелигентността им. И сами не знаят на какво точно се дължи това, но фактът е доказан.“

Сигурен съм, че вече разбирате в какво се състои моята роля в експеримента: да отчета нещо доста нелепо – човек би могъл да каже дори трудно за вярване. Позволете ми тогава да ви съобщя някои от моите резултати. Освен ако това не е втория или трети път, в който прилагам експеримента към една и съща личност, повечето хора веднага вярват, или поне не подлагат на съмнение онова, което им казвам. Понякога те отговарят: „Наистина ли? Ама възможно ли е това?“ Понякога съм свидетел на закъсняла реакция, при която те отговарят: „Къде, казвате, било извършено това изследване?“, а друг път даже: „Знаете ли, май вече съм чувал нещо такова.“

Сега, човек може да стигне до няколко извода, които могат да бъдат направени от тези резултати, един от които беше изразен от Х. Л. Манкън[230] преди петдесет години, когато той каза, че няма идея, която да е толкова глупава, че да не се намери университетски професор, който да не повярва в нея. Това е повече обвинение, отколкото обяснение, но във всеки случай аз съм опитвал този експеримент и с не-професори, при което резултатите са долу-горе същите. Друго възможно заключение е онова, изразено от Джордж Оруел – също преди петдесет години – когато той отбеляза, че в наши дни средният човек е приблизително толкова наивен, колкото и през средните векове. През средните векове хората вярваха в авторитета на тяхната религия, независимо по какви въпроси. Днес ние вярваме в авторитета на науката, независимо по какви въпроси.

Но аз мисля, че тук може да се направи и друго, по-важно заключение, отнасящо се до онова на Оруел, но отклоняващо се от него под прав ъгъл. Става дума за факта, че светът, в който живеем, е почти напълно неразбираем за повечето от нас. Няма почти нито един факт – без значение дали действителен или въображаем – който може да ни учуди за дълго време, тъй като ние не разполагаме с някаква разбираема и последователна картина за света, която да направи факта да изглежда като неприемливо противоречие. Ние вярваме, защото няма причина да не вярваме – никаква социална, политическа, историческа, метафизическа, логическа или духовна причина. Ние живеем в свят, който – в по-голямата си част – няма смисъл за нас. Нито дори технически смисъл. Нямам пред вид това, че възнамерявам да проведа експеримента си с тази аудитория, особено след като вече съм ви разказал за него, но ако бих ви уведомил, че седалките, на които седите в момента, са произведени чрез някакъв специален процес, при който се използва кожата на Бисмаркова херинга, то на какво основание бихте се противопоставили? Защото, според всичко, което знаете – всъщност според всичко, което зная и самият аз – кожата на една Бисмаркова херинга действително би могла да бъде използвана за производството на креслата, върху които седите. И ако бих намерил някой индустриален химик, който да потвърди този факт чрез описанието на някакъв неразбираем процес, в хода на който те са прозиведени, то може би утре самите вие ще разказвате някому, че сте прекарали вечерта, седейки върху една Бисмаркова херинга.

Може би ще се приближа малко повече до онова, което искам да кажа, чрез една аналогия: ако отворите чисто нова колода карти и започнете да ги обръщате една по една, вие сигурно ще придобиете сравнително ясна представа за това какъв е техния ред. След като сте преминали от ас пика до деветка пика, то сигурно ще очаквате следващата карта да е десятка пика. И ако вместо нея се появи тройка каро, вие ще се учудите и ще се запитате що за колода карти е това. Но ако ви дам колода, която е била разбърквана двадесетина пъти, а след това ви помоля да обръщате картите, вие няма да очаквате някоя определена карта – тройка каро би била също толкова вероятна, колкото и десятка пика. След като не притежавате база, от която да изградите някакъв порядък, то няма да има и причина да реагирате с недоверие или дори удивление при появата на която и да било карта.

Въпросът е в това, че в един свят без какъвто и да било духовен или интелектуален ред, нищо не е невероятно; нищо не е предсказуемо и, следователно, нищо не представлява особена изненада.

Всъщност Джордж Оруел беше повече от несправедлив към обикновения човек от средните векове. Ценностната система в средните векове напомняше доста една чисто нова колода карти. Съществуваше един подреден, разбираем мироглед, започващ с идеята, че всяко познание и доброта идват от Бога. Онова, което свещениците можеха да кажат за света, следваше от логиката на тяхната теология. Нямаше нищо случайно в нещата, които хората трябваше да вярват, включително и фактът, че светът е бил създаден в девет часа сутринта на 23 октомври през годината 4004 пр. н. е. Това можеше да се обясни – и беше обяснявано – за всеобщо задоволство. Същото се отнасяше и до факта, че 10.000 ангели могат да балансират на върха на една игла. Звучеше напълно смислено да се твърди, че Библията е проявеното слово на Бога и че вселената е населена от ангели. Средновековният свят беше разбира се мистериозен и изпълнен с чудеса, но той не беше лишен от чувство за ред. Обикновените мъже и жени може би не са разбирали как точно суровата реалност на техния живот приляга към великия и благосклонен план, но те не се съмняваха, че такъв план има – и техните свещеници бяха напълно способни, чрез извеждане от шепа принципи, да го направят ако не рационален, то поне последователен.

Ситуацията, в която се намираме ние, е много по-различна. И, бих казал, по-тъжна, по-объркваща и със сигурност по-мистериозна. Тя прилича на разбърканата колода карти, за която говорих преди малко. Няма последователна, цялостна концепция за света, която да служи като основа, от която израства зданието на вярата. И, следователно, в един определен смисъл ние сме по-наивни от хората от средните векове – и по-уплашени, защото някои могат да ни накарат да повярваме почти всичко. Кожата на една Бисмаркова херинга има почти толкова смисъл, колкото и една винилова сплав или инкомиален диоксин.

Това, по свой начин, не е наша вина. Ако ми е позволено да обърна с главата надолу мъдростта на Касий[231]: вината не е в самите нас, а почти буквално в звездите. Когато Галилео насочи телескопа си към небесата и така накара Кеплер да направи същото, те не откриха там нито магия, нито пък някакво божествено откровение, а само геометрически схеми и уравнения. Бог, както изглеждаше, беше по-малко морален философ, отколкото майстор-математик. Това откритие помогна да се даде импулс за развитието на физиката, но само навреди на теологията. Преди Галилео и Кеплер беше възможно да се вярва, че Земята е стабилният център на вселената и че Бог е особено заинтересуван от нашите дела. По-късно Земята се превърна в самотен пътешественик в една мрачна галактика от един скрит ъгъл на вселената и за нас не остана друга възможност освен да се чудим дали Бог изобщо се интересува от делата ни. Подреденият, разбираем свят на средните векове започна да се разнищва, защото хората вече не откриваха в звездите лицето на един приятел.

И още едно нещо, което някога беше било наш приятел, се обърна срещу нас. Става дума за информацията. Имаше време, в което информацията беше ресурс, който помагаше на човешките същества да решават специфични и належащи проблеми от своята околна среда. Вярно е, че в средните векове имаше недостиг на информация, но самата й липса я правеше както важна, така и полезна. Това започна да се променя, както всеки знае, през късния 15 век, когато един златар на име Гутенберг, от Майнц, направи от една стара винарска преса печатна машина и, вършейки това, създаде нещото, което днес ние наричаме експлозия на информацията. Четиридесет години след изобретяването на пресата имаше печатарски машини в 110 града в шест различни страни; 50 години по-късно вече бяха отпечатани повече от осем милиона книги, почти всички те изпълнени с информация, която преди това не беше достъпна за обикновения човек. Нищо не е по-заблуждаващо от идеята, че компютрите са въвели епохата на информацията. Печатната преса започна тази епоха – и оттогава насам ние вече не можем да се освободим от нея.

Но онова, което започна като освобождаваща струя, се превърна в потоп от хаос. Ако мога да взема собствената си страна като пример, ето какво имаме ние: в Америка има 260,000 табели за афиши; 11,520 вестници; 27,000 видео магазини; 362 милиона телевизори и над 400 милиона радиоапарати. Всяка година се публикуват 40,000 нови книги (300,000) в целия свят и всеки ден се правят 41 милиона снимки и, само за сведение, над 60 милиарда рекламни пощенски писма пристигат в нашите кутии всяка година. Всичко от телеграфа и фотографията през 19 век до силиконовия чип през двайсетия е увеличавало грохота от информация, докато нещата днес са достигнали такива пропорции, че за средния човек информацията вече няма никакво отношение към решаването на проблеми.

Връзката между информация и действие е прекъсната. Информацията сега е стока, която може да бъде купувана и продавана, използвана като форма на развлечение или обличана като дреха, за да повиши собствения статус. Тя идва безразборно, без да бъде насочена към когото и да било, откъсната от някаква полезност; ние сме задръстени с информация, давим се в информация, нямаме контрол над нея, не знаем какво да правим с нея.

И причините, поради които не знаем какво да правим с нея, са две. Първо, както вече казах, ние не разполагаме с последователна концепция за самите себе си, за нашата вселена, нашето отношение едни към други и към нашия свят. Ние вече не знаем, както го знаеха средните векове, откъде идваме, накъде отиваме и защо. Тоест, ние не знаем коя информация е приложима и коя неприложима за нашия живот. Второ, ние сме насочили цялата си енергия и интелигентност към изобретяването на машини, които не вършат нищо друго освен да увеличават потока от информация. Като следствие от това, нашата защита срещу информационното пресищане е изтощена; нашата информационна имунна система не функционира. Ние не знаем как да я филтрираме, ние не знаем как да я намалим; ние не знаем как да я използваме. Ние страдаме от един вид културен СПИН.

И сега, в тази ситуация идва компютърът. Компютърът, както знаем, притежава качеството универсалност, не само защото начините да бъде използван той са почти безкрайно разнообразни, но също и защото компютрите биват широко интегрирани в структурите на други машини. Ето защо би било глупаво от моя страна да предупреждавам срещу всяко мислимо използване на компютър. Но не може да се отрече, че най-известните начини да се използва компютъра са свързани с информация. Когато хората говорят за „информационни науки“, те говорят за компютри – как да се съхранява информация, как да се намира и организира тя. Компютърът е отговор на въпроси като: как мога да намеря повече информация, по-бързо, в по-лесно използваема форма? Изглежда, че това са разумни въпроси. Но сега аз бих искал да ви задам някои други въпроси, които ми се струват още по-разумни. Напдана Ли Ирак Кувейт поради липса на информация? Ако между САЩ и Ирак се получи някаква нова, грозна война, ще стане ли това поради липса на информация? Ако деца умират от глад в Етиопия, става ли това поради липса на информация? Расизмът в Южна Африка, съществува ли той поради липса на информация? Ако по улиците на Ню Йорк скитат престъпници, става ли това поради липса на информация?

Или, нека дойдем на едно по-лично ниво: ако вие и съпругата ви сте нещастни един с друг и завършите брака си с развод, това поради липса на информация ли става? Ако децата ви се държат зле и носят на семейството ви срам, това поради липса на информация ли става? Ако някой в семейството ви има психически проблеми, това по липса на информация ли става?

Вярвам ще се съгласите, че онова, което ни разболява, което ни причинява най-много нещастие и болка – както на културно, така и на лично ниво – няма нищо общо с вида информация, която ни доставят компютрите. Компютърът и неговата информация не могат да отговорят на никой от фундаменталните въпроси, от които ние се нуждаем, за да направим живота си по-смислен и хуманен. Компютърът не може да ни предостави някаква организираща морална рамка. Той не може да ни каже кои въпроси си струва да бъдат зададени. Той не може да ни даде средство за разбиране на въпроса защо сме тук или защо се бием едни с други, или защо благоприличието ни напуска толкова често, особено когато най-много се нуждаем от него. Компютърът е, в един смисъл, великолепна играчка, която ни отвлича от занимаването с онова, пред което най-вече трябва да се изправим лице в лице – духовната празнота, познанието за самите себе си, полезните представи за миналото и бъдещето. Обвиняваме ли го поради тези причини? Разбира се, че не. В края на краищата, това е просто машина. Но тя ни бива представяна, с гърмящи тромпети, като на тази конференция, като един вид нов технологически месия.

Чрез компютъра, заявяват вестителите, ще направим образованието по-добро, религията по-добра, политиката по-добра, нашите умове по-добри – и, най-вече, самите себе си по-добри. Това, разбира се, са безсмислици и само младите или невежите и глупавите могат да повярват в тях. Само преди момент казах, че вината за това не е у компютрите. И това е вярно, поне в смисъла, в който ние не обвиняваме един слон за огромния му апетит или един камък за това, че е корав и студен, или един облак за това, че скрива слънцето. Това е тяхната природа и ние не очакваме от тях нищо по-различно. Но компютърът също притежава природа. Вярно, той е само машина, но машина, предназначена да манипулира и генерира информация. Това е нещото, което компютрите правят и следователно те притежават едно непогрешимо послание.

Посланието е, че чрез все повече и повече информация, опакована по-удобно, доставена по-бързо, ние ще намерим решения за проблемите си. И така всички умни млади мъже и жени, вярвайки в това, създават находчиви задачи за компютъра, надявайки се, че по този начин ние ще станем по-мъдри, по-благоприлични и по-благородни. И кой би могъл да ги обвини в нещо? Ставайки майстори на тази чудна технология, те ще се сдобият с престиж и власт, а някои от тях дори ще станат известни. В един свят, населен от хора, които вярват, че чрез все повече и повече информация раят става достижим, компютърният учен е цар. Но аз продължавам да твърдя, че всичко това е монументално и опасно прахосване на човешки талант и енергия. Представете си само какво би могло да бъде постигнато, ако тези таланти и енергия биха били насочени към философията, теологията, изкуствата, художествената литература или образованието? Кой знае какво бихме могли да научим от такива хора – може би дори защо съществуват неща като войни, глад, бездомни хора, психически болести и гняв.

Както нещата изглеждат в момента, гениите на компютърните технологии ще ни дадат Звездни войни и ще ни предоставят отговора на атомната война. Те ще ни предоставят изкуствения интелект и ще ни кажат, че това е пътят към познанието на самите себе си. Те ще ни дадат моментална глобална комуникация и ще ни кажат, че това е пътят към взаимното разбирателство. Ще ни дадат виртуална реалност и ще ни кажат, че това е отговорът на душевната бедност. Но това е само пътят на техника, на събирача на факти, на информационния вехтошар и на технологическия идиот.

Ето какво ни каза Хенри Дейвид Торо: „Всички наши намерения са само подобрени средства към един неподобрен край.“ Ето какво ни каза Гьоте: „Човек трябва всеки ден да се опитва да чуе една малка песен, да прочете едно хубаво стихотворение, да види добра картина и, ако е възможно, да каже няколко разумни думи.“ А ето тук какво ни каза Сократ: „Неизследваният живот не си струва да се живее.“

Бих могъл да ви кажа, ако имах време за това, какво са казали още Конфуций, Исак, Исус, Мохамед, Буда, Спиноза и Шекспир. Защото то е винаги едно и също: ние не можем да избягаме от самите себе си. Човешката дилема е, и винаги е била една и съща – и ние не решаваме нищо фундаментално като се покриваме с технологическа слава.

Дори и най-скромният герой от някой комикс знае това – и аз ще завърша, цитирайки мъдрия стар опосум на име Пого, създаден от художника Уолт Кели. Предлагам думите му на всички технологически утописти и месии, които присъстват тук. „Ние се срещнахме с врага“, каза Пого, „и той беше ние.“

1990

Източник

НИЙЛ ПОСТМАН

Нийл Постман (1931–2003) е американски професор, медиен теоретик и културен критик, най-известен с книгата си Забавлявайки се до смърт (1985).

Коментари (4)

- 07-03-2012|Dobroslav Bakalov  – ....

Prostete za latinicata!

Zlatko,nai-dobrata statia,koiato ste publikuval dosega v "Liberalen pregled",pone otkakto az go cheta.Molia,publikuvaite oshte ot syshtiat avtor.

- 08-03-2012|Георгиева  – Чудесна статия

Напомня ми много за Сергей Капица, който направо заяви, че информацията води до духовно обедняване.

Всъщност, колкото повече напредват "съобщителните технологии", толкова повече страда общуването между хората.

Сещам се за приятното усещане да получиш писмо от близък, приятел или пощенска картичка, изпратена откъдето и да било.

- 28-05-2012|серафим  – Общуването между хората

Напротив сега общуването става за секунди, т.е. информацията се предава и приема с голяма скорост, което бързо и точно обогатява хората. Компютрите са нещо ново в общуването , общодостъпно,това е една голяма къщна библиотека,свобода на словото и мислите.Нека да не робуваме на клишета, аз съм за новостите в живота, "всичко тече, всичко се променя, нека ние да не вървим след събитията, а поне да сме в крак с тях.

- 05-09-2012|Youlian  – Малко перспектива

Много интересни разсъждения, но преди да сме разперили крила в полемики в тази посока е добре да се знае че това е писано през 1990г, преди 22 години! Това всъщност е речта на Нийл Постман пред Немската Асоциация по Информатика (Gesellschaft fuer Informatik).

Ето и линк към оригинала на английски:

http://www.mat.upm.es/~jcm/postman-informing.html

Септември 2008

Радован Караджич и неговите внуци

Автор: Дубравка Угрешич

Аз не съм чудовище, аз съм писател!

(Радован Караджич)

През уикенда на 19-ти и 20-ти юли 2008 градчето Кий Уест във Флорида беше домакин на сто четиридесет и един Ърнест Хемингуеевци. Хемингуеевци от цяла Америка се събраха в Кий Уест за състезание по най-високата степен на физическа прилика между известния писател и неговите двойници. Тази година победителят беше Том Гризард, при, както се твърди, много силна конкуренция. Фотографията, която обиколи света, показва множество весели дядовци, изглеждащи като Дядо Коледа, избягал от зимните си задължения, тоест като Ърнест Хемингуей. Старците, които се срещат всяка година в Кий Уест на рождения ден на Хемингуей, участваха в състезания по риболов и писане на кратки разкази.

На следващия ден вестниците в Хърватско представяха фотографията на един старец, който няма каквато и да било връзка със сто и четиридесетте старци от предишното съобщение. В Хърватско на 21 юли 2008 почина Динко Сакич, на 86 години. Но кой беше Динко Сакич? Сакич беше комендантът на усташкия концентрационен лагер в Ясеновац, където евреи, сърби, цигани и комунистически ориентирани хървати бяха унищожавани систематично. След войната той успя да избяга в Аржентина и аржентинските власти го предадоха едва през 1999 обратно на Хърватско, където той беше осъден на двадесет години затвор.

В този „исторически“ момент мнозина хървати виждаха присъдата на Динко Сакич като несправедливост, защото за тях същата тази Независима Държава Хърватско (в която Динко Сакич беше убивал евреи, цигани, сърби и неподходящи хървати) беше „фундаментът на нашата сегашна хърватска родина“, както формулира това местният свещеник, Виекослав Ласич, по случай смъртта на Сакич. Свещеникът всъщност просто излагаше една теза, изразена от Франьо Туджман, първият президент на Хърватско (след Анте Павелич) и „баща на хърватската нация“. „Ето защо всеки почтен хърватин се гордее с името Динко Сакич“, обяви свещеникът Виекослав Ласич, добавяйки, че бил „горд, че успял да види Сакич в погребалното носило, облечен в усташка униформа.“ На погребението на Динко Сакич в гробищата Мирогой в Загреб на 24-ти юли 2008 присъстваха около триста души. Дори престарелите престъпници имат приятели. Триста души е доста прилична цифра.

В деня на погребението на Динко Сакич един друг мъж се издигна от гроба в Хърватско. Звонко Бусич Тайко – хърватският Мандела, или най-известният хърватски емигрант (както го нарекоха някои хърватски вестникарски заглавия) – кацна на летището в Загреб на 24-ти юли, посрещнат с ентусиазъм от около петстотин души. Бусич се връщаше в Хърватско метафорично от гроба, но всъщност от американски затвори, където беше прекарал тридесет и две години. Далеч назад през 70-те години, заедно с американската му съпруга Джулиън Едън Бусич, той и още няколко приятели бяха отвлекли един американски самолет по пътя към Ню Йорк, защото „той искаше да привлече вниманието на света към несправедливата позиция на Хърватско в бившата Югославия“.

Този жест на „политически активизъм“ (както хърватските вестници определяха терористическия акт) завърши безславно, защото бомбата, която Бусич използва, причини смъртта на един американски полицай, а друг един изгуби окото си, след което самият Бусич и жена му бяха хвърлени в затвора. Джулиън беше освободена в навечерието на хърватската независимост; тя получи работа в хърватското посолство във Вашингтон, а по-късно в Хърватско, в личната охрана на Франьо Туджман. Хърватската армия построи на адриатическото крайбрежие вила, в която тя да може да се посвети изцяло на писането на автобиографичния си роман „Любовници и луди“ и на политическата си дейност – лобирането за освобождаването на съпруга й от затвора.

Сред събраните на загребското летище бяха хърватски политици, патриоти, поп-певци (например Марко Петрович Томпсън), свещеници, деца, седящи на раменете на родителите си и протягащи към камерите поздравителни рисунки, млади хора, крещящи Усташа-лозунги (За родината винаги готови!) и пеещи Усташа-песни. „Хърватският Мандела“ произнесе патриотична реч и цитира един стих от поемата „Осман“ от Иван Гундулич, която всяко хърватско дете от началното училище знае наизуст:

Колелото на съдбата се върти

И върти непрестанно:

Който е бил горе пада долу

А онзи отдолу се издига високо.

Звонко Бусич добави, че благодарение на Бога и свободно Хърватско (най-после аз съм в свободната си Родина!), той се е издигнал високо, докато, според логиката на колелото на съдбата, враговете му са паднали долу. Единственият човек, който на следващия ден коментира накратко възкресението на Бусич, беше хърватският президент Стипе Месич (мотивите му може да са били патриотични, но методът, който той избра, беше методът на тероризма). Звонко и Джулиън Бусич казаха на вестниците, че искат малко спокойствие, макар че буйната реч на Бусич, очевидното му вълнение от това, че най-после се е намерил „сред свои хора“ и тълпата от петстотин души говореха за точно обратното.

На 21-ви юли 2008, денят, в който умря Динко Сакич, всички световни вестници представяха фотографията на един старец с дълга бяла брада и бяла коса, кокетно събрана на върха на главата му като някаква миниатюрна самурайска плитка. Този старец нямаше нищо общо с Хемингуей или Кий Уест, нито с покойния Динко Сакич, нито със Звонко Бусич, който щеше да кацне на загребското летище три дни по-късно. Този старец изглеждаше така, сякаш е изпаднал от картотеката на някой холивудски агент: като третостепенен актьор, специализиращ се в ролите на Мерлин и Гандалф във филмови приказки. Старецът беше арестуван от сръбската полиция в Белград тъкмо когато се качвал в автобус номер 73. Оказа се, че старецът се казвал Драган Дабич или по-скоро Драган Давид Дабич (3D), или още по-скоро Радован Караджич.

От момента на ареста на Радован Караджич, балкански касапин и европейски Осама Бин Ладен, медиите бяха залети от безброй фарсови детайли: неуспешните опити на Краджич да се занимава с футбол и ироничния му прякор „Фантомът“; твърдението му, че Ясер Арафат отначало бил международен терорист, а двадесет години по-късно получил Нобеловата награда (повторение на твърдението на Туджман, че някакъв авторитет по Нобеловата награда му бил казал: ако не бяхте хърватин, генерале, със сигурност щяхте да получите Нобеловата награда); френетичната студентска реч на Караджич от 1986, от покрива на университета; дейността му като полицейски информатор; финансовите му измами и злоупотреби; сборникът му със стихове за деца „Няма чудеса, няма чудеса“; предполагаемата му любовница, която също има две идентичности; интернетският му магазин, където можете да си купите малък велбиг (от well-being), т. е. „кръстообразна композиция от най-малкия велбиг за вашата лична защита, която се носи на гърдите“ или голям велбиг („голяма кръстообразна композиция, която хармонизира цяло едно помещение“); декорацията на неговия интернетски сайт, една еврейска менора (вид свещник, Бел. пр.) с три рамена, която всъщност представлява прикрита православна благословия, изпълнявана с три пръста; евтините му афоризми, които изглежда са били копирани от Паулу Коелю (Човекът е най-перфектният инструмент!).

Размяната на коментари циркулираше из Интернет и в частни електронни съобщения. Те включваха споменавания на филма „Ловната дружина“, заснет в горите на Босна, в който Ричард Гиър преследва всеизвестния Богданович, чиято роля във филма играе хърватският актьор Любомир Керекес… А след това един приятел на авторката на тези редове изкопа от YouTube един видеоклип на Брабарела, в който Др. Дюран-Дюран (3D!) задвижва своята ексцесивна машина и изпълнява „Соната за палач и различни млади момичета“. Каква връзка може да има между Барбарела и Краджич? Никава. Освен факта, че ирландският актьор Мило Ошиа, който играе Др. Дюран-Дюран, извънредно много прилича на Любомир Керекес, тоест Др. Богданович, от филма „Ловната дружина“, с други думи на Караджич преди пълното му дегизиране.

Въпреки всичко тази купчина от тривиални глупости, циркулиращи из медиите, послужиха добре на самия Караджич, в трансформацията му от всеизвестен убиец в клоун, за да успокои една потенциално враждебна тълпа. Заинтригувани от фарса на неговото маскиране, множество хора успяха да забравят, че същият този Караджич-Богданович-Дабич седи върху купища анонимни човешки трупове и че съществува един огромен, мълчалив, безименен куп свидетели, включително жените от Сребреница, за които целият този медиален цирк е като сол върху отворена рана.

Филмът „Сръбски епопеи“ от Павел Павликовски – най-добрият и пълен портрет на Караджич до днес – беше направен още през 1992 година. Всичко в него е толкова ясно и очевидно, че този документален филм сам по себе си може да послужи като обвинение срещу Радован Караджич. В изминалите години криминалното досие на Караджич стана прословуто публично и новите подробности, които наводниха медиите от ареста му насам само потвърдиха онова, което и без това всички знаехме: че Караджич е убиец, седящ върху купчината тела на убити от самия него хора и че през цялото време единствената мисъл в главата му е била Как да оцелея? Един огромен човешки механизъм го е поддържал жив, същият механизъм, който запазваше Милошевич в продължение на години: прислужници, съмишленици, почитатели, асистенти, дребни и едри престъпници, полицията, държавният апарат, политици, убийци, борци, пациенти, жени, приятели, свещеници, църквата, вярващи, търговци, хора – както болни, така и съвсем обикновени.

В този момент множество сърби палят свещи и се молят за техния човек в затвора в Хага. Обикновени граждани, застаряващи рокери (Бора Джорджевич), членове на ултра-дясната групировка „Образ“, сръбски радикали, поддръжници на Воислав Шешел, Томислав Николич, Караджич, с деца начело – едно момче и едно момиче – всички те в този момент маршируват през Белград, крещейки лозунги в подкрепа на Караджич, заплашвайки сръбското правителство, трибунала в Хага, света. Множество сърби – които инак си нямат представа какво да правят когато в домакинството им се появи внезапна „дупка“, когато например се развали кранът в банята или жена им попадне в болница – внезапно проявяват най-висши организаторски способности и политическа сръчност: Караджич е арестуван – на тяхната „сръбскост“ е нанесен тежък удар. Всеки удар срещу Сръбскостта има ефекта на адреналинова инжекция.

След фалшивата новина за арестуването на Караджич през 2001, „защитни“ събрания бяха организирани моментално в родното му село и по други места в Черна Гора. Събраха се черногорски поддръжници, пееха се четнически песни, свещеници люлееха кандила. Караджич беше обявен за „хайдук“, „поет“, „борец“, „светец“ и „символ на Сръбскостта“. Хората изпадаха в поетически екстаз (Няма да предадем Караджич! Събуди се, сръбски огън! Радован е искра в скалата. Който предаде искрата, проклет да бъде! Предателят да бъде проклет хиляди пъти!) Присъстващите получаваха маски с лицето на Караджич. Черногорските гори изпращаха послание до света: Ние всички сме Радован Караджич! С други думи, хората зад маските безсрамно признаваха съпричастността си към геноцида, както реален, така и въображаем. Главният лозунг на четническата организация „Образ“ е: Всеки сърбин е Радован! – и през последните дни той отново можеше да се види по улиците на Белград.

Е ли все пак Караджич, Радован, действително едно изключително сръбско чудовище? Нека не забравяме факта, че Караджич лесно прекрачваше границите между такива „несъвместимо различни“ народи като хървати, сърби, босненци и черногорци; той прекарваше летните си отпуски в Хърватско (правейки само една-единствена лингвистична грешка, както твърдят експертите). В края на краищата, ако не по друга причина, то само поради дълголетието и способността на Караджич да възкръсва като Феникс човек би могъл да се запита колко граждани на бившата Югославия бяха – Радован Караджич!?

Липсата на символичен линч над Караджич – сега, когато това би било възможно – показва, че проблемът е по-дълбок и по-труден и че в края на краищата той не се ограничава до „Караджичите“: мошеници, пророци и печалбари, доктори на човешката душа, носители на недоволство, които изкопават от прашните сандъци личните си обиди и ги трансформират в идеологии, некрофили, копачи на кости, грубияни, екстерминатори, убийци, барабанчици на колективна истерия, местни „касапи“ и „вампири“, за които множество граждани на бивша Югославия послушно предлагат вратовете си в продължение вече на две десетилетия. Проблемът е, че всички тезиподмазвачи на фашизма – включително и Караджич – блестят не чрез количеството на злото, което създават, а чрез една невидима форма, чрез семената, които посяват след себе си, чрез своите деца и внуци.

Всички тези деца, внуци, мутанти, изскочиха отново, здрави и красиви, в течение на последните двадесет години. Това са децата с четнически кепета на главите, които демонстрират в цяла Сърбия срещу арестуването на Караджич. Или Мария Шерифович, чието прекръстване с три пръста се разпространи в цяла Европа, макар че тя не беше в състояние да обясни неговия смисъл (В името на майката, бащата и нали знаете … – опита се тя да обясни гневно на една холандска журналистка), и която, печелейки конкурса на Евровизията, както сама каза, спечели за Сърбия. Това са ентусиазираните поддръжници на „дядовците“, на сръбския радикал Томислав Николич (авторът на твърдението „Бог е създал света за шест дни, а на мен ми трябваха само два, за да го разтърся из основи“); това са грубияните, които бият цигани и хомосексуалисти по улиците на Белград; те съставят пияните, възторжени тълпи по концертите на Цека Разнатович-Аркан.

Тези млади мутанти са от Босна, те вилнеят по време на футболните шампионати и се завиват в хърватски, сръбски и турски знамена като в защитна плацента. Те са учениците от Макараска, които наскоро се фотографираха пред един пречупен кръст, „за майтап“ (това не е пречупен кръст, а индийски символ на любов и мир, обясни един от тях плахо) и се перчеха наоколо с фланелки с надписи „Über alles“ (Искаме да кажем, че сме завършили, че е свършило, че сме над всички други, обясни един друг, още по-плахо). Това са децата, които се появяват по концертите на Марко Перкович Томпсън в униформи на Усташа и вдигат ръка до височината на носа си, докато техните дядовци – хърватски професори, писатели, журналисти, доктори, генерали, философи и публицисти – пишат писма в подкрепа на невежи, третокласни турбо-фолк певци като Томпсън, защищаващ правото си да изразява нецензурирани Усташа-идеи в „нашата свободна хърватска родина“.

Те са младите членове на мрачни профашистки партии в Сърбия; деца с татуировки, чиито тела показват лицето на Павелич; клиентите в магазини, които свободно продават фашистки сувенири; „смелите” нападатели на туристи, чужденци, хомосексуалисти и цигани. Това са децата, които носят на вратовете си кръстове, които редовно посещават католически и православни църкви и мюсюлмански джамии, които се мразят едни други, или някоя трета страна, при което всички се обединяват в омразата – цигани, евреи, цветнокожи и хомосексуалисти. Това са млади участници в чат-сайтове, които се учат, предполагам, от младите си унгарски събратя (Magyar garda), които защищават „унгарските ценности и култура“; от младите български фашисти на Богдан Расате, които защищават „българските ценности и култура“ и по идеологически причини бият турци и цигани; от бруталните руски деца, които бият до смърт всекиго, чиято кожа е по-тъмна от тази на Путин.

Те са членове на „Образ“ и подобни ултра-десни групи, които примамват деца с евтината уловка на любовта към Бога и родината, сръбска Сърбия, храбри въоръжени сили, разпънатата на кръст родина и страдащата нация (Трябват ни нови герои, нови Обиличи[232], нови девици от Косово[233]!). тези деца са млади хървати, сърби, черногорци и босненци, които използват както открити, така и закрити интернет-форуми, за да сеят и присаждат омразата си и проповядват, че войната все още не е свършила… местната преса и политици не обръщат внимание на „децата“, „случаите“, „хулиганите“, „подбудителите“, „неприятните, но разбираеми инциденти“ в инак успешното ежедневие на прехода.

Междувременно Радован Караджич може да се разхожда спокойно в костюмите си от Хюго Бос из съдебната зала в Хага. Неговата работа е свършена.

Работата на съдиите в Хага е да докажат индивидуалната вина във военните престъпления, извършени на територията на бившата Югославия и те, съдиите, ще бъдат първите, които сигурно няма да се съгласят с емоционалната и мъглива теза за колективната вина. Изглежда обаче, че простото осъждане на военнопрестъпниците не притежава силата да доведе до реален катарзис или да постави в ход реални социални промени. Защото без признанието за колективна отговорност не може да има успешна де-нацификация. За множество граждани на бивша Югославия, независимо от реалните измерения на тяхната отговорност и вина в скорошната война, което, подчертавам, не е едно и също, виновните за всичко винаги са другите: за хърватите това са сърбите, за сърбите мюсюлманите, косовските албанци, хърватите, целият свят …

Всички те обвиняват комунистите, Тито и партизаните за всичко. А след тях „американците“, „руснаците“, „евреите“, „светът“, лошите звезди, съдбата. Всички, без разлика, настояват да интерпретират събитията – които самите те поставиха в ход, които те не успяха да предотвратят, или в които самите те взеха участие – като природни катастрофи, в които само те са жертвите. В този смисъл шизофреничната фрагментация на Краджич в свирач на гусла, психиатър, не успял футболист, еколог, полицейски информатор, четник, убиец, политик, самоутвърждаван Нобелов лауреат, крадец, поет, захаросан гуру, православен мистик, в Радован Караджич и Драган Давид Дабич – е една типична местна болест, резултат от общия социален живот, едно дълбоко морално и умствено смущение; лудост, която тяхната среда продължава да третира така, сякаш това е нещо нормално.

Налице е надеждата, че с ареста на Караджич и противно на това, което твърдят младите мутанти, войната най-после ще свърши. Съществува детинската надежда, че някой ден ще видим следната малка вестникарска обява: На 21-ви юли 2018 – годишнината от ареста на престъпника Радован Караджич, осъден на сто години затвор за геноцид в Босна – в черногорския град Мелина, известен с традиционния си фестивал за свирачи на гусла, се проведе „процесия на колективен срам“, състояща се от сто четиридесет и един старци. Те носеха фалшиви бради и фалшива бяла коса с плитка на върха на главата – и доброволно се подложиха на оплюване от тълпата, която тази година беше се събрала за традиционния ритуал на разкаянието. В този ритуал „старците“ (всяка година има нови доброволци и всеки има право да участва в ритуала само веднъж, така че всички желаещи да могат да вземат участие) изразяват осъзнаването на престъпленията, които са извършили, на факта, че тези престъпления са били извършени от тяхно име, с тяхно знание или дори участие. Те признават отговорността си за престъпленията и от все сърце молят жертвите си за извинение.

Юли 2008

Източник

ДУБРАВКА УГРЕШИЧ

Дубравка Угрешич (Dubravka Ugrešić) е известна хърватска писателка, която живее в Холандия.

Коментари (17)

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User

Първокласен текст! Много добър коментар и за българската културна ситуация и несъстоялите се български процеси. За съжаление, т.нар. интелигенция се профанизира все повече и й убягват елементарни зависимости.

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User

Без съмнение първокласен текст. И определено съотнасящ се за българската ситуация. Покаянието, което никога не достига. С една бележка - да се обобщава за интелигенцията е твърде неточно. По-скоро вярното е, че касае публично лансираната интелигенция изразяваща настроенията така точно откроени в статията.

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User

Текстът е една словестна попара, която не отчита изобщо политическата ситуация, нито геополитическата обстановка. Интелектуалничене в кето се проследява следната структура - Радован Караджич е фашист, убиец, виновен е дори само, защото е представен зле във един филм. Народът го следва и мултиплицира поведението му, защото е непълноценен, некултурен, див и варварски. Съдът в Хага е безпристрастен и ще докаже личната вина, но за жалост няма как да издаде една всеобща присъда върху целият сръбски фашистки народ. (Изключение са тези, които мислят като автора!)Това е неоконсерваторската позиция за непълноценност към демокрацията на славянските народи, разводнена с някакви конкурси за прилика с Хемингуей и за някакъв терорист, отвлякъл самолет - които изобщо не са по темата на статията.

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User

Тези, които мислят като автора са доста, слава богу, драги коментаторе от по-горе. Неоконсервативна позиция на Угрешич??? Прочети текста отново!!! А непълноценността на балканските демокрации е толкова сигурна, че мога да се осмеля да кажа, че е факт.

Прекрасен текст!!!

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User

Текта прочетох много внимателно. Възловите твърдения съм изложил кратко по-горе. Те са по същество неоконсервативни - славянските държави не стават за демокрация. Не ме интересува авторката Угрешич сама по себе си - за каква се представя или каква мисли, че е. Изразената от нея позиция е предвзета, шовинистична и погрешна. Текстът се е абстрахирал напълно от геополитическата ситуация и историческата съдба на сръбската нация. Той е интелектуалничене, а не е наука. Има културологична стойност, но няма научна и политологична стойност. По същество той не е либерален, защото аргументите на сръбската страна са редуцирани до дивотия и животински инстинкти. Той е реверанс към високомерието на западноевропееца и янкито, които приписват на, в случая, сърбите характеристики, на които откриватели са самите западни хора - фашизъм - Италия, Испания и нацизъм - Германия, расово прочистване - САЩ, Швеция, Германия. А пренебрежителни съвети от типа прочети още веднъж с три удивителни и говорене на ти не са предназначени за реципиенти на този форум, опитващ се да бъде интелектуален.

- 29-08-2008|Unregistered|Златко

Вижте, нека се опитаме да се отнасяме с уважение едни към други, дори и да сме на различни мнения.

И така, едно по едно. Не знам защо твърдения, които обвинявали някого в неспособност за демокрация, трябва да бъдат определяни като „неоконсервативни“. Не че според мен Угрешич прави нещо такова, но тук очевидно става дума за недоразумение в терминологията. Неоконсерватизмът не е просто обвинение в нещо си, било то фашизъм или неспособност за демокрация. А за някаква „неоконсерваторска позиция“ относно неспособността на славяните за демокрация самият аз чувам за пръв път. Къде сте чели подобни неща, уважаеми/уважаема?

Второ: чета тук поредица от поднесени наготово твърдения, за които не виждам основания. В какво се изразява например шовинизмът на Угрешич? Или опитите на форума да изглежда интелектуален? (впрочем, истински форум тук няма, има само отделни коментари).

После, твърдението, че текстът не е либерален, защото не представя аргументите на другата страна, също ми звучи странно. Какво е либерализмът според вас - даване на думата на всички? С доста големи уговорки това би могло да бъде отнесено към демокрацията като политическа форма, но не и към либерализма като политическа философия.

И къде Угрешич говори за "целия сръбски народ"? Не закръгляте ли малко произволно? Тя отправя обвинения срещу една (надявам се малка) фашизирана част от населението, служейки си с примери. Това не е обвинение към целия сръбски народ.

И така, нека се опитаме да бъдем поне малко обективни, емоционални обобщения едва ли ще ни помогнат с нещо.

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User  - Re:

Guest User писа:

Тези, които мислят като автора са доста, слава богу, драги коментаторе от по-горе. Неоконсервативна позиция на Угрешич??? Прочети текста отново!!! А непълноценността на балканските демокрации е толкова сигурна, че мога да се осмеля да кажа, че е факт.

Прекрасен текст!!!

- 30-08-2008|Unregistered|Guest User

Не само балканските демокрации са непълноценни, между другото. Няма пълноценна демокрация никъде. Струва ми се даже, че не можем да си я представим, но сме управлявани успешно чрез понятието за нея. Много харесвам Угрешич, чела съм романите и есетата й, прекрасен автор, но въпреки че първото мнение под статията е моето и все още е такова, не пренебрегвам факта, че тя от потока източни автори, които се "лекуват" на Запад и които никога няма да говорят срещу лекаря си, който също има своите неличителски часове в неприятните си лаборатории.

- 03-09-2008|Unregistered|Guest User

Текстът е много интересен, прочетох го на един дъх. Но може би живея вече много години на запад, та от него ме лъхна само познато чувство на срам. Каква мрачна картина на родните ни Балкани – гнездо на « тъмни балкански субекти ». Въпреки че хората, с коите живях в България и с които съм свързана днес нямат нищо общо с това обидно определение.

Даже и нямам мнение по въпроса, само неразбиране и погнуса....

ралица

- 10-09-2008|Unregistered|Guest User

Тук че се изсмея на коментара на читателя, наричащ позицията на Угрешич неоконсервативна. Угрешич показвала дивотията на сръбския народ: къде по-точно го говори за целия сръбски народ? Ти обаче в прав текст си говориш за високомерието на западния свят. Коментар относно кой е измислил фашизма и споменаването на Германия е политически некоректно към сегашната реалност; свери календара, имаме 2008, скоро и 2009 сл. т. нар. Хр. Където и да е бил измислен, май за съжаление е универсално човешко при определени условия като кланетата в Сребреница, въпреки че всички казваха никога повече подобно нещо (в Европа).

И още нещо: текстът на Угрешич не е научен, нито има такива амбиции. Предполагам бива публикуван съвсем по художественому и по публицистическому тук и не в European Journal of International Relations.

Опозицията Запад - Славянство често не дава резултат. На Запад просто дишах по-свободно, някакси харесвах да се движа свободно на Запад и затова и ставам толкова личен, когато ми излезе насреща член на родната интелигенция, който задължително трябва да защити балканските ни и славянски корени. Защитаваш просто една закостеняла не-свобода и празнуване на престъпници. Но Угрешич го казва по-добре.

- 18-09-2008|Unregistered|Таня

Прекрасен текст!

Моля корегирайте имената - ВОИСЛАВ ШЕШЕЛ и МАРИЯ ШЕРИФОВИЧ.

- 18-09-2008|Unregistered|admin  - Re:

Таня писа:

Прекрасен текст!

Моля корегирайте имената - ВОИСЛАВ ШЕШЕЛ и МАРИЯ ШЕРИФОВИЧ.

Благодаря, направих го.

- 06-11-2008|Unregistered|ГостСвидетел

С голямо закъснение се включвам.Може и да няма смисъл, но ми е много интересно и не мога да се въздържа.Става дума за сърбите.Тук по-горе спорът е за тях.Историческата съдба на сръбската нация...Сръбският народ.Сръбскостта....И народите, като хората се нуждаят от психотерапия.Живея във Виена, наблюдавам 100000 сръбска диаспора тук.И се убеждавам, че не са били случайни нито 1885г. нито 1913 нито 1915, нито 1941, както не са случайни Гаврило Принцип и войните от 90-те.Все на сръбската нация и се случва и все сръбскостта е накърнена.И си мисля, че ако не беше 1885г. и 1913 нямаше да я има.До 1885г. не е имало въоръжен сблъсък на Балканите между християни-всички са били обединени срещу турците.И колкото неинтелектуално да звучи тук-понеже форума бил интелектуален, аз се извинявам, но сръбската шизофрения просто заразява другите народи.Сега гледам и младите македонци в Скопие-авторката тях не ги споменава, но те са същите сръбски идиоти-хулигани, които тя описва, и македонските налудничави прояви по отношение на България не са друго освен заучена от сърбите реакция-сръбско светоусещане.И както виждаме, все повече българи се отвръщат от Македония-виждат, че сръбската пропаганда така яростно е работила там, че няма смисъл вече да ги смятаме за българи-безвъзвратно са за губени.Между другото, сегашните примитивни обиди от страна на македонците, че сме татари, ги намерих отправяни от сърбите, но между двете войни, през 30-те, така че и те са сръбски патент.И нашата чалга е 70% сръбска рожба-нашите мутри я внесоха покрай югоембаргото от Сърбия-тя е част от криминалната култура там и нашите бяха запленени от нея.Така че-права е авторката.И всички имаме нужда да се лекуваме на Запад.

- 09-11-2008|Unregistered|Гост

Ами, стойте си на Запад и се лекувайте - вие сте безнадежден случай!

- 27-11-2008|Unregistered|ГостСвидетел

До преждеписавшия.Явно сте прихванали от сръбския бяс-лекотата с която произнасяте диагнози и обиждате, говори за това.Не мога за съжаление да остана на Запад-връщам се в България.Но всячески подготвям децата ми да я напуснат.По злобата и сърбоманството ви определям на ляв.

... Коментарът е съкратен от администрацията поради недопустими нападки и обиди ...

- 28-11-2008|Unregistered|Администратор  - До Гост Свидетел

Моля съобразявайте се с общоприетите правила на форумно поведение. Обиди на политическа, етническа, национална и пр. основа, са напълно недопустими тук.

- 02-12-2008|Unregistered|Дилмана  - Дубравка Угрешич

е силно критична не само към Сърбия,но към Хърватско(беше прогонена оттам,защото отказа да е "патриот" и да вземе "страна" срещу сърбите. Угрешич е силно критична и към Запад. Тя просто е много чувствителна към всяка проява на патриотарство, национализъм, агресивно невежество и на простащина.

Свободен съм, защото пиша за удоволствие, а не за одобрение

Автор: Златко Енев

(интервю на Златко Енев, издател на  „Либерален преглед“, за вестник Аз Буки)

Даде ли ви полезни знания философското образование?

Това бяха най-интензивните ми интелектуални години. В живота ми настъпи много сериозен поврат – и мирогледен, и екзистенциален. Излязох на равнище, по-различно от онова, което семейството ми предписваше. Беше през 1982-83-та, когато едва-едва се пробуждах за нещата от живота, който ни заобикаляше, за някакъв тип съмнение… Аз винаги съм бил много примерно момче – член на пионерската и комсомолска организации, типичен „активист“. Когато дойдох в София започнах да прозирам, че нещо в живота не е точно така както ни го проповядваха учебниците. По време на аспирантурата се появиха големи съмнения, вътрешно разцепление. След средата на осемдесетте години започна да ми става все по-ясно, че позволените за дискутиране теми са далеч от сериозните неща, далеч от философията. Защитих дисертация върху най-известния политически труд – „Отвореното общество и неговите врагове“ – на сър Карл Попър, един от бащите на съвременната аналитическа философия. Опитвах хем нещо да кажа, хем то да бъде безвредно, за да се приеме. Получи се разводнена бозичка. Има компромиси в живота, които не минават без следа. Стигнах до състояние на себепрезрение, налегна ме много силна криза. От нея ме извади вече бившата ми съпруга – тя ми подаде ръка и така заминах за Германия. Чувствах се до такава степен омерзен от философските си занимания, че не направих никакъв опит да търся реализация чрез нещата, които бях учил.

Вие напускате България, тогава, когато демокрацията навлиза в нея.

Тясно ми беше тук. Атмосферата и обкръжението бяха много ограничаващи. Хората у нас са склонни към един вид провинциален контрол – онова, което може да се нарече „контролът на ключовата дупка“ (съседът ви наблюдава и контролира; вие му отвръщате със същото). Той е също толкова неприятен, колкото и типичния за съвременния Запад контрол на политическата коректност, но за разлика от него функционира най-вече на битово ниво. Но поне там човек се движи в езикови и културни сфери, чиито граници са значително по-широки. Това му помага да се чувства по-малко притеснен, макар че след известно време той започва да открива и факта, че принадлежността към един друг език и култура са неща, които до голяма степен ограничават избора му… В България значимият контрол е съхранен най-вече на ниво семейство, роднини и близки приятели. Извън тези сфери нещата се размиват до степен, която ги прави много неясни – да вземем политическите убеждения или морала, те толкова са девалвирани от непрестанно прекрояване, че никой не може да ги вземе на сериозно.

Един философ се заема да пише книги за деца. Защо?

Според мен това е магия. Казвам го с пълното съзнание, че може би много хора няма да вземат на сериозно подобно твърдение. Като почти петдесетгодишен човек аз все повече се убеждавам, че важните неща – тези, които определят живота – не се случват непременно по наша воля. Поне при мен те винаги са идвали против желанието ми: исках да замина за Америка, а попаднах в Германия; мечтаех да уча в НАТФИЗ, а се оказах във философския факултет… По-късно обаче винаги осъзнавах, че това, което се е случило, е било по-доброто за мен. Така беше и с писането – един детски копнеж, който по-късно си бях забранил най-строго. Преди да напусна България направих голям куп от всички тетрадки с мои текстове – бяха хиляди страници дневници, философски разсъждения, какво ли не… – и го подпалих. Заминах за Берлин с твърдото убеждение, че ще ставам солиден мъж, глава на семейство. Но човек предполага, а Господ разполага. Десет години по-късно живота ми се завъртя по абсолютно непредвидим начин, така че в края на краищата стигнах до писането на детски книги.

Как?

Започнах да печеля сериозни пари. Не знаех какво да правя с тях. Беше ми скучно. В един момент реших да направя компютърна игра. Свързах се с две български фирми, които трябваше да извършат техническото изпълнение. След една година, през която похарчих доста голяма сума, ми остана само сценария за играта, който междувременно бях написал. Поражението беше много тежко – и психическо, и финансово; всъщност, става дума за първия сериозен провал в живота ми. Трябваше да изляза някак от него. И така се стигна до момента, в който със страх погледнах към вратата, която бях затръшнал, чийто ключ бях захвърлил „завинаги“ –писането. Не знам как точно, но по някакъв начин знаех какво ме очаква от другата страна. В интерес на истината стана точно това, което предусещах: пропилях маса средства, семейството ми се разруши… Но, да не изпреварваме събитията. Бях доста напреднал с първата книга – „Гората на призраците“. Оставаше да напиша само финала. Тъй като работата вървеше с голяма, странна за мен лекота, започнаха да ме измъчват съмнения. Затова я изпратих на мой приятел в България, чието момче беше дванайсетгодишно. След два дни той ми се обади: „Синът ми е много сърдит.“ „Защо?“ „Изчете я за една нощ и е страшно ядосан, понеже липсва краят.“ Не можех да повярвам, но се почувствах доста насърчен. Завърших книгата, изпратих ръкописа на издателство „ПАН“. А оттам Любомир Русанов ми отговори: „Г-н Енев, това е далеч най-доброто, което някога е писано на български език за деца.“

Възгордяхте ли се?

Да. След като чух суперлативите, започнах да си губя ума. Изведнъж реших, че съм безкрайно велик и че трябва да докажа на целия свят величието си. Започнах да работя като луд. Хвърлих огромна енергия не само за писането на книгите, но и за превеждането им на различни езици, за издаването им в чужбина. Направих електронен сайт на шест езика, в който има материали, изискващи работата на екип от двайсет души. Обсебен бях от надежди, които с времето се оказаха доста празни… Вече не съм… Потребността да творя остана, но изчезна амбицията да получа признание. Чувствам се доста свободен, тъй като пиша единствено защото това ми доставя удоволствие, а не за да получа нечие одобрение. Убеден съм обаче, че след време книгите ми ще бъдат част от българската класика за деца. Сега издавам в интернет едно политико-културно списание на български – „Либерален преглед“, с доста интересни преводни и български статии. Доставя ми голямо удоволствие, защото живея с чувството, че върша нещо полезно. Казано другояче, следвам старата българска просветителска традиция.

Интересно е да го погледнем. На какъв адрес?

Адресът е www.librev.com

Какво е вашето послание към малките и по-големите момичета и момчета?

Няма да го кажа. В момента, в който писателят започне да обяснява това, което е създал, той е изгубен като творец. Произведенията достатъчно добре говорят сами за себе си. В случая посланията са поне десетина. Книгата съдържа минимум три пласта. В нея има и територия за възрастни, изпъстрена със скрити цитати: Платон, Шекспир, Хегел, Достоевски, Унамуно… Те са предизвикателство към родителите, които четат на децата си – дали могат да ги открият. Вътре има цяла част, която е игра с „1984“ на Оруел, макар че е написана изцяло за деца: на съответен език, със съответна образност… Ето това е магията, макар и да не мисля, че заслугата за нея е моя. Аз просто разказвам една хубава, смешна история, в която по необясним начин са се набутали и някакви послания, които обаче категорично отказвам да формулирам.

Всъщност, на каква възраст са вашите читатели?

Между девет и четиринайсет години. Плюс възрастни, които отказват да остареят (усмивка).

Хари Потър конкурент ли е на вашите герои?

Не. Те са абсолютно несравними. Все едно да питате дали фирмата „Мерцедес“ е конкурент на моята фирма.

Ужасното в литературата води ли до положително възпитание на чувствата?

Има ли по-ужасни от книгите на Достоевски? А те са сред най-великите произведения на литературата… Ако книгите са написани добре, с дълбоко човешко разбиране, то не е възможно да не предизвикат отзвук, да не променят нещо в душите на читателите си. Само по себе си ужасното няма смисъл; то е абстракция. Днес младите хора често се събират, за да гледат страховити филми на ужасите – с много пуканки и кока-кола; колкото повече е пролятата кръв, толкова по-голямо удоволствието. И аз ги разбирам – там кошмарното до такава степен е прехвърлило всякакви граници, че се превръща в комично. Ако ме попитате дали ужасното при Хари Потър работи – ще ви кажа „да“; стане ли дума за Стивън Кинг – отговорът ми е „не“.

Какво могат да намерят хората на вашия авторски сайт?

Пълните текстове на първата и втората книги за деца, плюс откъси от третата. „Гората на призраците“ е записана и като аудиокнига. Стотици анимации, илюстрации, игри, пъзели.

Добър баща ли сте?

Звучи нескромно, но мисля, че да. За мен възпитанието е нещо много простичко: човек трябва да прави това, което иска да правят децата му и да не върши онова, което не иска те да вършат. Какъвто пример им дадем, такива ще станат.

Вашият пример какъв е?

Работя. Живея. Опитвам се да бъда честен с децата. Засега съм доволен от тях. Включително и от дъщеря ми, която е с тежко увреждане. Мисля, че тя е добре възпитано дете – доколкото това е възможно в нейното състояние. Виждам доста подобни на нея момичета и момчета, които поради увреждането не са възпитавани и изглеждат доста разглезени. Синът ми пък е най-добрият ученик в класа си – без бележкарство.

Оправдавате ли пердашенето на децата вкъщи?

Не приемам боя на децата където и да е. Да удряте едно човешко същество, за да го възпитавате, според мен е нещо, което просто не работи.

В определени среди шамарът може да изглежда като бързо средство за постигане на резултати, особено ако хората не си задават много въпроси. Но това само изглежда така. Бих направил паралел с разликата между демократичното и силовото общество: демокрацията работи по-бавно – събират се сто души, имат двеста мнения; докато се нагласят, докато се разберат… минава доста време; постигнатото решение обаче е стабилно, понеже никой не го е взел по принуда. В силовите общества решенията се вземат бързо, но работят само за кратко време. Така че човек може да набие детето си, хлапето ще се разреве и ще направи това, което възрастният желае, но след двайсет години то няма да иска да го погледне; той ще си мисли за неблагодарността и изобщо няма да си дава сметка, че е положил основите на тези отношения в момента, в който е започнал да пердаши вместо да говори, да убеждава…

Германците бият ли децата си, посягат ли на жените си?

Разбира се, че и там има хора, които вършат подобни неща. Въпросът е до каква степен става дума за тенденция.

Можем ли да говорим за явление с тревожни размери?

Те вдигат много голям шум около неща от този род. Но според мен това не е нещо масово. Лично аз не познавам мъже, които да са удряли жените си.

Лесно ли се отглежда дете с увреждане в Германия?

Може би това е отношението, в което България и Западът се различават най-много. Там нерядко се твърди, че най-важният критерий за развитостта на едно общество е не брутният национален продукт или доходите на глава от населението, а начинът, по който едно общество третира хората с увреждания. В този смисъл най-напреднали са скандинавските страни. В Германия хората с увреждания също се радват на особени привилегии. Да вземем например училището на моята дъщеря – то е държавно, но специално и много луксозно (бюджетните съкращения за образованието не засягат училищата от този вид). Там децата са 140, а учителите – 70. В класовете има по четири-пет момичета и момчета. Работилниците са десетина – целта на обучението е не толкова учениците да придобият някакви абстрактни способности, колкото да усвоят някакъв по-простичък занаят. Те остават в семействата докъм двайсетгодишна възраст, а после държавата ги поема напълно и попадат в специални селища, под наблюдение на супервайзъри – около Берлин има пет–шест такива селища, който функционират като отделни производствени единици. Разбира се, тук става дума не за някакви колонии за „различни хора“, това не е нещо задължително.

Констатирате, че открай време не малко български интелектуалци са виждали и виждат народа и страната си като „нещо, заслужаващо единствено презрение“. Обвинявате ли ги или ги оправдавате?

Съжалявам ги, дори и когато ги уважавам, като например покойния Станислав Стратиев. Те са изгубили ориентира. Като младеж много се гордеех от мисълта, че виждам в себе си някакъв тип гражданин на света. Бях чел доста книги на западни автори, но не бях преминавал нашата граница. Излязох навън само за да разбера до каква степен съм жител на Балканите – и по темперамент, и по възпитание, и по чувствителност. Така сам за себе си направих извода: опитва ли се човек да изтръгне корените си, далеч няма да стигне. Може да си създаде усещане, че е свободен от тежестта, която го заковава към земята, но това е нещо временно. Впрочем, някои творци са езикови гении; те са способни да се впишат в една чужда култура до такава степен, че създават на нейния език по-добри произведения, отколкото на родния – вземете Набоков, Конрад… Но това са шепа хора с много специален талант. Обикновената надарена личност – пък и ненадарената – е дълбоко зависима от своята национална идентичност. Абсурдно е тя да бъде отричана. Въпросът е дали от този тип идентичност може да бъде изработена творба, която да се стори интересна не само на хората от „нашия отбор“, но и на другите, ония отвън, които да изпитат някакво съпреживяване, т. е. в нея да има и нещо наднационално, общочовешко. Тук вече е моментът, в който идват огромните трудности. Принадлежността към една малка, провинциална култура, според мен автоматично прави съпричастяването към големите култури доста трудно.

Слагате ли знак за равенство между малка и провинциална култура?

Не е задължително. Но нашата виждам така – и малка, и провинциална.

България е в ЕС. А българинът европеец ли е?

И да, и не. Впрочем, същото бихме могли да кажем и за останалите жители на Стария континент… Преди години, четейки „Цивилизацията“ на Кенет Кларк, срещнах една фраза, която съм запомнил и до днес: „Не мога да дам определение за цивилизация, но ако я видя, мога да я разпозная.“ Същото, мисля, се отнася и за онова, което наричаме „европейско“ – когато ме питате какво е то, не мога да ви кажа, но го чувствам, когато се срещам с него.

Вписва ли се в него нашенецът?

Мнозина българи го правят. Но нека бъдем наясно – нашето вписване в европейското съвсем не означава, че ние трябва само да приемаме. Въпросът е какво можем да дадем на това европейско, как да го обогатим, дори да го променим по някакъв начин. И тук вече се появява най-сложният въпрос – защото долу-горе това е оправданието на всеки трети гамен, който казва: „Аз пък ще правя каквото си искам, защото от тази Европа не ми пука на шапката.“ Особено в политическо отношение. Свидетели сме на отказ от търпеливостта и мъдростта на много изстрадалата Стара дама. Зад отказа стои силовото възпитание. Както и да погледнем, от деветдесет години насам България вече не знае какво означават истински големи военни сътресения. Втората световна война е минала малко покрай нас, докато Европа е съсипана от нея. Този факт доста силно се чувства в умонагласата на множество българи, които лекомислено си играят с думички като война, принуда, силова политика… и се прекланят пред „енергичния мъж“ от типа на Джордж Буш, който ще тропне по масата и начаса ще покаже на всички злодеи на този свят кой е правият… И още нещо прави впечатление: приказваме за България и щом стане дума за нейните хора, автоматично започваме да говорим в мъжки род. Защо? Само мъже ли живеят в тази страна? В Германия например, навсякъде, където употребят думата „германецът“, след нея слагат наклонена черта и после – „германката“. Или пък говорят за „германците“… Тук вече забиваме в тънкости, които вероятно са много далеч от актуалността на настоящия момент и които за много хора може би ще прозвучат доста абстрактно. В съвременната наука обаче от десетилетия насам се правят изследвания, които показват, че в структурите на езика са кодирани и структури на власт. В България изчезнаха думи като „министърка“ или „професорка“… Защо? Езикът е първото средство за формиране на нашия мироглед. Той определя същността на всеки от нас; с него се сблъскваме щом се появим на бял свят, той ни съпътства през целия живот и работи на много нива, повечето от които навярно са неосъзнати. Говоря баналности, в които не съм експерт, но те са ми познати доколкото в продължение на петнайсет години съм живял с убедена феминистка – тя дълго време ми е обяснявала какво означава фактът, че в един език не се използват съществителни от женски род, когато става дума за описание на професии и длъжности, заслужаващи преклонение, уважение, почитание. Така е, понеже мъжкото начало се поставя над женското – от хилядолетия насам; вината не е наша. Но друг е въпросът, че ние вече сме достатъчно напред във времето, за да можем да прогледнем в това объркване на стойностите и да направим нещо срещу него… От тази гледна точка е интересен и проблемът за ниската раждаемост в Източна и Южна Европа, която традиционно се счита за по-семейно ориентирана от хладната северна част на континента. В Гърция, Испания, Италия тя е 1.3, като необходимата раждаемост за поддържане броя на населението е 2.1. В Швеция е 1.8, макар че там процентът на работещите жени е доста по-висок отколкото на юг. Оказва се, че обяснението е пределно просто: в едно общество, което на хартия дава на жените и мъжете едни и същи права, но на практика мъжете не участват в отглеждането на децата, жените отказват да раждат второ или трето бебе – защото грижите по него са къртовски, а общественото признание – минимално. В Скандинавските страни в момента абсолютно сериозно се дискутира въпроса за задължителна отпуска по бащинство – за да не бъде дискриминирана майката… Говорим за разлики между Европа и България. Абсурдно е, понеже България е в Европа. Същевременно обаче не се учудваме, когато става дума за тези различия, защото дълбоко в себе си ги възприемаме като оправдани. Непрекъснато говорим за българите и европейците като за „нас“ и „тях“ – защото осъзнаваме, че не сме едни и същи хора. Различията започват не от факта, че те печелят повече пари, а от по-малко видими неща: от отношенията между жените и мъжете, от начина, по който се борави с езика там и тук. Това разбира се е само част от пирамидата, върху нея се редят хиляди и хиляди други камъчета… Там са много силни вижданията, че не можем да си играем с неща като човешки права или дори права на животните, без същевременно да направим от себе си едно по-малко цивилизовано общество. Онези държави са отишли седемдесет години напред, а ние сме се върнали трийсет години назад. Защо? Не на последно място и защото българите бият децата си; а какво да кажем за жените… Отказът от насилие започва не на ниво международна политика, а вкъщи – чрез нежеланието човек да пердаши децата си.

Имате ли съмнения в природния интелект на българина?

Не. Всяко стълпотворение от хора, наречено народ, е достатъчно пъстро, за да съдържа в себе си всичко – нормални здрави хора, гении, идиоти… Аз не съм срещал в чужбина закъсал българин… Друг е въпросът за влиянието на географията върху развитието на културата. Навсякъде по света, където има планински райони, цивилизацията не просперира. Типичен пример за това са трите големи индиански империи на американския континент, които испанците разбиват за броени години – те не са знаели нищо една за друга, макар в един от случаите да ги разделят по-малко от 1000 километра. Понеже България е на балканска територия, в нея е сравнително лесно изолирането от различни врагове, но с цената на откъсването от някакъв вид цивилизация. Освен това у нас е създаден един тип манталитет, който аз наричам кисел – той реагира остро, киселинно, на докосването до чуждото и непознатото. Отрицанието е българският модус на съществуване. Това до голяма степен затруднява културния обмен. Но тук става дума за една доста абстрактна страна на въпроса. Нека да дойдем на едно по-конкретно ниво: в момента времето, през което минава България, горе-долу е съизмеримо с времето, през което минава Германия след войната. Трябва да си отидат поколенията, които са възпитани силово – към тях, за съжаление, принадлежи и моето поколение. Необходимо е на сцената да излязат хора, които са значително по-отворени за друг тип мислене, част от които вече са образовани в странство – каквито може би са били преди 1944-а. Хора, които са по-способни да виждат развитието от друга перспектива – не непременно тази, която стига най-много до Цариград. И които в края на краищата не страдат от провинциални комплекси – понеже те правят изключително трудно общуването с другия свят. Днес ние все още често казваме „не“ само от едната комплексираност. Просто защото не сме способни да кажем „да“; мислим си: как така, та ние се отказваме от националното, разтапяме се, изчезваме…

Погледнато от Германия, каква е дарбата на българина?

Оправност. Умение за справяне с трудностите на живота. Самият факт, че в това време, при тези условия хората все пак оцеляват, според мен е най-големият комплимент към повечето жители на тази страна. Тук е необходима непрекъсната импровизация – нищо не работи и човек е принуден ежедневно да изобретява живота си.

А умее ли българинът да живее добре?

И да, и не. Ако погледнем откъм задушевността (която май е по-присъща на провинцията), то разбира се, че умее. Но вземем ли за пример покритите с дупки столични улици – мисля, че не умее. Кое е вярно? Един ще избере да-то, друг – не-то.

Как виждате гражданските свободи в страната ни? Те решен въпрос ли са?

Градят се в момента. Този проблем не е решен на Запад, та камо ли тук. Срещам сериозни обмени на мнения и позиции – предимно в интернет, доколкото мога да ги следя. Нямам възможност да наблюдавам тукашните медии, но и не съм особено очарован от тези, които сега се утвърждават. В областите, в които нещата не са толкова регламентирани, има някакво бълбукане, налице са ферментационни процеси, които вероятно с течение на времето ще доведат до реално гражданско общество. Това е въпрос не на няколко години, а на поколения. Много се надявам, че следващото поколение ще бъде по-различно от сегашното. Нашето е осакатено, понеже е расло сред насилие, както вече казах. Този е основният проблем – насилието като част от манталитета ни. До голяма степен за него става дума и в романа, който все още не мога да довърша – за просмуканото от принуда всекидневие.

Този роман е за…?

За смяната на имената на турците в България. Книгата съдържа и други теми, но за мен този процес е най-унизителният и най-нуждаещият се от разчепкване в най-новата българска история. По него не е имало и все още няма граждански дебат на равнището, което той заслужава и от което се нуждае. Народ, който в рамките на 40 години е способен да спаси едно малцинство (евреите), а след това да се опита да премахне друго (турците) е за мен най-малкото много странен, той има потребност от солидно разнищване на собствената си психика, за да разбере как е възможно с едната ръка да дава, а с другата да взема.

Приписвате на народа един акт на комунистическото ръководство.

Според мен този акт беше потайно поддържан от повечето хора. Красноречив е самият факт, че в момента има такава съпротива – и то не само на високо ниво – срещу това да се говори за вина, за признаване на извършено престъпление…

Комунистическата партия дължи това извинение.

Да, да, виновен е Хитлер, а не ние… Това го чувам не за пръв път. Аз пък мисля, че извинение дължи българското мнозинство, което дълбоко в себе си одобряваше смяната на имената. Зная, доста хора ще заявят, че не са я подкрепяли. Но ако ги попитате дали е необходимо да се започне широк обществен дебат по този въпрос, ще кажат, че става дума за едно минало-заминало, което не се нуждае от разчопляне. Подобна позиция е израз на противоречивост.

И каква би била целта на подобен дебат?

Разчистване на авгиевите обори. Избистряне на проблема: притежаваме ли ние като народ една прикрита агресивност срещу малцинствата, която не ни е съвсем ясна. Помислете с каква реакция са съпровождани всички опити тази смяна на имената да бъде осветена по някакъв начин. Според мен става дума за едно неосъзнато, но силно тежнение към избутване назад на твърде сериозен въпрос – нашата непремислена антидемократичност, липсата на разбиране за свободата на другия, на различния от нас.

Ако изходим от сентенцията на Шатобриан „Моралът е основата на обществото“, как бихте дефинирали социалните темели у нас?

Семейство и роднинство – това според мен са основите на това общество. Те са предимно битово-социални. А обществото е дълбоко патриархално, дълбоко консервативно.

Като философ върху какво разсъждавате – върху морала или върху политиката?

Не правя разлика между тях – неморалната политика е като аполитичния морал. Разбира се, много сложно е на чисто практическо ниво човек да определи кое в политиката е морално и кое не. За мнозина – аз броя и себе си между тях – войната в Ирак е псевдо-морална, за други пък аморален е отказът от нея…

Разговора води ЗОЯ ЗАХАРИЕВА-ЦАНКОВА

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (3)

- 29-08-2008|Unregistered|Pangelov

Интервю, което липсва в българската преса. За съжаление вестникът, където е публикувано на практика е ненамираем. Г-н Енев, възможно ли е подължането на рубрика за децата с увреждания ( със специални нужди)?

Благодарности, за изключителното удоволствие да чета " Либреален преглед" и за настоящето интервю.

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User

Хора като г-н Енев ми помагат от време на време да не се срамувам от поколението си.В българското нет-пространство има всякакви форуми, където родители се консултират с лекари и психолози, но всичко е ужасно разхвърляно. Прав сте, Pangelov, за децата с увреждания да има не само рубрика тук, а изобщо тяхно място в мрежата, където могат да споделят помежду си или да говорят със специалисти. Децата със синдроми си стоят затворени вкъщи или изолирани от съучениците си (каквото и да говорим за толернтност!?), защото са различни.Такива сайтове и форуми има на немски и английски, но все пак е добре децата да общуват на български език. Какво може да се направи по въпроса?

- 29-08-2008|Unregistered|Златко  - Относно форума

Проблемът е сравнително лесен за решаване, поне технически. С две щраквания на мишката мога да инсталирам тук форум, част от който ще бъде отделена само за хора (включително и деца) с увреждания. Въпросът е само дали той ще получи някаква гласност. В момента съм малко в стрес, нямам много време, но след няколко дни ще го направя. (Ако забравя, моля напомнете ми - тук е малко нещо лудница).

Литературните вражди на Гор Видал

Автор: Гор Видал

Седемнайсет години изминаха, напомням на Гор Видал, откак той каза на един репортер: „Това е последното интервю, което ще дам някога. Аз съм вече в изходната чакалня на живота.“

„Така че, къде се намирате в момента? Подвижната масичка в повдигнато положение, подложката за краката прибрана, на път към пистата за отлитане?“

Писателят ме изглежда бунтовнически. „Откъде знаете, че вече не съм заминал? Всъщност аз се страхувам от самолети повече отколкото от собствения си механизъм, защото знам как да се оправям с него. Имам диабет от двайсет години насам. Имам коляно от титан, което е много здраво. Но не се опитвайте да го използвате по средата на нощта.“

След като си отидоха Кърт Вонегът, Джоузеф Хелър и Норман Мейлър, Гор Видал, на 82 години, е последната истински легендарна фигура от американската литература. „Ведър“ е любимата му дума, макар че това е прилагателно, което той по-скоро използва, отколкото предизвиква: заглавията, които е вдъхновявал, включват „В бърлогата на лъва“ и „Ядосайте го, ако се осмелявате“. Всичко това казано, в този следобед той изглежда доста спокоен, с една стара рижа котка дремеща на коляното му и наполовина изпразнена чаша уиски до него. Изражението, което той носи по фотографиите от времената на младостта му – любопитна смесица от презрение и чувственост – не е изчезнало напълно.

Видал се пренесе тук, в тази къща в Hollywood Hills, през 2003, поради близостта на болницата Cedars-Sinai. Хауърд Остин, неговият партньор в продължение на 53 години, умря през същата година от рак. Двамата мъже бяха прекарали предишните 25 години в Равело, близо до Неапол, в разкошната вила на Видал La Rondinaia (лястовичето гнездо).

„Вече е продадена“, казва Видал. „На един хотелиер. Човек на парите. От онова, което дочувам, той не просперира.“

Той обичаше да се наслаждава на изтощението на интервюерите, несвикнали на трудното изкачване към идиличното му имение. Тук във всекидневната, намалената подвижност на Видал, заедно с меката светлина, стените, окичени с величествени маслени картини и внимателно подредените лилии, придават на процедурата известна меланхолия. Но нито възрастта, нито тежката загуба са намалили с нещо язвителната му интелигентност; той все още излъчва усещането, че няма да търпи глупаци – или, при определени настроения, когото и да било – лесно.

Също като Оскар Уайлд той е прочут с епиграмите си, най-известната от които е: „Всеки път, когато някой приятел има успех, нещо малко в мен умира.“ Запитан дали първото му романтично приключение е било хомосексуално или хетеросексуално, Видал отговаря, че е бил „прекалено учтив, за да попита“. Начинът му да води разговор е точен и маниеристки до степен, при която подозирате, че това е човек, който може би все още прегъва малкия си пръст когато пие шампанско. Той разговаря с един архаичен, естетски тон, който може би е заразителен: в папката му с изрезки едва ли може да се намери интервю, в което той да не произнася думата „изтънчен“.

Да се изправиш пред Видал означава да се срещнеш с човек, който, чрез приятелството си с Андре Жид, е само на една ръка разстояние от Уайлд. Двата негови изключителни тома с мемоари – Палимпсест (1995) и продължението му Директна навигация, публикувано през 2006 – припомнят за приятелства с Елеонор Рузвелт, принцеса Маргарет и Ленард Бърнстийн. Той беше близък с Джон Кенеди и още по-близък с Джаки, негова далечна роднина. „Винаги е деликатен въпрос“, писа той веднъж, „когато един приятел или познат стане президент.“ („Ах, знаем, знаем,“ въздишат милионите му читатели.)

Изповедник на Тенеси Уилямс, той посещаваше също Кристофър Ишъруд, Е. М. Фостър, Албер Камю, Сартр, Анаис Нин и Уилям Фокнър. Видал, който веднъж написа „Алън Гинсбърг ми целуна ръка, докато Жан Жене гледаше“, беше за кратко време любовник на Джак Керуак. Имайки пред вид всичко това, когато в Палимпсест човек чете „Никога не съм се наслаждавал особено на компанията на писатели“, то изглежда необходимо да се прибави „които са по-малко известни от мен.“

Той никога не е бил човек, измъчван от съмнения в самия себе си. Писател с изключителна фантазия и чувствителност, неговите 24 романа включват класически произведения като транссексуалната сатира Майра Брекинриджи новаторската и сюрреалистична комедия Дулут. Той написа сценария за филмовата адаптация по пиесата на Тенеси Уилямс Внезапно миналото лято с участието на Елизабет Тейлър, други негови сценарии включват Бен Хур и подценяваната адаптация на романа на Дафни дюМюрие,Изкупителната жертва.

Като актьор Гор Видал се появява в множество филми, включително и Рим на Фелини, в който играе самия себе си, както и Боб Робъртс на Тим Робинс. Удивителен сатирик и надарен автор на речи, той беше победен с малка преднина като демократически кандидат за Конгреса през 1960, а четири години по-късно отказа вече сигурното място „защото разбрах, че истинският ми мотив е била суетата“.

Има един епизод от Семейство Симпсън, в който Лиза държи книга на имеТомът, с името на Видал на гърба. „Това са единствените ми приятели“, оплаква се тя. „Възрастни дръвници като Гор Видал. И дори той е целувал повече момчета, отколкото аз някога ще успея.“

„Момичета, Лиза, момичета“, казва майка й – и за повечето зрители е много вероятно, също като Мардж, да не знаят нищо както за името на автора, така и за неговата романтична репутация.

Основен сред потенциалните ядове в живота на Видал е разбирането на факта, че – тъй като уникалната му дарба е била прилагана към такава широка сфера от дисциплини – името му е по-малко познато от по-малки, но безжалостно концентрирани таланти като Труман Капоти или Норман Мейлър.

„Мейлър веднъж каза: ‚На Видал му липсва рана.‘ Как мислите, какво е имал пред вид: това, че дядо ви е бил сенатор? Привилегированият ви произход?“

„Привилегирован? Искате да кажете по-привилегирован отколкото на един дебеланко от Южна Африка,“ озъбва се Видал (бащата на Мейлър е роден в Кейп Таун) „със сляпо привързана майка?“

Видал нарича Тенеси Уилямс „птицата“, защото той е бил артист, реещ се над главите на по-дребни автори – и аз не се съмнявам че счита и самия себе си за човек, намиращ се в обсега на радарния контрол. Темата за полета е една от ония, които непрекъснато се завръщат в неговите писания и разговори. Баща му Джийн е бил първият инструктор по аеронавтика във високо престижната Военна Академия в Уест Пойнт, щата Ню Йорк. Като десет годишно момче Гор се появява в един кинопреглед, самостоятелно приземявайки лек самолет. Как се е чувствал тогава? „Великолепно. Бях най-известното дете в САЩ. Това беше през 1936.“ Той посочва към едно шкафче, покрито с малки фотографии в рамки. „Това е фотография на баща ми.“

„Изглежда като филмова звезда.“

„Той беше като филмова звезда. Беше най-известният университетски атлет в историята на Съединените Щати. Защитник в Уест Пойнт. Спечели сребърен медал на олимпийските игри през 1924. За 43-те години, в които го познавах, не сме се карали нито веднъж – и нито веднъж не сме били съгласни по каквото и да било въпрос.“

Фотографията на баща му се намира към края на изложението. На най-видно място се намира снимката на млада жена с разрошена коса, палава усмивка и огромна жизненост: една мъжкарана със скулите на Катрин Хепбърн.

„Амелия Иърхарт“, казва Видал. „В тези очи се вижда смелост. Наистина.“

„Нямаше ли тя някакъв флирт с баща ви?“

„Повече от това. Казах му: ‚Защо не се ожени за нея?’ Това беше след като тя изчезна в Тихия Океан през 1936. Те бяха основали заедно три въздушни линии.“ Дори и сега, повече от седем десетилетия по-късно, в гласа му се долавя вълнение. „Той каза: ‚Никога не съм искал да се женя за момче.’ А тя наистина беше като момче.“

„Кой ви каза за смъртта й?“

„Баща ми. Рузвелт го постави начело на издирването.“

„И как реагирахте?“

„Не плаках. Почти всички хора, които познавах, бяха умрели, или почти умрели, в самолетна катастрофа.“

Видал е мил, щедър и развлекателен. Но човек никога не губи усещането, че темпераментът му е бомба, само чакаща да се взриви. Сред неговите противоречия е това, че той страда от онова, което сам нарича „ужас от анонимността“, но ненавижда интервютата, макар че е участвал в някои от най-славните сблъсъци, които някога са се случвали по медиите. В един телевизионен дебат от август 1968 (днес популярна цел в YouTube) той сплете рога с върховния реакционер Уилям Ф. Бъкли – „Хитлер“, както го описва Видал, „без неговия чар.“ Бъкли сравни анти-виетнамските демонстранти с нацисти.

„Според мен“, отговори му Видал, „единственият про- или прикрит нацист, който мога да си представя, сте вие.“

„Слушай сега, педал такъв“, отговори му Бъкли. „Престани да ме наричаш прикрит нацист или ще те цапна по гадната физиономия. Аз бях в пехотата през последната война.“

„Не, не беше“, отвърна Видал.

„Бях.“

„Не беше.“

Британският автор Ричард Адамс, появявайки се заедно с него в предаванетоThat Was The Week That Was, нарече работите му „безвкусни.“

„Моля?“, каза Видал.

„Безвкусни.“

„Безвкусен си ти,“ отговори американецът. „И честита нова година.“

Онова, което той истински презира, е пресата. В статията на една журналистка, публикувана през ранните 1990, неговата външност беше обругана по начин, който би бил непредставим, ако един мъж би писал за жена: „Невчесан. С наднормено тегло. С развлечени панталони … коремът му пращящ през ризата.“ Споменът му за тази напълно неудовлетворителна среща е необичайно подробен.

Първият английски писател, който имаше смелостта да потърси Видал беше покойният Артър Хоупкрафт: авторът на Футболният човек и сценарист на филма по романа на Джон льо Каре Калайджия, шивач, войник, шпионин. Хоупкрафт, макар и отбелязвайки „искрената суета“ на американеца, представя едно много хвалебствено описание на живота и кариерата му. Видал изобщо не си спомня кой е Артър Хоупкрафт. Но пък Хоупкрафт не прави никакви злобни забележки за гардероба или теглото му.

„Вие притежавате силна способност за водене на вражди, не е ли така? Не го казвам злонамерено. Вие сте онова, което Джон Осбърн нарича „добър враг.“

„Сигурен съм, че го казвате злонамерено. Вие сте журналист. Аз не забелязвам повечето хора. Мнението на света не означава нищо за мен. Не мразя никого.“

„Норман Мейлър?“ (Видал веднъж нарече Мейлър, Хенри Милър и Чарлз Мансън братя-шовинисти, които колективно би трябвало да бъдат наричани М3.)

Мейлър враждуваше с мен. Познавам неговия синдром. Ако аз бях на заглавната страница на Time, а той не, Боже как тогава ме обиждаше в пресата. Не можеше да спре. Той живееше за тази малка глътка реклама.“

„Труман Капоти?“

„Капоти мразех истински. Така, както човек мрази животно. Мръсно животно, което се е промъкнало в къщата ви.“

„Какво точно вършеше Капоти, какво не харесвахте у него?“

„Той лъжеше,“ провиква се Видал. „Нещото, което мразя най-много на тоя свят. Което е и причината, поради която не се разбирам особено с журналистите.“

Юджийн Лутър Гор Видал е роден в Уест Пойнт като единствено дете на Юджийн Лутър Видал и Нина Гор. Израсъл е във Вашингтон. Когато става на десет години родителите му се развеждат; отношението му към майката-алкохоличка, което завършва през 1957 (тя умира 21 години по-късно) изглежда е било едновременно неподходящо интимно, от гледна точка на личните разкрития, които тя е правила пред него, и напълно жлъчно.

Той си е припомнял например как тя му е разказвала, че яростта я предразполага към оргазми („Забравих да я попитам дали сексът също го е правил“) и споменавала, че е била родена само „защото вакуумната помпичка на майка ми се развалила.“ Нина също го информирала как, на път за сватбеното им пътешествие, баща му ѝ казал: „‚Има нещо много важно, което трябва да знаеш.’ Бях толкова развълнувана. Той ще ми каже колко много ме обича. Но не. Вместо това той ми каза: ‚Имам три топки.’“ Според Видал баща му „бил във всички медицински учебници“.

„На колко години бяхте, когато забелязахте, че Нина се държи по-различно от повечето родители?“

Видал се смее: „На 51.“

„Е, хайде сега.“

„Не, наистина. Аз се развивах много бавно. Тя просто беше непоносима. Всеки, който я познаваше, я мразеше.

„Какво точно правеше тя? Баба ви каза някъде, че когато Нина влезе в някоя стая, все едно влиза зъл дух.“

„Да. Това го казва собствената ѝ майка. Знаете ли какъв беше проблема? Расов. И тук ще ви укажа расата: англо-ирландска. Те са по-покварени от останалите. Тя беше лайно.“ Той замълчава. „Пияно лайно.“

„Сигурно е било странно да осъзнавате, че генетически вие сте наполовина тя. Има ли нещо в характера ви, което възприемате като наследствено?“

„Не. Ако беше така, щях да взема очистително.“

„Звучите доста гневно, когато говорите за нея.“

„Ако изобщо ми пукаше, бих казал, че все още съм гневен. Тя беше ужас. Колко вреда е причинила.“

„На вас ли?“

„На много хора. Не само на мен.“

Видал е изпитвал силна привързаност към дядо си по майчина линия, Томас Прайър Гор, първият сенатор на демократите от Оклахома, който е бил сляп от десетгодишна възраст и за когото момчето четяло на глас.

„Бих казал, че той е, който ме възпита.“

„Майка ви се е страхувала от него.“

„Да. Защото той беше силен като вол и я пребиваше. Понякога.“

„Защо пиеше тя?“

„Наследственост.“

„Не гняв. Или разочарование. Или ревност.“

„Вие сте разглезен от Фройд.“

„Не беше ли връзката на баща ви с Амелия Иърхарт добра причина майка ви да бъде нещастна?“

„Хм, тъй като повдигате тази тема и просвирвате някои от магнетофонните ленти в главата ми, тя сигурно е ревнувала. Амелия беше по-велика от Елизабет Тейлър. Ако бихте тръгнали на разходка с Амелия Иърхарт по Пето авеню, сигурно биха ви следвали 500 души. Дори на десетгодишна възраст аз бях впечатлен.“

Имам чувството, че Амелия Иърхарт е не просто майката, която Гор Видал би искал да има, но и любовницата.

Когато родителите на Видал се развеждат през 1935, майка му се омъжва за Хю Д. Очинклос; те имат дъщеря, на име също Нина. След като майката на Видал напуща през 1940, за да се омъжи за „своя временен любовник, Робърт Олдс, офицер от военновъздушните сили“, Очинклос се жени за Жанет Бувие – майка на Джаки Кенеди, младата доведена сестра на Нина.

Гор Видал е имал поне една хетеросексуална връзка в младостта си, но е писал далеч повече за своята голяма любов, един съученик на име Джими Тримбл. Изключителен атлет, Тримбл е убит във войната през 1945, на двадесетгодишна възраст. „Потта му миришеше на мед“, писа Видал, „като онази на Александър Велики.“

Той е казвал, че Джими Тримбл е бил единственият човек, когото някога е обичал.

„Много хора може би ще намерят трудно да разберат как сте останал такъв … Не съм сигурен, че мога да намеря най-доброто прилагателно тук … поразен от любов?“

„Със също толкова право бихте могли да кажете ‚верен.’“

„Вие не забравяте кое е важно.“ „А какво ви привлече към него?“

„Спомнете си, че баща ми беше най-големият атлет в неговото училище.“

„Не може ли да се направи от това заключението, че Джими ви е напомнял за баща ви?“

„Да, може.“ Горе се усмихва пакостнически. „Не че той го правеше.“

„И вие ще бъдете погребани заедно, в гробището Рок Крийк във Вашингтон?“

„Да. Хауърд вече е там.“

Първата книга на Видал, военният роман Уилио, е била добре приета през 1946. Но едва третата му книга, Градът и колоната, един откровено хомосексуален роман, публикуван две години по-късно (посветен „На Дж Т“), оказва най-дълбоко влияние върху живота му. Видал винаги е твърдял, че понятието „хомосексуален“ е невалидно, тъй като човешката сексуалност е прекалено сложна и разнообразна, за да бъде сведена до двуполюсни определения. Това е подробност, която е останала изгубена за издания катоНю Йорк Таймс, който отказва да рецензира следващите му пет романа. Той все още изпитва специално презрение към този вестник, „който никога не е открил кладенец, който да не е отровил.“

„Казвали сте, че още от детството сте искали много повече да бъдете политик, отколкото писател. Как мислите, до каква степен животът ви би бил различен, ако не бяхте публикували Градът и колоната? Например, когато се кандидатирахте за Конгреса през 1960?“

„Не особено много. Аз почти спечелих най-трудното място в страната.“

„И все пак дори и днес всяко признание за сексуална склонност, която не включва две деца и един добре поддържан заден двор, вероятно ще бъде използвано срещу вас в политиката.“

„Книгата беше белетристика. Че тя би могла да бъде използвана от политически врагове е – да – доказателство за нещо.“

„Вие сте онзи, който каза: ‚Може би щях да имам живот в политиката ако не беше педалското нещо.’“

„Прав сте, казах го. И то е вярно. Но сега съм стар и вече разбирам, че сигурно не съм искал онази политическа кариера.“

„За да си останем при въпроса, ако не бяхте публикували Градът и колоната…“

„Щях да бъда президент, като Джордж У. Буш,“ казва Видал със съвсем лек намек за сарказъм. „Хайде, моля ви.“

„Щяхме да сме много по-добре, ако бяхте.“

„Щяхме да имаме повече сигурност.“

Във времето, което последва Градът и колоната (която днес изглежда почти срамежлива в сексуалните си сцени), Видал за кратко време се преселва в Гватемала и пише няколко романа под псевдоними. Веднъж е цитиран да казва, че е имал 1000 любовници на двадесет и пет годишна възраст – една статистика, която добавя известна достоверност към предизборния му лозунг от 1960 „Ще имате повече с Гор.“

Удивително за един толкова държащ на личния си живот човек, той сътрудничи с доктор Алфред Кинси, първият американски „сексолог“, който през 1948 пише новаторската студия Сексуалното поведение при мъжете.

„Какво ви интересуваше у Кинси?“

„Той беше най-голямата експлозия от времето на Фройд насам. Внезапно целият сексуален свят се промени. Защо мислите написах Градът и колоната? Защото знаех, че всичко, което хората мислеха по онова време, беше глупост.“

„Но Кинси се отнася много сковано към ‚условието’ на хомосексуалността.“

„Не съществуваше друг речник. Хомосексуалист и хетеросексуалист са съществителни, които аз самият не бих използвал, това е вярно. Нито пък би го направил той, когато мислеше. Това не са семиотически знаци, обозначаващи някакво екзистенциално състояние. Те не казват нищо. Освен, знаете ли, ‚предпочитам ориза пред картофите.’ О, каква голяма новина. Кажете го и изпъшкайте.“

„Научихте ли нещо от него?“

„Не … Хм, той правеше сексуална революция в момента, в който я правех и аз. Изпрати ми екземпляр от книгата си, с чудесно посвещение. В нея ме поздравява за ‚работата ми в тази област’. Кинси имаше чувство за хумор. Той не беше глупак.“

Видал среща Хауърд Остън в Ню Йорк през 1950.

„Къде точно?“ Видал ми казва, че не може да си спомни точно.

„Хората казват, че е било в банята Еверард.“ (В продължение на десетилетия най-известната гей-баня в Манхатън; тя изгаря в резултат на пожар през 1977.)

„Спомням си банята Еверард. Но какво бих правил там? Там не правят нищо, което да ми харесва.“

„Причината да питам е, че повечето продължителни връзки започват с физическото …“

„Винаги съм казвал, при това много ясно, че между мен и Хауърд не е имало секс. Човек може да намери секс навсякъде. Но приятел не може да се намери навсякъде. Мислех си, че това е ясно на всички.“

„Може би за хората е трудно да разберат една дълготрайна платоническа връзка.“

„Повечето хора са принудени в края на краищата да се задоволят с това: приятелство. И то не е най-лошото нещо.“

Видал убедил Хауърд да промени фамилното си име от Остър на Остън след като рекламни фирми отказали да го наемат, защото е евреин. При всичките си спомени за Брандо и Орсън Уелс и Бети Дейвис и семейство Кенеди, директната навигация е в най-мощната си форма когато Видал си припомня как се е грижил за приятеля си по време на последната му болест. През последните дни на Остън, припомня си писателят, „Той каза: ‚Целуни ме.’Целунах го, по устните, нещо което не бях правил в продължение на 50 години.“

Когато двамата мъже започнали да живеят заедно, майката на Видал започнала да се оплаква от своя „обратен син и неговия еврейски приятел“, заради които не може да се среща с най-близките си приятели. По това време тя вече била започнала да прибавя редовни порции морфин към щедрата си консумация на алкохол. Последният път когато Видал я видял бил през 1957, когато я поканил в Лондон. „Мисля, че дойде, за да се опита да възстанови отношенията“, пише Видал. „Но това не се получи. Започна да пие. След това започна да напада Хауърд. Казах ѝ: ‚Мисля, че ще е по-добре ако си отидеш.’ По-късно тя ми написа едно отровно писмо и аз ѝ отговорих: ‚Няма да те видя никога, никога повече докато си жива.’“

„И никога не го направихте?“

„Не.“

„Не беше ли доведената ви сестра Нина, която каза, че вие сте били всичко в живота на майка ви?“

„Сигурен ли сте, че не е казала ‚престореният център’?“

„От какво почина майка ви?“

„Рак.“

„Бавна смърт?“

„О-о-о, да.“

„Размисляхте ли дали да отидете на погребението ѝ?“

„Защо да го правя? Аз не ходя даже на погребенията на хора, които харесвам.“

„Майка ви твърдеше, че вие сте я посетили и сте я помолили за извинение малко преди да умре.“

„Тя разказва някаква откачена история. Беше жена, чиито потенциални извинения биха могли да наводнят Лурд (високопланински град във Франция, бел. пр.)“

Когато е на двадесет години, Видал започва връзка с еротичната писателка Анаис Нин. „Психологически“, разказва Нин за Видал, „той разбира значението на факта, че майка му го е напуснала на 10 години, за да има други деца … но не знае защо не може да обича. Той се движи сред известни мъже и жени; възпитан е по изтънчен начин, със знание за собствената си тайна, но по-дълбокото му Аз е затворено и самотно.“ Нин казва, че той е бил неин любовник. В Палимпсест Видал отхвърля идеята, че те са били двойка когато и да било.

Има слухове, че имате дъщеря от връзка с жена, която живее в Кий Уест, Флорида (през 50-те години); верни ли са те?“

„Може би. Но не ми се вярва. Бащата съм или аз, или един германски фотограф. Мисля, че майката е мъртва. Детето беше момиче. Всяка Коледа получавах от тях снимка, всички около елхата, с малко момиче, което изглежда като мен. Може би имам дъщеря, да.“

„Опитвали ли сте да се свържете с нея?“

„Не. Защо да го правя?“

„Защото може би имате чувство за отговорност, което, във времето на ДНК …“

„Изпратих на майката пари за аборт. Които тя използва, за да отиде до Детройт, където си намери богат мъж.“

Джаки Кенеди веднъж отбелязва, че Гор Видал я е карал да се чувства „като дивачка – като че не знаех нищо.“ Това е усещане, което той все още умее да внушава, както чрез жестове, така и с думи. Видал е единственият самоук човек, когото съм срещал, способен както да филтрира информация, така и да не бъде прекомерно впечатляван от хора от академичните среди; за да бъда по-точен, към тях той се отнася позитивно-снизходително. В един момент му задавам въпрос за Джон Кенеди и той заявява – погрешно, както се случва понякога – че няма начин да съм гледал филма от 1964 г. по неговата пиесаНай-добрият човек, с Хенри Фонда.

„И кога го гледате?, пита Видал (който веднъж беше отбелязал, че част от ситуацията на американския писател е „една прекомерна загриженост за репутацията му“.) „Всяка втора високосна година?“

Странно е, че той е толкова чувствителен, след като собствената му себепреценка е, поне отвън, непоклатима. Това е човек, който в края на краищата е написал изречението: „Макар и да съм нещо като превъплъщение на Марк Твен, никога не съм чел Принцът и просякът.

Има моменти, в които неговата кажи-речи иронична помпозност напомня за Фрейзър Крейн (герой от американската телевизионна серия Frazier, бел. пр.) в някое от по-самовлюбените му настроения, като например: „Противно на легендите аз съм роден от смъртна жена и ако баща ми е Зевс, то за това няма документирани факти.“

В спомените му (рядко за североамериканец) понякога може да се открие снобство – или както Видал предпочита да казва „снобизъм“ – с почти английска интензивност. След като се скарва с Робърт Кенеди, той пише за „ревностната борба“ на това семейство „да се измъкне от ирландското тресавище“ и се оплаква от един друг писател, чиито инстинкти отразявали „изолираните стандарти на ниската средна класа в наши дни“. И дали ще спим по-леко след като прочетем в Директна навигация за едно посещение в Лондон, за да научим, че „отседнах не както винаги в Конът (Connaught), а в Риц“?

Едва ли има друг съвременен писател, който с такъв ентусиазъм да е пренебрегвал егалитарното правило на Джордж Оруел да се използват винаги английски думи, освен ако няма алтернатива. Видал е единственият не-ресторантьор, от когото съм чувал да употребява думата amuse-gueule (малък сандвич, бел. пр.) и единствената личност, от която изобщо някога съм чувал да употребява „cher confrère“ (драги колега, бел. пр.) като глагол. Когато нощно време минава през някоя стая, той го прави не просто като някакъв обикновен фантом, а като „Кентървилският призрак на Уайлд“.

Гор Видал се измъква от тези ситуации поради брилянтността си и защото безсрамният елитизъм, по въпросите на класата и интелекта, вече са станали част от неговото амплоа.

Все пак не може да има съмнение в куража, с който Видал се е противопоставял на различни личности и каузи, като Ричард Никсън, Мартин Еймис или ционисткият експанзионизъм. Той се изказа и срещу далечния си роднина Ал Гор – когато семейната лоялност лесно би могла да надделее – и беше един от малкото американци, способни да разберат, ако не и да симпатизират на Тимъти Маквей, човекът, предизвикал взривовете в Оклахома.

„Как се отнасяше приятелят ви Джон Кенеди към въпроса за расовото равенство?“

„Джак беше доста слаб що се отнася до расовата ситуация. Това не го интересуваше особено.“

„А самият вие?“

„Добър колкото повечето хора, които никога не са били дълбоко обвързани с това. Бях главен редактор на едно издателство, което се опита да публикува Джими Болдуин. Изпълнявах дълга си.“

„Джоузеф Хелър написа към края на живота си текст със заглавие: Всяка промяна е за лошо.“

„Няма да му противореча.“

„Считате ли, че живеете под един позорен режим?“

„Абсолютно.“

„С корумпиран президент?“

„Да.“

„Който си послужи с измама, за да получи властта?“

„О, да.“

„Това ли е най-вредното американско правителство, което сте преживявали?“

„Да. То е невъобразимо лошо. Не мога да си представя нищо по-лошо.“

„И каква е надеждата ви относно онова, което описвате като ‚Американската империя’?“

„Никаква. С нея е свършено.“

„Как виждате края ѝ?“

„Без пари.“

„И каква е надеждата ви за бъдещето?“

„Политиците са потайни хора. Не знаем на какво са способни те. Може би това ще бъдат приятни изненади, но по собствения ми опит с историята повечето изненади са неприятни.“

„Страхувате ли се от смъртта?“

„Мисля, че всеки се страхува. Ако тя е моментална, то разбира се мога да си представя да умувам за нея.“

„Но вие сте убеден, нека го кажем грубо, че когато умрете, това е всичко.“

„Не“, отговаря Видал. „Не бих казал: ‚Когато умреш, това е всичко.’ По-скоро бих казал: ‚Когато се родиш, това е всичко.’“

Интервюто се води от Робърт Чалмърс

Източник

ГОР ВИДАЛ

Гор Видал (род. 1925) е американски романист, сценарист, драматург, есеист и политик.

Коментари (6)

- 22-08-2008|Unregistered|Myra Breckynridge  - Fabulous!!

Legendary!

- 24-08-2008|Unregistered|Guest User  - literaturnite vrajdi na Gor Vidal

Ujasen stil, no veroyatno 4ovekat - Gor Vidal - e takuv. O4akvah vapros za "Kalki"? Ina4e - dobre!

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User

Prekrasna statia! Prochetoh ya s interes; tova e statia, otrazyavasta epoha.

- 03-09-2008|Unregistered|Guest User

Чудесно!

- 15-12-2008|Unregistered|PSG

Velikolepno!Gor Vidal e visoko erudiran,umopomrachitelen i blestyasht!Udovolstvye e, da se chete, intervyuto mu i napisanoto ot nego! Preklanyam se pred talanta i iztancheniyat mu intelekt!

- 15-05-2009|Unregistered|Гост  - stranno

Az sum ot malkoto, които много харесват и него, и Капоти. "Ако някак разбере, ако някак той усети", не ми се мисли.

Да, доста от Уайлд има у него и смея да твърдя, че е доста дистанциран от разказвачите в произведенията си. (а "Калки" е популярна само у нас:)

Асиметрията на мира

Автор: Отец Яков Кротов

Империалистическата пропаганда на Русия през 1490–1917-те години се изграждаше върху православието. Православието не е виновно – във всички останали православни страни, включително и Византия, то не е пораждало милитаризъм и империализъм.

Империалистическата пропаганда на Русия през 1917–1991-те години се изграждаше върху марксизма. Маркс не е виновен, марксисти в една или друга степен днес са немалко социолози по света, пък и просто университетски интелектуалци на Запад, но те не мислят да строят каквито и да било империи.

Империалистическата пропаганда на Русия след 1991 г. се изгражда върху подражанието.

Започне ли потенциалният противник да използва понятието „геноцид“ – моля: чеченците осъществяват геноцид над руснаците, евреите осъществяват геноцид над арабите, грузинците осъществяват геноцид над осетинците, правозащитниците осъществяват геноцид над милиционерите.

Думата „екстремизъм“ беше поета от ръцете на световната общественост с алчен възторг. Запитваш властите къде отиват данъците? Екстремист! Искаш да избираш губернатор, кмет, началник на жилищния фонд? Трикратен екстремист!

Иска ми се да се надявам, че пределът на подобна пропагандистка игра беше достигнат в речите, прикриващи завоюването на Абхазия и Южна Осетия. Вие си имате Ирак, ние си имаме Грузия. Вие свалихте Садам – ние ще свалим Саакашвили. Вие завоювахте Косово – ние завоювахме Абхазия.

Руският милитаризъм се държи точно като юноша, който лошо играе шахмат и започва да повтаря ходовете на противника, бидейки убеден, че по този начин ще постигне най-малко реми. Взел е няколко пешки – означава ли това, че партията е спечелена?

Не, не означава. Опитният шахматист с лекота ще надхитри юношата, който си е наумил да прави симетрични ходове. По парадоксален начин, за това е нужно да се премине от игра на изтребление на вражеските фигури към игра на съхранение на собствените фигури.

Въпросът е единствено в това, кое може да се счита за свое. Когато Англия и Франция предадоха през 1938 година Чехословакия, те считаха за „свои фигури“ не чехите, а англичаните и французите. Сгрешиха и получиха солиден урок.

Ето и отговора. Не е толкова важно дали западните страни ще въведат своите войски в Грузия, важно е те да въведат Грузия в състава на западните мирни и военни съюзи.

Още по-важно е противоположното движение – жителите на Грузия, Украйна, пък и самата Русия, да станат европейци.

Кремъл претендира да защищава своите граждани? Бъдете граждани не на Кремъл, бъдете граждани на Европа, граждани на света!

За това е нужно да се получи не паспорт, за това е нужно много повече.

Ежедневно да бъдеш защитник на правото. Не на закона, а на правото. Ако разликата не ви е ясна, то значи ще трябва доста да се потрудите, за да получите гражданство на света.

Ежедневно да бъдеш привърженик на първенството на личността над държавата, на свободата над безопасността, на справедливостта над лъжата.

Ежедневно да бъдеш не циник, а хуманист във всякакъв смисъл. Ежедневно да бъдеш пацифист – не да умиротворяваш агресора, а да изобличаваш агресията, лъжата и милитаризма. Да изобличаваш, не да стреляш.

Това е нужно на руснаците, нужно е и на европейците. Защото проблемът е не в това, че сега те се страхуват да помогнат на Грузия във войната с Русия, а в това, че те прекалено рядко бяха европейци както по отношение на Русия, така и на Грузия – и ето, не можаха да предотвратят войната. Ако само европейците винаги живееха по европейски! Но и те по съветски се опитваха да икономисват, отлагаха всичко за утре – така се получи трагедията на Балканите, така и в Ирак се получи трагедия. Войната е опит да се постигне със сила онова, което не е било извършено със сърцето.

Виж, когато европейците станат напълно европейци, когато престанат да отлагат за утре, надявайки се на силата на оръжието, усилията по строителството на мира и справедливостта, които могат и трябва да бъдат полагани ежедневно – тогава вече ще може да се спи спокойно, без страх от това, че агресорът ще продължава подражанието. Нека продължава – тогава ще му се наложи да престане да бъде агресор и да стане нормален човек. Което всъщност е и необходимото.

Източник

ОТЕЦ ЯКОВ КРОТОВ

Отец Яков Кротов (род. 1957) е руски свещеник и публицист, обявяващ се последователно и от християнски позиции против цензурата, ограниченията на свободата на съвестта, милитаризма и деспотизма.

Коментари (1)

- 24-08-2008|Unregistered|Guest User  - Асиметрията на мира

Този възглас предполага едно: че съществува патент за истината и справедливостта, който е непременно в ръцете на европееца. Което изобщо не е така. Не че харесвам агресивния стил на Русия, но истината за справедливостта е много по-сложна. Да тръгнеш със силови решения е все едно да искаш със събиране и изваждане да решиш уравнение с интеграли. Статията е патетична, но примитивна. Особено с " престанат да отлагат" какво войната? И ще спят спокойно - пълна глупост. Патетична глупост.

История за розово слонче…

Автор: Албена Прокопиева

ЗА РАЗЛИЧИЕТО В БЪЛГАРИЯ ДНЕС

Твоите деца не са твои деца. Те идват чрез теб, но не от теб, и макар, че са при теб, не ти принадлежат. Ти можеш да ги дариш с твоята любов, но не и с твоите мисли, тъй като те имат собствени. Ти можеш да дадеш дом на  тялото им, но не и на душата им, тъй като тя живее в къщата  на утрешния ден, която ти не можеш да посетиш дори и в  сънищата си. Ти можеш да им предадеш своя опит, но не за да заприличат на теб.

Из „Пророкът“, Халил Джубран

Социален работник съм. Освен майка. Освен единствен родител. Освен родител на специално дете. Или дете с увреждане – въпрос на терминология или различна гледна точка. И не това е причината да напиша тези редове. Всеки ден четем ужасяващи истории за деца, нещо потръпва в нас, но само докато отгърнем следващата страница. Докато свърши последното излъчване на „Великолепната шесторка“, докато не „избухне“ следващата новина за някое друго Могилино. Без да подозираме дори, че то, Могилино, е в самите нас, в душите ни, но по-добре ни е да не говорим за него.

Когато най-после чухме нещо неабсурдно за Могилино – решението да бъде закрито и децата преместени в защитени жилища, в един русенски квартал започва подписка срещу изграждането на такива при тях. Местните жители коментирали, че ежедневното присъствие в центъра на квартала на „недъгави деца“ ще бъде неприятна гледка, а майките на „нормалните“ деца от близката детска градина били притеснени как да обясняват на рожбите си вида на ония, различните. Най-вероятно същите тези майки са изпратили не един есемес за благотворителната акция за Могилино. И си позволявам да попитам –„различните“ деца ли са различни или ние сме такива?

Сред нормативите, касаещи децата и тяхната закрила, пазя началните редове на една статия „Болката е еднаква когато се ражда дете. Без значение каква е майката...“ Често ги цитирам в разговор с родители. И ако преди 10 години, когато мои близки емигрираха в Испания, за да осигурят нормална среда на своя двегодишен син с Даун (у нас любезно им бяха предложили да го оставят в дом, за  да го осиновят чужденци!!), не попитах гласно – ние ли сме различни или различните деца. Днес питам.

Питам, защото срещнах друга майка, получила безплатния „човешки“, а не лекарски съвет – да даде новороденото си с Даун дете за осиновяване. За да бъде то по-добре извън България.  Питам, защото през есента мило и любезно в един от центровете за детско здраве в София, наша видна детска психоневроложка ме посъветва да намеря път било към  Англия, било към друга европейска държава – и да отведа там дъщеря си. Не че била безнадежден случай, просто у нас нямало толерантност и разбиране за различните деца… Индулгенция за чиста съвест или реалност?

Обвинението е път за никъде.

Може би корените на неприемането идват от традиционните културно-исторически нагласи на българина да отхвърля различните. Нашенска си е поговорката – „С белязан човек на път не тръгвай, другар не ставай, ортак не бивай!“ Векове културата ни се е развивала като „култура на оцеляването“, формирали са се духовни и поведенчески модели, които живеят и в днешния ни ден, в 21-я ни век.. Дете с увреждане у нас най-често е разбирано като „злочеста съдба“, като лична трагедия на родителя, а не като обществена отговорност. В едно от писмата си приятелката ми от Испания пише „…не можеш да си представиш, тук дори не се сещам, че синът ми е с Даун. Когато не говореше още добре испански, дори най-случайни минувачи по улицата биха му помогнали, да не говоря за учителите и училището, за родителите на другите деца… Тук той е приет за равен и нищо не го прави по-малко ценен“. И как да не попитам – ние, възрастните, ли сме различни у нас или децата ни, различните?

С течение на времето разбрах, че аз съм това, което съм, благодарение на моята „различна“ дъщеря. Минахме през много лекарски кабинети, през тестове и изследвания, през сантиментална жалост и отричане на проблема, през категоричното „Няма точна диагноза, не търсете невъзможното“. Лекарствената терапия на един специалист се отхвърляше от всеки следващ, а погледите се плъзваха встрани. Всъщност тя, моята десетгодишна дъщеря, ме „преведе“ през комплексите за вина, през чувството за срам, през горчивите мисли, че всичко е обречено… И сега продължава да ме учи безусловно да приемам случващото се. Изобщо не е лесно. Проблем и мой, и наш, на родителите е, че искаме децата ни да са стандартни. Да са като другите. Да се побират в нашите рамки за добро поведение, за социален успех. Да могат да четат като другите, да смятат като другите. Да изпълнят очакванията ни. А те просто имат нужда да ги приемаме.

Обвинението е път за никъде. Не обвинявам. Питам. Питам кога – въпреки създадените ресурсни центрове за осигуряване на интегрирано обучение, въпреки програмите за социална адаптация и интеграция, въпреки многото изследвания и проекти, въпреки предизборните обещания за по-добро утре на всички деца – кога няма да има родител, хванат натясно в капана на дочутата реплика в училищния коридор „Защо не си стоят тия в помощните училища?... и без това не им трябва образование.“ Кога родителят на дете с увреждане, на дете, което е „различно“ няма да посегне да го изостави или да го пребие от бой, само защото не знае как да си помогне, не намира покой от мисълта – какво ще стане утре с моето дете тук.

Започнах с Халил Джубран. Искам да оставя отворени моите въпроси, но искам и на всички като мен да преразкажа историйката, която все разказвам на дъщеря ми: „Едно малко слонче в зоопарка било розово, толкова розово сред сивите слончета, че всички му се смеели. Не му било добре и все стояло настрани... Докато заспало една вечер под голям храст. Събудил го шум от тичане и чуло разтревожените гласове на пазачите, които го търсели под дърво и камък. Станало му хубаво, че го търсят. И тогава един от пазачите видял розовото сияние в полумрака и го намерил. ‚Ето къде си било! Толкова те търсихме! Добре, че си такова розовичко, иначе как щяхме да те намерим!‘ И тогава малкото слонче разбрало, че има моменти, когато е важно да си различен, да се отличаваш от другите!“

Все още моето дете не е разбрало приказката. Имам вярата, че ще я разбере някога... А ние, които не сме разбрали – у нас ли е различието или в „различните“ деца...

АЛБЕНА ПРОКОПИЕВА

Албена Прокопиева е завършила българска филология, а после социални дейности. В момента  тя работи като социален работник в България, където, по собствените ѝ думи, „е моето място“.

Коментари (11)

- 26-08-2008|Unregistered|Златко  - Албена и нейния текст

Великолепен текст, тъжна тема. Пак наведени глави, пак срам за малцината, които са склонни да се замислят над такива неща. Но - и това е едно безкрайно важно "НО" - и надежда. Защото думите, макар и самотни по природа, не остават такива за дълго - поне ако не са били мъртвородени ...

Аз съм с вас, Албена, макар и от разстояние! Не знам дали това не са празни приказки, но се чувствам задължен да ги изрека. Аз съм с вас, моля не го забравяйте!

- 26-08-2008|Unregistered|именно  - Точно така

Ама нали точно това разправям и аз от години - отношението към другостта показва колко е развита една нация. Българите сме толкова задръстени, че нямаме грам търпимост към различните.

Дискриминацията към всякакви видове малцинства е психически недъг на точно тези, които наричат себе си "нормални".

Потриса ме всеки път, когато някой употреби думата "нормален". Автоматично получавам прояснение за манталитета на този човек и само за 2 минути разбирам, че не искам да имаме нищо общо.

- 26-08-2008|Unregistered|Guest User

Албена, ти си прекрасен човек! Блазе на детето ти и на хората около теб!

- 29-08-2008|Unregistered|pangelov

Точно така стоят нещата. Смешното е дори, че се налага да обяснявам някои неща на специалистката при изготвянето на индивидуалната програма за обучение. В училището, където все още се допуска интегрирано обучение, нещата стоят съвсем формално.Но все е нещо. А след 8 - ми клас?

Не знам.

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User

искам да взривя рамката, в която патриархалните, закостенели норми ни поставят. започвам да се дразня органично от псевдоспециалисти, свръхбългари, суперстандартни герои.

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User  - Браво, Албена!

Преди три години, когато синът ми беше на 14 години, еднокринологът, съобщавайки ми диагнозата Синдром на..., побърза да добави, че не е необходимо да казвам дори на домашния лекар, защото не бил убеден, че се пази тайната на пациента. За какво говорим? Къде да го крия това дете и защо? То ми е пратено от Бог - дали като изпитание, или като награда - ще видя. В учебника за 8.клас има един разказ на Хайтов, който сигурно извежда от равновесие много деца като сина ми. Семето е по-важно от човека - това е посланието на текста. Колко момчета господ ставя "безсеменни"! Те да се гръмнат ли!? И как да се опазят дори от безмозъчни доктори като нашия? Мисля, че патриархалното като ценностна система можеше да се илюстрира и с друг текст. Няма място за такива нетолерантни и травмиращи текстове в учебниците ни.

- 07-09-2008|Unregistered|www.roumena.net

Българското ни съзнание никога няма да се промени, Албена.На тази тема съм написала повест, "Да разкаже ли"...Коментарът на някои литератори беше: "Твърде откровено. Твърде искрено"...Каква обхватност на съзнанието да се очаква от българина, щом дори в литературата не е удобно да се пише по въпроса?! Огънят гори там, където е паднал гръм. Насъбралите се са причастна или не толкова причастна публика.

- 09-09-2008|Unregistered|Еми

Разплака ме Албена.Аз като логопед на Цвети мисля, че тя е най-прекрасното розово слонче на света.

- 08-10-2008|Unregistered|Tsveti

Това лято в един български санаториум с малката ми дъщеря срещнахме Цонка и 24-годишния й син Мартин от Чепеларе. От височината на количката си и на този най-важен език на света - езика на специалните ни деца, той разказваше за предстоящата си домашна учебна година (вече е в 11 клас със "специалното" разрешение на министъра на просветата), за любимите си предмети и се чудеше с какво точно да се захване като завърши. А Цонка - крехка и светла жена, спокойно говореше за това, през което сама минава, и наричаше Марти мъжа в къщата. И не спираха да се усмихват - майка и син - сред съчувствено-съжалителните полупогледи на околните. На тръгване разменихме мейли и скайпове и наистина се готвим да им гостуваме, да изкачим планината, за да видим отново тези усмивки.

Сърдечен поздрав за Вас, Албена и за Вашия дар!

- 28-10-2008|Unregistered|Гост

две лица - една съдба

- 09-12-2011|Hipparchia  - За различните

Мисля си, че в България различните не се интегрират, защото няма в какво да се интегрират. А това, което може да поеме различните, да им даде цял свят, в който и те да постигнат много силно развитие, е светът на съзнанието, на нематериалното- музика, ако ще религия.

Невропсихологът Оливър Сакс разказва за малката Ребека, която не искала стандартното обучение, свързано със синдрома й, но намерила ритъм и щастие в песните на синагогата, в музиката и в театъра. Там тя е могла да свърже мозъка си, макар и увреден, с една висша човешка традиция- тя е била напълно достъпна за нея!

Да, но в България всеки разчита само на собствения си мозък, на собствената си идеална биология. Това е оцеляване за животни. Човек не се става с идеална биология, а именно с връзката с нещата на духа.

Никой точно не знае как мозъкът се свързва със съзнанието и дали нормалният мозък има нормално съзнание- тези неща са нематериални и не се измерват със сиво вещество и биология. Човешкото не се редуцира до биологията.

Може би просто българите не са дорасли, за да имат традиция на извънчовешко съзнание, традиция и похвати. Може би затова и здравите ни и талантливи не стигат далеч- защото за да виждаш далеч, трябва да се качиш на раменете на гиганти. Да, ама здравият българин е арогантен и сам протяга врат, вместо скромно да използва постиженията на тези преди него.

По този начин едно специално дете може да стигне и да види по-далеч в света на духа дори и от "нормалния".

Храмът на изгубените надежди

Автор: Жанина Драгостинова

НОЩТА

„Не му говори. Няма да те чуе. И да говори не може“, обръща се към мен жената, която върви отпреде ми, като вижда, че се опитвам да подхвана разговор с момчето до нея. Катерим се по баира към Дамбалъ – изворът, бликащ от скала над Момчилград, за който се казва, че точно в полунощ между пети и шести май водата му ставала лековита. Всяка година в тази нощ тук пристигат хора от цяла България. Повечето от тях водят деца с проблеми със слуха и говора.

Някъде наоколо бил погребан вожд на алианите. Може би затова водата придобивала чудодейна сила, говорят хората в областта. Никой не може да каже защо стичащата се точно от тази скала вода е запазила славата си на лековита и до днес, когато алианите и суните живеят в мир и дори в тези смесени райони в селищата, където местната власт принадлежи на ДПС, обикновено в управата има и представител на алианите. Но както навсякъде, така и тук, мъката и страданията от миналите времена раждат легенди за подвизи, в които като неизменен елемент стои вярата в чудото.

„Аз съм Мария – представя се жената. – А детето се казва Васил. На 14 е. Нали ти казах, не чува, не говори... Водих го на лекар, някаква много скъпа операция трябвало да му се направи. Отде толкоз пари? Пък и докторът не беше сигурен дали ще му издържи сърцето. Защо, не разбрах. Много-много не разбирам какво ми говорят докторите. По телевизията чух за Дамбалъ, миналата година идвахме за първи път. Трябвало три години подред. Миналата година синовете ме доведоха, те са големи, единият на 32, другият на 29, но сега им се развалило беемвето и затова тръгнах сама...“ А, значи момчето не е син, а внук, питам. „Син е и той. С голяма разлика. Какво да се прави – циганска ми работа.“

От кои цигани е – православни или мюсюлмани? „Ааа, православни сме. От казълбашите.“ Казълбаши е друго наименование на алианите, което те считали за обидно, обясняват ми по-късно. Така че би трябвало Мария да е мюсюлманка, но явно за нея тези религиозни подробности нямат значение. Тя идва да окъпе малкия си син в ледената вода, пък който ще бог да й помага. Важното е детето поне малко да почне да чува.

Били от Свиленград. Пътували първо с влак, после с автобус, накрая пеш. На автобусната спирка чакали много таксита, но й поискали 30 лева до Дамбалъ. „Знаят, че ще има тълпа и веднага да изкярят от човешката мъка. Пък няма да им дам толкова пари! Сега нанагорно идва вървенето пеш. Те тукашните са свикнали, все си вървят пеша, ние да му мислим...“

Чувала ли е някой да се е излекувал? „Имало едно момиче...“

Докато се катерим, отгоре идват хора, които носят пълни туби и пластмасови шишета с вода. Нали след полунощ водата ставала лековита? – питам един от слизащите. „Е, че каква ще е разликата толкоз?! Каквато преди 12, такава и след 12. Важното е да е от днес.“

Мълвата за стълпотворението в полунощ, за битките около извора развалят поверието. Защото, ако се замислиш, отде ще дойде тази разлика във водата. Но ако се замислиш, няма да има и чудо.

Стигаме горе. Оказва се, че от години няма извор. Водата не блика от скалата, а е хваната в чешма. Езерцето не е естествена вдлъбнатина в камъните, а изкуствено басейнче с боядисано в турско синьо дъно, от което блещукат стотинки. Пари се хвърлят за късмет по туристическите места, за да се върнеш. Няма съмнение, Дамбалъ е почнало да придобива туристически вид. Може би скоро ще събират и вход за съприкосновение с чудото. По-предприемчивите вече са надушили къде пада парата и са докарали на високото подвижна кебапчийница. Скара-бира, моля! Върви и при радост, и при мъка.

Постепенно купонът набира скорост. Хората мъкнат от гората сухи дървета и палят огньове. Алианите почитали огъня, казват ми. Пушекът дразни носа, но е приятно. Притъмнява, из дървесата проблясват червените езици на пламъците. Чуват се гърмежи като на Нова година. Наблизо се настанява група младежи от Кърджали. Пускат на земята две торби с бутилки водка, ракия и бира. Защо са дошли? „За да дивеем – обяснява едно момче. – Искам да сме луди, да правим това, което иначе не можем.“ Какво не могат и кой им забранява? „На баба ми са забранявали. На нас никой нищо не ни забранява, но друго си е на свобода“, отвръща той. Странна формулировка – хем всичко ти е позволено, хем жадуваш свободата.

Родителите на Станислав от Стара Загора научили за Дамбалъ от интернет. Детето не чува, но трябва да стане на 3 годинки, за да му направят сложно изследване. Момчето е още на две и нещо, а майката няма търпение. Християнка е и дано Бог й помогне. Кой бог, нали това е свято мюсюлманско място? Който и да е, отвръща тя.

Две сестри-помакини са доведени от вуйчо им. От велинградските села били. Ходили на лекар, да, но нищо не ставало. За втора година са на Дамбалъ. Май имало известно подобрение от миналия път. Дали Аллах ще е милостив? Дано, дано...

Изгубвам от очи Мария и Васил. Миналата година Васил успял да се потопи във водата едва в четири часа сутринта, сигурно и сега ще е същото, беше ми казала Мария. Така че били въоръжени с търпение.

Тръгвам надолу към поляната, където са спрели колите. Колоната върви мълчаливо. Странна тишина, като в храм. Само някъде от високото, където остана басейнчето, се носи приглушен шум, омекотен от шумака. Звучи нереално, сякаш това там горе никога не е било. Бащи носят на ръце завитите в одеяла и уплашени деца. Хората не общуват един с друг, както беше при качването. Единствената светлинка в пътя на вярата е тази от джобните фенерчета. Все така, мълчаливо и учудващо без шофьорски скандали, хората се качват по колите и потеглят за дома. Стоповете светят, наредени един след друг от поляната чак до Момчилград. Червени свещички в храма на изгубените надежди.

НА ДРУГИЯ ДЕН

Гьоргьовден. Хадърлез. Здравите се веселят. Не знам къде имаше повече хора – на Дамбалъ или на Широка поляна. Но докато Дамбалъ обединяваше хора от всички религии, на Широка поляна са се събрали само мюсюлмани. Малко се обърквам, какво точно се случва, защото официалните съобщения по високоговорителите са само на турски. Добре, че съм с приятели български турци, които превеждат и ме ориентират в ситуацията. Иначе заговориш ли непознат на български, има проблем в комуникацията.

В текето Барика Юсиф Мустафа от Хасково тъкмо пали свещ. За здравето на семейството. Че много трудно станало с тия малки пенсии. Интересувам се не е ли опитала да замине за Турция. Не, не. Тогава, по време на „голямата екскурзия“, синът й бил войник. Казал им да бъдат тихи и кротки, за да не ги изселят насила. Никъде не му се ходело. А и тя не искала, двамата с мъжа й страдали от задух, къде да ходят по непознати земи. По това време Барика била предачка, преди 12 години се пенсионирала. „Мерак нямам за Турция. Единственото, за което ме е яд, че тия, дето заминаха, сега имат големи пенсии. Върнаха се тука и ядат и пият на воля. Пък ние теглим. Затова се моля за здраве. Че разболеем ли се, направо умираме, нищо не можем да си платим.“ Барика няма вяра на държавата, така че по-добре да запали свещ в текето и доброто да дойде „отгоре“.

На поляната се яде и пие като за последно. Всъщност – като на всеки празник. Продават сурово агнешко на търг с наддаване. Парите отивали за организацията на алианите. Неизброими чевермета се въртят, бутилки бира се отварят... Захарен памук, захарни петлета и ябълки, въртележки, скачалки, дори и виенско колело има на Широка поляна. Наблизо зеят счупените прозорци на изоставеното училище в селото. Някога тук е имало ученици. Хората заобикалят училището и се насочват към сергиите. Не подхожда на празник да се мисли за някакво си празно училище. Важното е, че са дошли роднините, приятелите, съучениците от Турция. Пък било, каквото било. Трябва да гледаме напред и да мислим позитивно, нали така? Още не е дошъл моментът да кажем цялата истина, уверяват ме моите приятели българските турци . В яденето и пиенето имаме един бог. Били сме на една маса преди „възродителния процес“, но сега все още и двете страни опипват почвата. Може един ден пак да седнем заедно. Но за целта трябва да прочетем книгата на миналото, а не да късаме неудобните страници. Дано, казвам си, и се питам дали в името на тази идея догодина да не се окъпя на Дамбалъ. Току-виж историята проговорила.

ЖАНИНА ДРАГОСТИНОВА

Жанина Драгостинова (род. 1962) е българска журналистка и писателка. Дебютната й книга Твоята история. 52 седмици от началото на 21. век събира 52 очерка, публикувани преди това във в. „Дневник" и сп. „Паралели". В края на 2006 г. издателство „Колибри" издава сборника й Моята история. Де е България?.

Коментари (2)

- 27-08-2008|Unregistered|мария

Боже колкоъка имана този свят Боже!Четейки написанотоот теб си мисля как като че ли хората живеят в различни светове въпреки , че сме на територията на една държава.Тя държавата обаче продължава да се държи като мащеха за някой.Не казвам , че хората от този край са изостанали , не те по скоро са изоставени.По различни причини тези хора винаги са били страдащи , а в страданието точто всички сме равни.Там няма християни , няма мюсулмани.Мъката е една и тогава , остава само идно- да уповаваме на Бог!Не водата на Дамбаль а силата на вярата спасява !

- 15-09-2008|Unregistered|Rodop4anka

Dosta emocii, izmislici i nepoznavane na horata i rajona na Rodopite pokazva avtorkata, ako iska da znae istinata za horata i triabva poveche pronicatelnost...

Стефан Маринов – Писма до България (5)

Автор: Стефан Маринов

Стефан Маринов

виа Пуджа 47

16131 Генуа

До др. Ангел Балевски

Председател на БАН

БАН

СОФИЯ

22.IV.1981

Др. Председател,

Нашето епистоларно общуване идва към своя край. Скоро ще почна да набирам „Изыди, Сатана!“, а значи и потокът от моите писма до Вас ще седне. В днешния меркантилен век кой седи и дращи залудо? Стига. Слагам и аз точка. – Толкоз години да Ви пиша, стотици страници да Ви нажуля, а Вий с едно редче да не отговорите, едно „Мерси за вниманието“ да не кажете. Вас от Грасдорф така ли са Ви учили майките? – Че вземете съдорфника си Пенча – какъв изискан човек беше, възпитан, учтив. Ами че Вий като сте се учил, в гимназиите етика се преподаваше. А според етиката на Аристотеля и Платона, като вървиш по улицата и някой ти свали шапка, и ти трябва да свалиш. „Ама оня някой бил циганин, „ Той може и да е циганин – ти ако се смяташ за духовен аристократ и уважаващ себе си човек, ще свалиш шапка, няма да се правиш на гъз, както ми се правят тука саксите, франките и германите. Виж оня ако е някой цар, известно лайно и говедо – тогава може и да не свалиш шапка, само тогава. Спомняте си го оня шантав глухчо, бонския композитор. Отишли те на прием при царицата (все й забравям името, а и кой ли го помни) с Гьоте-Лекето. Минава царицата, а те с Лекето и с разни други особи, поканени на празника, стоят наредени в една редица. Задала се не задала царицата, Лекето като почнало едни поклони, едни реверанси, усмихнато, млеещо, подобострастно. А глухчото стои изправен без да склони даже лекичко врат и после пише в едно от писмата си: „Die Königin nickte die Erste.“ Вие ще кажете: „Тука Бетовен малко издребнява, почва с царица да се сравнява, демек: ти си царица, ама аз съм Бетовен, ти първа ще се поклониш.“ Бе той, др. Председател, не с царицата, той с Лекето се сравнява, царицата само за референчна точка му служи, ама май прав сте, че издребнява – че с Лекета кой ще иде да се сравнява? – А ако са те поканили на кьор софра и ти, господинчо, си приел поканата, и преди софрата няколко часа не си слагал залък в устата, в очакване да слагаш там кълки от печени пуйки, то ще се поклониш, и ще се поклониш пръв, още повече че царицата е дама. А на Вас, др. Председател, Стефан Маринов десет години шапка сваля, писма пише, телеграми от село Баня, Карловско, праща, от Брюксел илюстровани картички за 10 франка с чучуркащи момчурляци, но Вие – невъзмутим, хладен и непристъпен – крачите по София, опънал шия, досущ като Хискар-жирафа по Елисейските поляни. А Исус, юродивия, ходеше и краката миеше – на бедните, на недъгавите, на отвергнатите... Е-е-ех, др. Председател, 20 века минаха, а още колко по-назад стоим – от тъга и от мъка иде ти да вземеш един пищов и да се застреляш...

А защо става така? Защо след като толкоз хиляди години стоим покръстени, фарисейщината по света си е все същата, както и по времето на Исуса? – Защото, др. Председател, човек се кръщава или го кръщават външно, формално, а вътрешно не се кръщава. Може ли един човек християнин, като гледа папските мерзости и мърсотии, да не се изправи и да не каже: „Абе, папо, абе гадино нйедна, я къш бе – че не виждаш ли в Евангелието що пише! Защо го повтаряш от сутрин до вечер като от сутрин до вечер плюеш по него! Засрами се, бе, папо. Свали доспехите, напусни двореца – надени сандалите и се качи на магарето!“ Казват, казал някакви подобни думи някакъв прост свещенник от Абруците на папа Пий XII. А папата отвърнал: „Исус Христос да си шетка гол и бос, а папа ви Пий ще си папка и пий.“ И откомандировал въпросния свещенник[234] в някакъв забутан манастир, където можел да изнася проповедите си само пред манастирските кози. А седемнадесетте ватикански кардинали подели хором известния тропар: „От папската мъдрост, дядо Боже, по-дълбока да има не може.“ И макар да не са папи, седнали па изпапкали и изпили на папското папкопиене 17 пъти и отгоре. Вий пък, др. Председател, да не вземете сега да кажете: „Той, Стефан, за папа говори, а си има на ума я директор на Научна Академия (чакайте, бе, колко членен ми беше президиума?), я председател на Народна Република.“ Възгеч, бе др. Председател, стига вече с тия алегории, с басни и иносказателства. Няма ли най-сетне да почнем да назоваваме всяко говедо с неговото си име. Представете си, че чичо на село почне да вика на Белчо Сивушка, а на Сивушка Белчо – ще се обърка добитъка, едното ще тръгне на ляво другото на дясно. Я Пий Дванадесети как напреки си го е казал: „Исус, завалийката, да си шетка гол и бос, а папа ви Пий ще си папка и пий.“ Няма увъртане, няма осукване, няма библейски двусмислици. Нали съм тука в царството на папата – папата ката ден по телевизията го показват, бетер батюшка Йосиф го суперстарят, та той ми се надява на перото[235]. Толкоз години толкова хора писаха и се възмущаваха: „Как може черквата всичките тия гадости и мърсотии да върши, след като черно на бяло, от ясно по-ясно ни е завещал Христос, как да живеем, как да се отнасяме едни към други, към жените си, към приятелите си, към враговете си, към какво да се стремим и от какво да бягаме.“ Но гадостите и мърсотиите продължават да се плодят и умножават под черковните сводове, а протестиращите и възмущаващите се като дяволски агенти ги картотекират. – От смях човек направо ще се задави, др. Председател. А като си помисля, че това „Изыди, Сатана!“ ще го горят в България, че четците и разпространителите му ще ги развеждат според разни членове кого към затвор, кого към лудница – от смях и удар може да получа. Как ни се случи, др. Председател, в такъв щурав свят да живеем! Оставете ги папите, кардиналите, председателите на буржуазни и народни републики, жискаровите копелдачета и андроповските ченгета, ами Вий, др. Председател, как може Вий, човек сериозен, от Грасдорф, на това хоро да сте се хванали и ведно с цялата тая измет да се друсате? Знам, ще кажете: „Е, Стефане, зеленичък си ти. На тоя свят условности има. Мислиш, че не са ми ясни мен папите и председателите на не-народните и народни републики, ама то така не може – джаста-праста.“ Може, др. Председател, защо да не Може. Джастосах и прастосах аз условностите и, както виждате, шеткам си по света, попапквам си, попипквам си, наука си правя – утре викингите нобеловата награда на тарелочке с голубой каемочкой ще ми я поднасят. -Защо да не може. Защо все това: „Не съм аз дето света ще оправя.“ А библията какво казва: „Ако не аз, то кой, и ако не сега, то кога.“ – Ти, само ти, братко Председатели), си човека, който ще оправи света. Само ти -никой друг. Ти си, който знаеш точно Светото Писание. Ти знаеш точно когато му изневеряваш. Ти нямаш нужда от контролни органи, от проверовъчни комисии. Ти си и изпълнителя и контрольора и съдника. Виждаш го много добре дявола, като ти се завре в душичката. И сила имаш, как да нямаш сила, да го хванеш за рогата и да го изхвърлиш. Я какъв мъж-левент си. Защо ти потреперва ръката, защо я отпущаш, какво те плаши, братко Председатели? – Ведь перед нами осталась одна лишь смерть.

Впрочем стига реторика. Нажулихме доста авторски коли, а всяка кола колко ли лири ще ми струва, и колко ли ще ми тежи, до като я пренеса в Българско и накрая всяка кола с колко ли кола по гърба ще я изкупвам. Ама пуста гърбина – жадна, все повече и повече й се иска. Хонорар, др. Председател, всичко ламти за хонорар, за голям, за як хонорар. И тая пуста моя гърбина, и тя за хонорар зинала – малко й беше досегашния. Ами я, дайте тогава накрая да си изпеем баладката „Хонорар, хонорар“ дето я бях съчинявал някога преди години, когато служех хрисимо в подопечното Ви богоугодно заведение. (За сведение: пее се по мелодията „Катинар“ на куплетиста Миленков, дето обикаляше с китарата си софийските кръчми преди войната.) И тъй, др. Председател, Вий ще държите втория глас, аз ще колоратуря:

Хонорар, хонорар,

дайте хонорар,

и за млад и за стар

трябва хонорар.

Ако искаш да ядеш,

трябва да крадеш -

аз от теб, ти от мен

ще крадем без свен,

че с заплата, я кажи,

днеска кой блажи,

и с мадама в ресторант

кой се пише франт.

В каса бърка касиер,

дама под жартер,

всеки сталинистик бивш

в пенсийка-бакшиш.

Командир в командировка

прави сделка ловка,

всяко нещо, скъпо, родно,

носи где угодно,

та по пладне и след пладне,

де където падне,

тука марка, там стотарка

ловко да открадне.

Склададжия стар и млад

бърка в своя склад,

че Темида със везната

сляпа е горката,

от паланки и селца

грабят неуморно

отговорните лица

най-безотговорно.

Царят бърка във хазна

със ръка една,

и понеже си и прос

с друга в своя нос. -

Кой от тук, кой от там

смело и без срам,

глав и пом, зав и зам

всеки прави „ам“.

А пък българский учен,

дето е роден

с честно праведно сърце

и с леви две ръце,

с тях, кажи ми, от къде

може да краде,

а и той кат всеки друг

мрази праз и лук,

и затуй с перо в ръката,

с нос във книга чужда,

пише, миже и печата

с нужда и без нужда,

зер тревица не пасе

родний Галилей

и с перце ще окраде

Хегел и Релей.

Хонорар, хонорар

трябва хонорар,

и Берон за хонорар

писал е буквар -

по шосета и пътеки

муфта търси всеки,

тъй жените стават леки

и креслата меки.

А за бъбреща уста

трябва катинар,

че нали за туй властта

има си стражар.

Катинар, катинар

вместо хонорар -

и за млад и за стар

трябва ка-ти-нар.

Изпяхме си песенчицата. Хайде да сложим точка. А туй за дяволите, дето Ви го разправях, др. Председател – Вий пък да не взехте да повярвате. Има си хас! – Че как можахте, бе др. Председател, а уж материалистическото верую изповядваме. – Няма никакви дяволи, др. Председател, няма адове и божествени съдилища – има само туй дето го виждате наоколо си. Хапнете си, ебнете си[236] – това ще Ви остане. Че какво друго? Какво друго освен хапванката и ебванката остава? – Е, там, ако може, злини на ближния да не правим, да гледаме по възможност да не правим. Ама той и ближния понякога е едно говедо, то пък съвсем зло да не му направиш, и то не може.

А сега да пийнем по едно вино на прощаване. С моя граф сто и седемдесет бутилки с един пиемонтски кехлибар сме наляли – такова вино и в избата на евксиноградското палацо не можете намери. Я дайте, дайте да напълним чашките. Ето на Вас, ето на мен, я и една на графа, че той като чува от градината, че се дрънкат чаши, заряза маркуча и поливането и слушам го тупурка по стълбите. Ха сега на здраве. И благодарим за компанията... Пък нещо ако имаше – ще прощавате.

Стефан Маринов,

бивш Ваш служител и все още не разкаял се волнодумец

СТЕФАН МАРИНОВ

Стефан Маринов (1931–1997) е български физик, писател – и не малък чудак – чийто „роман в заявления“ Изыди, Сатана!, издаден през 1981/82 от автора в Австрия, днес бива разглеждан от познавачите като върхово постижение на модерната сатира.

Коментари (3)

- 25-12-2008|Unregistered|Гост  - песента

Много ми хресва песента,чийто текст е нписан по-горе

Хонорар, хонорар,

дайте хонорар,

...

трябва ка-ти-нар.

Можете ли да ми кажете името на песента или на изпълнителя ?

- 25-12-2008|Unregistered|Гост  - Re: песента

Гост писа:

Много ми хресва песента,чийто текст е нписан по-горе

Хонорар, хонорар,

дайте хонорар,

...

трябва ка-ти-нар.

Можете ли да ми кажете името на песента или на изпълнителя ?

Отговорът май се съдържа в текста.

- 26-12-2008|Unregistered|Гост  - Re: Re: песента

Гост писа:

Гост писа:

Много ми хресва песента,чийто текст е нписан по-горе

Хонорар, хонорар,

дайте хонорар,

...

трябва ка-ти-нар.

Можете ли да ми кажете името на песента или на изпълнителя ?

Отговорът май се съдържа в текста.

Ами и аз така мислех,но никаде не намерих песне с името "Хонорар" или "катинар" за това питам :(

Размразените конфликти в южен Кавказ – Южна Осетия

Автор: Емил Асемиров

В края на 19. век А. П. Чехов казва: „Когато в началото на пиесата на стената е окачена пушка, то до края на пиесата тя трябва да гръмне.“

Някои от конфликтите в бившето съветско пространство, които дълго време бяха смятани за замразени, сякаш изведнъж преминаха в горещата фаза на военни действия, съчетани със сложни дипломатически маневри за потушаването им, информационна война и евтини морализаторски пози от хора и държави, абонирани за тази дейност.

Военният конфликт в Грузия от август 2008 г. беше поредното доказателство, че това, което се смята за задължително правило в драматургията (поне в класическата), се проявява като закономерност и в политиката. Фазата на поставянето на един етнополитически конфликт „във фризера“ на временните споразумения за примирие и умиротворяване от някой заинтересован външен фактор или съседни държави не може да трае вечно. Конфликтите имат вътрешно присъща необходимост да търсят свое трайно и „окончателно“ решение, такова каквото си го представят замесените страни, опиращи се на ресурсите, с които разполагат. Когато не прецениш правилно ресурсите си и международната подкрепа на която можеш да разчиташ, не само във вербален план, но и „на терена“, съвсем естествено резултатите се разминават неприятно с предварителните планове и очаквания – и опитът за „възстановяване на териториалната цялост“ на страната ти може да се окаже пълен провал. Цената за който се плаща от обикновените хора, много рядко от техните политически лидери.

Конфликтите между Грузия и Южна Осетия, и Грузия и Абхазия имат доста дълга история и е задължително тя да се познава, преди да се правят каквито и да е анализи и оценки на последната война между тях.

І. Конфликтът в Южна Осетия

Южна Осетия е образувана като автономна област в състава на съветска Грузия на 12 декември 1921 г. Названието Южна Осетия е дадено на тази планинска област в началото на 19. век от руските военни и административни власти. По-рано това са били историко-географските области Картли, Рачи и Имерети, населявани предимно от осетинци, но владени от различни грузински феодални княжества. С присъединяването на грузинското царство към Руската империя през 1801 г. (срещу обещанието да го избавят от постоянната турска заплаха и васална зависимост) Южна Осетия също става част от руските владения. Причината болшевишкият режим да създаде автономната област в края на 1921 г. е била преобладаващият брой на осетинското население в областта – през 1926 г. осетинците са били 69% от населението, грузинците – 27%, евреите – 2%, арменците – 1,6%, а руснаците само 0,2%.

След обявяването на независимостта на Грузия от СССР през 1991 г. грузинските власти не признават автономията и наричат Южна Осетия „Цхинвалски регион“ от времето на президента Е. Шеварднадзе, а преди това при първия президент Звиад Гамсахурдия – „Самачабло“.

Територията на Южноосетинската автономна област от времето на съветска Грузия е 3900 кв. км. След войната от август 2008 г. и периферните й зони, които продължаваха да бъдат под контрола на Грузия след 1991 г. и не признаваха властта на Цхинвали, бяха заети от руските войски и осетинските отряди, а грузинската администрация и население бяха прогонени оттам. В началото на въоръжения конфликт през 1991-92 г. пък хиляди осетинци избягаха от Южна Осетия в Русия, главно при роднините си в „братската република“ Северна Осетия – Алания. Осетинците са потомци на древното ираноезично сарматско племе алани. Езикът им е индоевропейски и силно се различава както от другите севернокавказки езици, така и от картвелските (грузински) езици. През 2007 г. населението на Южна Осетия възлиза на 72 000 души, от тях 64% осетинци и 25% грузинци, 2,8% руснаци и 1,21% арменци. Населението на административния център Цхинвали е 35 000 души. От 1989 г. досега населението на Южна Осетия е намаляло с 27 000 души. Противно на разпространените мнения мнозинството от осетинците – 61% са православни християни, а останалите са мюсюлмани и привърженици на традиционната местна „езическа“ религия.

Днешна Северна Осетия (на север от главния Кавказки хребет) е включена в Руската империя през 1767 г. Смята се, че осетинците се заселват в днешна Южна Осетия през 13. век, търсейки спасение от монголските нашествия и тук изпадат във феодална зависимост от двама местни грузински князе (територията е труднодостъпна, неплодородна и винаги е била рядко населена).

По времето на меншевишката грузинска република от 1918-21 г., отделила се от Русия след революцията и гражданската война, осетинците въстават и искат независимост от Грузия. Грузинското меншевишко правителство (възхвалено в цяла книга от Карл Кауцки) ги обвинява в сътрудничество с болшевиките и удавя въстанието им в кръв. Според осетинците тогава те дават 5 000 убити и 13 000 жертви на глада и епидемиите.

След анексирането на Грузия към Съветска Русия от 11-та Червена армия през април 1921 г. южноосетинците получават автономия, но език на администрацията в нея си остават руския и грузинския. Осетинският език е ограничен за употреба само в бита и за изучаване в началното училище. Това се обяснява с тяхната малобройност и такава съдба споделят десетки „малки народи“ в СССР, включително и българите от 1938 до 1986 г. Осетинците обаче смятат, че са били обект на преднамерена асимилация от грузинските власти.

При започването на процесите на преустройство в СССР протича бързо развитие на дълго тлеещи етнически, политически и социално-икономически конфликти, особено в кавказкия регион сред народите, които се смятат за ощетени от наложеното от съветската власт териториално-политическо статукво. През 1987-88 г. избухва въоръжен конфликт между Армения и Азърбайджан за Нагорни Карабах. В Прибалтика се развива мощно движение за независимост.

Активизират се и жителите на някои автономни образувания. На 10 ноември 1989 г. Съветът на народните депутати на Южно-Осетинската автономна област в Грузинската ССР, следвайки волята на мнозинството от южноосетинците, приема решение за преобразуване на областта в автономна република, една степен по-висока автономия, каквато имат по това време Абхазия и Аджария в състава на Грузия. Върховният съвет на Грузинската ССР обявява това решение за противоконституционно и решава да действа със сила. 15 хиляди грузинци потеглят за Цхинвали и се опитват да проведат там митинг. Следват сблъсъци между грузинци, осетинци и милицията, при които има шестима убити и 140 ранени, от тях 27 с огнестрелни рани. Духът е изпуснат от бутилката и започва движението на осетинско-грузинския конфликт по безкрайната (?) спирала на насилието. Никоя от двете страни не желае да отстъпи и конфликтът се задълбочава.

На 20 септември 1990 г. Съветът на народните депутати на Южно-Осетинската автономна област провъзгласява Южно-Осетинска съветска демократична република и приема декларация за национален суверенитет. През ноември извънредната сесия на Съвета заявява, че Южна Осетия трябва да стане самостоятелен субект на подписването на Съюзния договор (т. е. да получи статут на съюзна република и никога повече да не бъде част от Грузия).

На 9 декември 1990 г. се провеждат избори за Върховен съвет (парламент) на Южно-Осетинската република, които са бойкотирани от грузинското население в областта. На 10 декември Върховният съвет на Грузия приема решение за премахване на осетинската автономия. На следващия ден в Цхинвали следва междуетнически сблъсък, при който загиват трима души. Грузия въвежда извънредно положение в Цхинвали и още един осетински район.

През цялата следваща година има въоръжени сблъсъци на територията на Южна Осетия между грузинци и осетинци. Грузия се опитва да наложи със сила контрола си над областта. Грузинската милиция и национална гвардия срещат ожесточена въоръжена съпротива от осетинските отряди за самоотбрана и са принудени да напуснат повечето от оспорваните райони. Южна Осетия изпада в тежко положение след като Грузия прекъсва електроснабдяването й на 1 февруари 1991 г. На 4 май Събранието на депутатите на Съветите на Южна Осетия от всички равнища само с един глас против решава да отмени самопровъзгласяването на Южно-Осетинската демократична съветска република и да се върне към статута на автономна област. Това решение обаче е отхвърлено от грузинския Върховен съвет, който смята, че с автономията трябва веднъж завинаги да бъде приключено. Грузинските отряди контролират височините около Цхинвали и оттам подлагат града на обстрел, довел до много разрушения и жертви. В блокирания Цхинвали започват да пристигат доброволци от Северна Осетия и казаци. Осетинците излизат от града и действат на малки диверсионни групи, а грузинското население напуска Цхинвали още в началото на 1991 г.

На 1 септември 1991 г. сесията на Съвета на народните депутати на Южна Осетия отменя решението на Събранието на депутатите на съветите от всички равнища от 4 май, премахва Събранието като неконституционен орган и провъзгласява република Южна Осетия в състава на РСФСР. Това решение веднага е обявено за недействително от грузинския парламент. Тук виждаме поредния пример за т. нар. „война на легитимности или на суверенитети“, която протича по това време в различни части на Съветския съюз и в крайна сметка довежда до разпадането му. През декември 1991 г. вътрешните войски на разпадащия се СССР напускат Цхинвали, но оставят въоръжението си на осетинците.

В края на 1991 г. в самата Грузия избухва гражданска война. На 29 декември председателят на Върховния съвет на Южна Осетия Торез Кулумбегов е освободен от затвора в Тбилиси и се връща на поста си в Цхинвали.

На 19 януари 1992 г. в Южна Осетия се провежда референдум по два въпроса: дали сте съгласни Южна Осетия да бъде независима (от Грузия) и съгласни ли сте с решението от 20 септември 1991 г. за обединение с Русия. 98% от гласувалите отговарят положително и на двата въпроса.

През лятото на 1992 г. е подписано Дагомиското споразумение между Русия и Грузия за прекратяване на огъня в Южна Осетия и създаване на орган за уреждане на конфликта – Смесената контролна комисия, в която влизат Грузия, Южна Осетия, наричана от грузинците „Цхинвалската страна“, Русия и отделно Северна Осетия. На 14 юли 1992 г. в зоната на конфликта са въведени миротворчески сили от три батальона – руски, грузински и осетински. От декември 1990 до юли 1992 г. в грузинско-осетинския конфликт загиват според различни оценки от две до четири хиляди души.

На 14 септември 1993 г. е подписано руско-грузинско споразумение за възстановяване икономиката на Южна Осетия. Естествено или не, тя бързо се превръща в част от руското икономическо пространство, което е напълно обяснимо след кървавия конфликт с Грузия.

На 2 ноември 1993 г. е приета новата конституция на Република Южна Осетия.

На 30 октомври 1995 г. в Цхинвали се провежда първата грузинско-осетинска среща с участието на представители на Русия, Северна Осетия и Организацията за сигурност и сътрудничество в Европа (ОССЕ). Тук е постигнато съгласие да се анулира решението на Върховния съвет на Грузия за премахване автономията на Южна Осетия, както и решението на Върховния съвет на Южна Осетия за излизане от състава на Грузия. Започват преговори между двете враждуващи страни. Подписани са два меморандума, което означава пробив в двустранните отношения и търсене на дипломатически изход от въоръжения конфликт.

На 27 август 1996 г. в северноосетинската столица Владикавказ се провежда първата официална среща между председателя на Върховния съвет на Южна Осетия Людвиг Чибиров и грузинския президент Е. Шеварднадзе. Тогава Шеварднадзе заявява, че макар да е още рано да се говори за автономия, той не изключва възможността в бъдеще Южна Осетия да получи статут на автономна република със собствен парламент. За да направи такова напълно откъснато от реалността изказване (в която Южна Осетия е фактически независима от Грузия държава, при това под руска опека) бившият съветски външен министър явно е отчитал крайно мегаломанските шовинистични настроения в родната си Грузия, които оценяват всяко приемане на автономия за Южна Осетия като държавна измяна.

На 4 март 1997 г. започват „пълномащабни преговори“ за мирно уреждане на конфликта.

На 22 декември 2000 г. е подписано руско-грузинско междуправителствено споразумение за взаимодействие при възстановяването на икономиката в зоната на грузинско-осетинския конфликт и връщането на бежанците.

На 6 декември 2001 г. за втори президент на Южна Осетия (след Чибиров) е избран Едуард Кокойти.

На 15 януари 2002 г. парламентът на Южна Осетия приема постановление републиката да се обърне с молба към руските власти да приемат Южна Осетия в състава на Руската федерация.

На 3 януари 2004 г. кандидатът за президент на Грузия Михаил Саакашвили без съгласуване с Цхинвали посещава грузинското село Тамарашени в Южна Осетия и в речта си пред жителите заявява, че това е последната година, в която Южна Осетия и Абхазия не взимат участие в грузинските избори. След избирането на Саакашвили за президент периодично избухват въоръжени сблъсъци между двете страни, обикновено на територията на Южна Осетия.

През март 2006 г. Едуард Кокойти подава заявление до Конституционния съд на Русия за присъединяване на непризнатата република към Руската федерация.

На 14 юни 2006 г. президентите на непризнатите държави Южна Осетия – Кокойти, Абхазия – Сергей Багапш, и Приднестровието – Игор Смирнов подписват декларация за сътрудничество, в която се изразява готовност на трите страни да създадат съвместни миротворчески сили, ако от конфликтните зони бъдат изтеглени руските миротворци. През есента на 2006 г. Кокойти изразява загрижеността си от увеличаването броя на грузинските военни сили в горната част на Кодорското дефиле (контролирано до войната от август 2008 г. от Грузия) на границата с Абхазия и обещава да окаже военна помощ на Абхазия в случай на грузинско нападение срещу нея.

На 12 ноември 2006 г. едновременно с президентските избори, спечелени за втори път от Кокойти, се провежда нов референдум за независимост на Южна Осетия. На него се явяват 95% от избирателите, а 99% гласуват за независимост. В предимно грузинските села се провеждат алтернативни избори, спечелени от прогрузинския кандидат Дмитрий Санакоев, оглавяващ местната прогрузинска администрация (до войната от август 2008 г.).

Южна Осетия е призната за независима държава от три други „непризнати държави“ – Абхазия, Нагорни Карабах и Приднестровската Молдавска република, както и от „братската република“ Северна Осетия, която е в състава на Руската федерация. Северна Осетия нееднократно се обръща към властите в Москва с молба (и дори настояване) да признаят независимостта на Южна Осетия. Нейният президент придружава Е. Кокойти и при последните му посещения в Москва и предприетите там юридически и политически стъпки за признаване на независимостта на Южна Осетия от Грузия и приемането й в състава на Руската федерация.

ЕМИЛ АСЕМИРОВ

Емил Асемиров (псевдоним на Емил Тепавичаров) е български политически наблюдател и писател.

Коментари (4)

- 29-08-2008|Unregistered|недева

Задавам си въпроса какъв е шанса на такива малки народи да оцелеят придобивайки автономност.Какъв е смисъла от това.Бидейки в рамките на една или друга държава , те могат да продължават да съхраняван своята национална едентичност.Примери по света има много.Да не говорим , че при днешната глобализация това струва ми се още повече се обезмисля.Разсъждавам от позицията на лаик в тази област и се надявам да не звуча некомпетентно.Просто разсъждавам като обикновен човек , защото все пак ме вълнуват човешките сътби на тези невинни хора , които стават заложници на нечии интереси.С поздрав!

- 29-08-2008|Unregistered|Guest User

Не мисля, че числеността на един народ е критерий за това дали трябва или не трябва да получи независимост. Бидейки в рамките на една или друга държава те не винаги имат възможността да запазят своята култура и не винаги имат шанса да гледат националния си отбор на Световното по футбол примерно.

- 31-08-2008|Unregistered|Guest User

Към двете мнения... Помислете от гледна точка на живеещите там. Грузия е една изключително бедна малка страна. Освен това населението е изключително агресивно и нетолерантно. Като добавим почти луд президент. Договор с руснаците значи статут на руско население евтини енергийни ресурси, субсидии за селско стопанство, образование, здравеопазване и пр. Достъп до големия руски пазар. Друг е проблема, че управляващите елити и в Абхазия и в Осетия са криминални.

- 04-09-2008|Unregistered|Guest User  - Размразените конфликти в южен Кавказ

Защо просто историко-географските области Картли, Рачи и Имерети не получат веднага безусловна независимост - така както е станало след петвековна загуба на независимостта на страната ни?

Когато съдията спи …

Автор: Жанина Драгостинова

„Кой ви каза за мен?“ е първият въпрос на Фердие. Отвръщам, че е Салим Салимов, нейният съпроцесник от делото по „възродителния процес“.

Това видимо я успокоява. Значи може да ми се довери. Усмихва се. Чертите й се отпускат. Кани ме да вляза в дома й в село Боян Ботево. Знам малко за Фердие Саидахмед. Преди това съм говорила само със Салим. Историите на двамата донякъде са свързани. През 1984 г. Салим работи в Наркоопа в Кърджали. Чува, че по селата из Родопите започва масова смяна на турските имена с български, чува, че има ранени и убити. По това време Салим е на 24 години, възраст, в която човек лесно се решава на съпротива. Двамата с приятеля му Исмет си казват, че „нещо“ трябва да се направи. Исмет, който знае английски, предлага да отидат в английското посолство в София и да разкажат каквото знаят, така Западът щял да научи и да помогне… Идеята е приета. Към тях се присъединяват още две момичета – ученички от Икономическия техникум в Кърджали. Едната от е Фердие.

„Мисията“ в София се проваля. Посланикът се е върнал за Коледа в родината си, останалите служители просто им тръшват вратата. Оказва се, че Западът по това време още не ще и да чуе, а пък да помогне – и дума да не става. Групата се връща в Кърджали, омърлушена, но не напълно отчаяна. Следващата стъпка идва някак от само себе си – подготовка на митинг в Кърджали, на който трябва да се изрази нежеланието на българските турци да променят имената си. Съзаклятниците пишат позиви със съобщение за деня и часа на митинга на пишеща машина. После всеки отнася позивите към родния си край и ги оставя, където намери за уместно. Митингът се провежда на 29.12.1984 г. Няколко дена по-късно организаторите му са арестувани. 17-годишната Фердие също е задържана и осъдена. Присъдата излежава в Сливенския затвор. Днес 42-годишната жена е единствената от съпроцесниците, която е останала в България.

Разказът на Фердие:

Със Салим и Исмет се знаем от Кърджали. Живеехме на квартира в една къща. Като разбрах какво ще правят, веднага поисках и аз да участвам. Дете бях тогава, само на 17 години. Събрахме се в къщата и си казахме, че не сме съгласни да ни сменят имената. Само това. Писахме позиви, разнесохме ги… нищо друго. Аз и не разбирах, че това дето го правим, било опасно, било противодържавно… Ами! За мен беше играчка. Една вечер сама тръгнах в снега и до всяка врата в село сложих позив. Де да знам, че могат да ме арестуват, да ме изпращат по затворите, изобщо през ум не ми минаваше. На родителите си не бях казала обаче. Но те на село, аз в града, какво да им обяснявам.

От позивите ни разбраха. Как стана, не знам. Имаше едно момиче от Люляково. Тя ги оставила на някаква другарска вечер. Хванали я и изглежда, че тя ни е издала. После всичките ни изловиха.

Когато дойдоха да ме арестуват, бях се прибрала при родителите ми в село Житница. Чакахме гости. На майка една братовчедка щеше да дойде. Ууу, то изведнъж стана страшна работа! Даже много-много не искам да си спомням този момент. Готвех и внезапно 4-5 души влязоха вкъщи, един цивилен, другите с униформи. Татко, като ги видя, припадна. А аз веднага разбрах, че за мене идват. Майка и татко вече бяха със сменени имена, само аз оставах. Полицаите казаха, че няколко часа ще ме задържат. Отидох при татко и му викам, да не се тревожи, няколко часа само, голяма работа, ще се върна…

Цял месец ме държаха в ареста.

Сега, да не си кривя душата, добре се държаха с мен хората. Не са ме били, не са ме ругали. Понякога всеки ден, понякога през ден ме взимаха на разпит и ме връщаха. Сама бях в килията. На пода лежах, само едно одеяло имах. После разбрах, че в другите килии имало легло, аз нямах.

Там ми смениха името. Пак направили обиск вкъщи и взели моя снимка. Бях на разпит и следователят ми каза, че оттук нататък ще се казвам Елеонора. За първи път чувах това име, странно ми се видя, даже много не го разбрах как се произнася. Малко по-късно отивам на разпит с един прокурор. Той ме пита как се казвам. Не помня, викам, преди половин час ми казаха името, забравих го. Наистина не си спомнях. Прокурорът се ядоса, обаче аз какво да правя… не го помнех.

После ми дадоха готов паспорт със смененото име.

В този месец, докато съм била в ареста, майка и татко изобщо не разбрали къде се намирам. Понеже не говореха добре български, може би не са се осмелили да питат, не знам. Татко всеки ден идвал до МВР-то и се връщал вкъщи. Той ли не разпитал, те ли не му казали, не знам, но двамата цял месец не знаели нищичко за мен. Вечер, като сядали да вечерят, татко викал на майка: „Защо ядеш? Как ти минава през гърлото, като не знаеш къде е детето?!“ Даже психически се разболял човекът. Взел едно въже и с него се разхождал. В селото има две сестри – те се редували да го гледат, щото майка ми трябвало да ходи на работа. А той никъде другаде не мърдал. От село до МВР-то в Кърджали и обратно. Най-сетне след един месец казали на сестра ми, която е омъжена в село Караманци, къде съм. Мъжът й дошъл да провери и чак тогава той съобщил на майка и татко къде съм.

А аз през това време ни бельо имах, ни нищо друго, дето трябва да се взима от къщи. Чак след месец ми донесоха.

На разпитите питаха все едно и също. Защо сме писали позиви? Защо сме ходили в английското посолство? Познавам ли тоз, познавам ли оня? Само това. И аз им казвах, че майка ми има право да ми сложи името и никой друг. Е, това си говорихме. Цял месец все същото. Имаше един милиционер, възрастен, пред пенсия, той ми носеше книги да чета. Що книги съм изгълтала тогава… Той не вярваше, че ги изчитам и ме препитваше. Добре, че беше тоз човек, че щях съвсем да се побъркам. Всеки път като ме взимаха на разпит, си казвах, край, това беше, вече няма да ме върнат в килията. Обаче ме връщаха.

Делото беше в Кърджали. При закрити врати. Сутринта от шест до вечерта до шест. Имах един адвокат от Хасково и един от Пловдив. За мен казваха, че съм била подведена. Това е. Нищо друго. Прокурорът искаше на първото дело за мен 4 години. Адвокатът казваше, че 4 ще ми дадат, после на второто дело ще станат 2 години и накрая ще ме осъдят условно. Обаче не стана. Дадоха ми 2 години. И то – защо? Най-накрая ме попитаха имам ли нещо да кажа. И аз станах и викам: „Съдбата ми е във ваши ръце, животът ми се решава, а съдията спи!“ Спеше човекът, наистина. Е, това не са ми простили и са ми дали двете годинки.

Повечето осъдени направо от съда ги откараха в затвора. А аз стоях шест месеца домашен арест. Не знам що така направиха. Под гаранция бях. Никой не е идвал вкъщи да ме проверява, но аз и почти никъде не излизах. Тези шест месеца бяха най-ужасните. Стоях на прозореца и чаках. Видех ли в селото да влиза кола, си казвах, че е за мен. Обаче не беше за мен. Най ми беше жал да гледам баба, майка, татко… те, горките, се измъчваха повече от мен.

Имах братовчед, учител в гимназията. Понеже знае какво ме чака и един ден ми вика да сме идели до Черноочене на дискотека, малко да се разсея. Тръгнахме пеша, три километра е до там. Стигнахме дискотеката и чакаме пред нея, за да влезем. В тоя момент дойде кварталният и застана до братовчед ми. Казва му: „Имал си братовчедка, дето трябва да отиде в затвора. Кажи й да не се притеснява, може след три дена, но може и утре да я вземем.“ Братовчед ми пребледня и вика: „Тя знае.“ А кварталният: „Ние сега получихме призовката, откъде знае?“ Братовчед ми ме сочи и казва: „Ето я. Всичко чу.“ Сега и кварталният пребледня. Щото той ме познава, в училище аз винаги се изявявах по фестивалите – рецитирах, пеех. Обаче не знае, че аз съм тая, дето трябва да иде в затвора. Гледа ме и не може да повярва. Така разбрах, че на другия ден вече ще ме прибират.

Сутринта дойдоха рано да ме вземат. Цялото село се събра да ме изпрати. На долния етаж у нас бяха възрастните жени, на горния по-младите. Имах една братовчедка, която тогава извика: „Какво стоите намусени? Да не би да е виновна? Какво като отива в затвора! Я да я изпратим както трябва!“ Донесе касетофон и пусна музика. А кварталният, турчин от Черноочене, ме вика: „Ти си много куражлия! Защо не плачеш?“ Не плачех. И в затвора не съм ревала. Ако съм плакала, все под одеялото е било, никой да не види.

Беше 22 юли 1985 г. Откараха ме пак в килията в Кърджали. От притеснение нищо не бях хапнала сутринта. А никой не ми беше казал къде и колко време ще ме държат и че трябвало да си взема храна. Милиционерът пак същият, дето преди ми носеше книги. Попита дали искам нещо да ям. Нямали право да питат и да носят храна, но той ме съжали. Аз обаче от притеснение казах, че не съм гладна. Същия ден тръгнахме от Кърджали с автобус до Димитровград. Там ме държаха три дена в ареста. И през трите дена нищо не ми дадоха да ям. То трябвало аз да си нося, но като не знаех… И вече никой не ме попита. Имах 70-80 лева. Виждам, че отвън пред вратата има човек. Почнах да се моля, че давам 50 лева, само една баничка да ми купят. Не ми вземаха.

На третия ден, това никога няма да го забравя, вратата се отвори и влезе съпроцесничката ми от Люляково. Аз едва-едва стоя на крака. Три дена гладна! Тя ме приближава и вика: „Какво ти е? Биха ли те? Какво ти правиха?“ Нищо не са ми правили, казвам, гладна съм. Имаш ли нещо за ядене? Тя вади една кутия вафли. Казали й да си вземе храна и тя носи. Дай на мен всичките вафли, шептя аз, ти яж, ако имаш нещо друго. Обаче изядох само три и ми стана лошо.

На следващия ден, като ни отвеждаха, си казах – мен ме водят в затвора, няма какво повече да губя, ще им кажа всичко, дето ми се е насъбрало. Водят ме под конвой и аз почвам да крещя на милиционера: „Ти деца нямаш ли? Откъде знаеш, че някой ден и те няма да са в моето положение? Една баничка да не ми купите?“ А той: „Не бях на смяна, мълчи, бе, момиче, не съм виновен.“ А аз крещя, не спирам! Без глас останах.

Фердие с дъщерите си. Снимка: авторката

Сега се смея, като разказвам, но тогава ми беше тъжно и обидно. Милиционерът изплаши ли се, какво стана, не знам, върза ме с белезници заедно с един висок, огромен мъж. Казаха, че бил рецидивист. Пък аз думата „рецидивист“ не я знам. Не разбирам какъв е този и повече от думата ме е страх, отколкото от него. Така отиваме към гарата – под конвой и вързани заедно. Той върви напред с големи крачки. Човекът върви нормално, щото висок. А аз подтичвам зад него, влачи ме за белезниците. Всичките хора от влака застанаха по прозорците да ни гледат. Това ми беше най-обидното. Хайде, той рецидивист, а аз ни съм крала, ни съм убивала, обаче за него са ме вързали. Хората отде да знаят това. Те ме гледат, че сме заедно с едни белезници. Какво да правя? Да плача ли? Как да кажа, че не съм рецидивист? Той обаче свикнал и си прави майтап с мене. Към 45-годишен мъж беше, а аз дете. В Стара Загора на гарата ни махнаха белезниците, но пък ни сложиха в една килия. Мълча си, а той вика: „Така да ни оставят, така ни е хубаво двамата…“ Срам! Аз, дето нищо не бях сторила, заедно с този рецидивист?

И в затвора в Сливен не съм чула от управата ни една обидна дума. Работех в шивашкия цех. Винаги са ме хвалили. Би трябвало поне един месец да шия прав тигел, защото тогава се учех, за първи път седнах на шевна машина. Обаче бързо схващах и на десетия ден почнах да шия „процес“. Накрая, като излизах, 300 лева ми дадоха, които съм изкарала извън нормата и после ми изпратиха още 300 лева в банката в Кърджали. Имаше лавка в затвора, другите взимаха 10-20 лева, аз винаги 30-40 лева „лавка“ имах, значи над нормата съм работила. Там не ти дават пари, но ако изкараш повече, ти пишат в един талон и после можеш да си пазаруваш с изкараното в лавката.

От „възродителния процес“ имаше една учителка от Момчилград, но не съм говорила с нея. Не даваха на политическите да се събират. Дори с моята съпроцесничка не се засичахме. Бяхме в различни отряди. Мервахме се само, аз като отивах на работа, тя се връща.

В килията бяхме шест души. Нямаше друга политическа. Една имаше за убийство, друга за присвояване, трета за проституция… всички по други присъди. Тази с убийство убила мъжа си. Първо била със смъртна, после присъдата й станала 20 години… Ето с такива хора живях… Добре, че бяха те. Иначе не знам… Все пак хора бяха…

В отряда обаче имаше една възрастна жена от Крумовград с 18 години присъда. Каза, че била също политическа, но не разбрах какво е направила. Един ден аз шия и я виждам, че говори с друга затворничка. Разбирам, че нещо става, погледите им някак не ми харесаха. Отидох и попитах какво има. Възрастната жена ми казва на турски, че искала да отиде до тоалетната, но другата не я пуска. А и тя затворничка, за убийство на детето си. Обръщам се към убийцата и казвам: „Как така няма да я пускаш до тоалетната? Коя си ти? И ти си затворничка като нас, как така ще я командваш?“

Тя нещо ми отвърна, аз се ядосах, обърнах се към машината, взех два конуса от макарите и ги метнах по нея. Дойде веднага милиционерката. И аз продължавам да викам: „Как така няма да я пуска до тоалетната? Жената работи, толкоз на една тоалетна ли няма право?“

След месец се прави отчет кой колко е работил и има събрание. На това събрание същата жена стана и каза, че аз съм била викала: „Вие, българите, ли ще ни командвате?“ А на събранието е директорът на затвора, други началници и понеже тя знае, че съм политическа, решила да ме наклепа. Аз си глътнах езика. Нищо подобно не съм изричала. А не мога да се защитавам. На 17 години съм. Другите големи, страшни! Не гъгнах от страх. Тогава станаха две жени с присъди за кражба и ме защитиха. Обясниха, че са чули всичко, а на оная викат: „Недей да лъжеш! Какво като е политическа? Нищо срещу българите не е казала!“

Къде са тия жени сега? Искам да ги намеря и да им благодаря, но не знам как.

И убийцата от моята килията се отнасяше винаги много добре с мен. Това преживях – с убийци и крадли залъка си да деля и да съм им благодарна, че са били човечни с мен…

Един ден подполковничката, която ни беше отрядна, ми казва: „Момиче, ти каква работа имаш тука? Ти нямаш никаква вина! Ти сега трябва да си на някоя пейка с гадже, а не да висиш в затвора. Не ги гледай другите! Те толкова са крали, че като излязат и да не работят, пак ще има с какво да живеят. Ами ти?“

Ами аз? Аз какво? За нищо лежах. И всички го знаеха.

Бях строг режим, на шест месеца веднъж ми даваха свиждане. Идва майка ми на първото свиждане, шест месеца не ме е виждала и не може думичка да ми каже. Тя не говореше български, а пък беше забранено да се говори на турски. 45 минути стояхме и се гледахме! Мълчим и се гледаме! Тя не можа да ме попита как съм и аз не можах да я питам как е.

Четири души стоим. Затворничка, милиционер, затворничка, милиционер. Оттатък през стъклото – мама. Не искам майка да ме види да плача. Но свършва свиждането, тя се извръща, и аз вече не мога да сдържам, ще избухна, обаче гълтам навътре сълзите. После се връщам в килията и не съм на себе си. Шест месеца не съм виждала майка си и нищичко да не си продумаме! Тая жена, убийцата, изглежда ме е видяла, че съм зле, дойде и ме прегърна.

Три дена не ядох. Подполковничката ме разбрала и ме вика по радиоточката: „Елеонора Стефанова Славова до вратата!“ Казвам си, леле, какво пак съм направила? А тя: „От три дена те наблюдавам. Защо не ядеш? Какво ти тежи?“ Казах й, че с майка думичка не си казахме. И тя ми казва, другия път като имам свиждане, да й се обадя. Ама къде да я намеря, като имах свиждане? На второто свиждане майка вече дойде с брат ми и той й превежда.

Иначе условията в затвора не бяха чак толкова лоши. Беше чисто, аптека… Имаше библиотека, спортна зала… ама затвор.

Е, и лесбийки имаше… Ние в селата тия работи много не ги разбирахме, но понеже аз обичах да чета, бях чела „Монахинята“ и оттам знаех за лесбийките. И значи – банята обща. 40-50 жени заедно се къпем. Аз де да знам, къпя си се нормално, пък една от лесбийките идвала, оглеждала ме… Като разбрах, ми стана неприятно.

Някой каза, че ако Тодор Живков умрял, щели да ни пуснат. Грях, не грях, всеки ден се молихме да умре. Но човек като е на 17, какви ли глупости не му минават през главата.

Година и осем месеца изкарах. Ако работиш, два дена за три се броят. Като ми изтече срокът, изглежда са се обадили от затвора, че ще ме пускат. Брат ми дойде заедно с вуйчо. Имах една баба, която много ме обичаше. Казали й, че идват да ме вземат. Тя рекла: „Нали две години? Защо по-рано?“ И се притеснила, помислила, че нещо лошо съм направила. Тя броила ден по ден и виждала, че има още. А щом брат ми и вуйчо тръгват за Сливен, според нея не било за добро.

И така – дошли двамата в Сливен и три дена ме чакали в хотела. Не смеят да се върнат на село, защото какво да кажат на нашите. А мен все не ме пускат. Единия ден трябвало да работя, другия – трябвало до обяд да работя и един ден да стоя, без да работя. Последния ден ме спират от работа, обаче нищо не ми казват. Дойде една милиционерка, почна да обикаля около мен. Но мълчи. Питам я има ли да ми каже нещо. Тя: „Неее“. И пак обикаля. Чак вечерта в шест ми каза, че ме пускат. Че като почнаха всички да ръкопляскат. Една през друга се спускат отгоре ми и крещят: „Не гледай назад! Никаква работа повече нямаш тука! Да не се връщаш никога!“ Поръчваха, като изляза навън, да пия едно кафе на свобода заради тях.

Брат ми и вуйчо вземали един букет и чакат отвън, аз вътре в затвора чакам да дойде касиерката да ми изплати заработеното. Два часа чаках. Най-накрая отвориха вратите. Като излязох, целият отряд пак се нареди по прозорците и крещят, тропат, ръкопляскат, окуражават ме… Бях с бяло яке, татко ми го бил купил подарък.

На брат ми казали да ме приберат вкъщи към десет часа вечерта, да е късно, че да не се съберат хора. И те ме водят насам-натам, това да купим, друго да видим. Брат ми живееше в Хасково. Докато съм била в затвора, снахата забременяла, родила и вече имаха на четири месеца детенце. Първо видях бебето. Чак после отиваме вкъщи.

Майка и татко три дена ме чакали, аз все не се връщам и те вече не знаят какво става. Казали си, че и тази вечер няма да се прибера. Баща ми не го свъртало вкъщи и отишъл при брат си. У нас само мама останала. Стълбите пред къщата нещо бяха в ремонт и аз прескочих ли ги, литнах ли, не знам, но се озовах право горе до вратата. Чукам. Никой. Майка ми, като чува, че се чука, помислила, че е татко и вика: „Не си прави майтап, че не издържам повече!“ Обаче аз отворих вратата. Мама ме вижда и се сгромолясва на земята. Ето така стана – като ме взеха, татко припадна, като се върнах – мама.

Етърва й беше у дома, добре, че е тя, носи вода, свестява майка ми и й се кара: „Ти луда ли си, така да плашиш детето!“ Нали уж късно се прибрах, никой да не усети, откъде разбрали, не знам, цялото село се събра у нас. Боси дойдоха да ме видят, за да е тихо, да не се чуело. Също като на изпращането.

Няколко години трябваше да живея с българското име. Не протестирах повече. Млъкнах си. След 15 дена ми намериха работа и ме задължиха точно това да работя. Като шивачка в Черноочене. Друго не можеше да работя.

Когато ме задържаха, ми оставаше да си взема само матурата по български, за да завърша средно образование. В затвора уж се съгласиха да се явя, накрая не ми разрешиха, защото съм била политическа. След излизането от затвора отидох в Икономическия техникум и казах, че искам да завърша. Директорката ме наруга и ме изгони. Не ми разреши, защото съм била политическа. Така оставих нещата… Да завърша средно образование ми помогна не друг, а следователят, който ме разпитваше в ареста в Кърджали.

Нещата станаха така. Като казаха, че репресираните могат да вземат някакво обезщетение, аз тръгнах да си търся документ, че съм лежала в затвора. Оказа се, че ми я няма присъдата. Един адвокат в Кърджали три месеца ме мота. Всичките си спестени пари по него изхарчих. Целта беше да се откажа да си взимам обезщетението и въобще ако може всичко да се потули. Обаче на мен изведнъж ми хрумна да потърся следователя. Намерих го. Русев се казва, сега е вече адвокат. Помогна ми да си взема документа.

Има и такава история, че докато сме били в ареста, жена му все му казвала да ни пусне, че сме невинни. Той виждал, че сме невинни, но му било наредено да ни изкара виновни. Тогава жена му казала, ако направи зло, един ден това ще се върне върху семейството му. Май и така станало, нещо се е случило в семейството му. Но това аз по-късно го разбрах. Значи, той ми помогна да си взема присъдата, а после написа и подаде молба да ми разрешат да си завърша средното образование. Преди четири години ми разрешиха да се явя на изпита по български и сега най-после имам диплома за средно образование. Със следователя вече сме семейни приятели, виждаме се от време на време.

А обезщетението като репресирана беше 260 лева май. Нищо работа.

Само веднъж съм ходила в Турция. Скоро беше. 89-а тука останах. Ами аз в България съм родена! Това ми е страната!

Две години след затвора се омъжих. Мъжът ми беше съученик. Той не е ходил в казармата по здравословни причини, аз и заради него изкарах службата в затвора. После децата се родиха, болна свекърва имах, къде да тръгваме за Турция.

На седмицата поне веднъж сънувам затвора. Като излязох и отидох да си взима паспорта, прокурорът ми казва: „Ти си млада, ще забравиш всичко!“ Да, но не се забравя. Там си водих дневник, всеки ден пишех, но на излизане ми го взеха, не ми го дадоха. Пишех всичко, час, ден, каквото виждах, каквото преживях… Не знам дали изобщо ще спра да сънувам затвора. И всеки път си казвам: „Добре, че бях толкова млада!“

Най-ужасното сега е, че днес в това село, където живея, малко нещо да се обадя и хората казват: „Ти недей много да знаеш, нали си била в затвора!“ Уж знаят, че за нищо съм била, обаче с времето забравят. Остава само това, че съм била в затвора. Като петно ми стои. Затворничката. Това много ми тежи. Турци хем са.

Сега в Караманци имаха празник на селото и там почитаха хора, които уж са пострадали по „възродителния процес“. Споменават кого ли не. Днес всички се правят на герои. Имаше такива, дето са сътрудничели на властта и по-рано са ги пускали от затворите, защото са доносничели. Днес и тях ги почитат. Моето име никъде не се споменава. Обидно е.

Всички турци, които преди 89-а бяха с комунистите, сега са се замогнали. Кмет на село Черноочене е един, който, когато сменяха имената, ходеше с червена лента и глобяваше хората, ако говорят на турски. Какъвто преди, такъв и сега. Никакъв свян.

Преди няколко месеца в Кърджали до мен спира една огромна, лъскава кола и от нея излиза мой съученик. Двойкаджията на класа. Пита ме: „Къде си сега лекарка?“ Аз? Лекарка? Шивачка съм аз! Бях отличничката в техникума, всички казваха, че тъй като чета, един ден лекарка ще стана. А то какво се получи? Ей за нищо ми рязнаха крилата на 17 години, че до днес. Които си мълчаха, сега карат големите коли…

Мъжът ми работеше в строителството. Без осигуровки, без нищо… Преди две години получи удар, сега има отлепване на ретината на едното око. Почти не вижда. Казаха, че нищо не можело да се направи, защото зад окото имало тумор и не се знае какво може да се случи след операция. Взеха го за известно време в болница. Всичките ни пари за него отидоха. Последните два златни пръстена продадох, за да ида на свиждане…

На никого за нищо не се моля. Най-малко пък за пари. Добри деца имам, помагат ми. Синът Илхан миналата година завърши Икономическия техникум, искаше да следва. Отказа се, защото той стана мъжът в семейството сега и трябва да работи. Отиде в строителството в Слънчев бряг, пет месеца изкара там, за един ден се върна и замина за Смолян там да строи.

Средната, Райме, е на 18. Догодина трябва да завърши техникума. И тя иска да учи, ама де да видим… Тя вече работи. Събота и неделя е в шивашкия цех. По 10 лева на ден й плащат.

Еджем е на 10. И тя шие с мен, оверлозите минава, всичко вече прави.

Научила съм се добре да си правя сметката, че да не стоим гладни. Ако изкарам толкова, че да ядем месо, купувам месо. Ако не изкарам, не купувам. Ако в седмицата можем да си позволим веднъж месо и останат още отгоре 100 лева, отивам и купувам нещо, че да продължим ремонта вкъщи. Че той вече доста години се проточи.

Не се оплаквам. Каквото и да стане, все ще се справя. А болката… тя си остава… и сънищата също. Тях вече никой с нищо не може да изтрие.

Текстът е публикуван с приятелското съгласие на колегите от e-vestnik.

Източник

ЖАНИНА ДРАГОСТИНОВА

Жанина Драгостинова (род. 1962) е българска журналистка и писателка. Дебютната й книга Твоята история. 52 седмици от началото на 21. век събира 52 очерка, публикувани преди това във в. „Дневник" и сп. „Паралели". В края на 2006 г. издателство „Колибри" издава сборника й Моята история. Де е България?.

Коментари (10)

- 03-09-2008|Unregistered|Guest User

Честен и откровен разказ, искрена изповед за един изкривен от комунистите живот! Не казвам опропастен, защото Фердие е намерила смисъла на своя свят в семейството си. Възхищавам се от нейната сила и човечност, от това ,че за разлика от много други не се е заразила от вируса на "активните борци", не се опитва да се самогероизира или да демонизира системата.Искрени възхищения от житейската мъдрост и всеопроаващата сила на тази жена!

- 24-09-2008|Unregistered|Diana

Edna mnogo mnogo inteligentna gena, koyato e imala neveroyatnata sila da prostii. Ne znam dali bih mogla az da go napravja. Vazhistavam i se.

- 18-01-2009|Unregistered|Гост

а нас тука в тоз потурчен регион кърджали никой не ни пита какво ни е заради такива като нея щом не е доволна да си ходи в турция там им е мястото на такива като нея .Заради такива българи вишисти стоят без работа и без пари

- 18-01-2009|Unregistered|Гост  - Re:

Гост писа:

щом не е доволна да си ходи в турция там им е мястото на такива като нея. Заради такива българи вишисти стоят без работа и без пари

„Вишисти“ като тебе, които не знаят как се пише думата, а, юнако български? Невежа с невежа нещастен!

- 16-02-2009|Unregistered|Гост  - Re:

Гост писа:

а нас тука в тоз потурчен регион кърджали никой не ни пита какво ни е заради такива като нея щом не е доволна да си ходи в турция там им е мястото на такива като нея .Заради такива българи вишисти стоят без работа и без пари

Срам ме е от този коментар. Няма да те питам какво ти е, защото не си казваш. Това е напълно тъпа българска черта. Винаги сме неоправданите. ТИ ЗНАЕШ ЛИ КАКВО Е НЯКОЙ ДА ДОЙДЕ И ДА ТИ СМЕНИ ИМЕТО????????????????

- 16-02-2009|Unregistered|Гост  - Re:

Гост писа:

а нас тука в тоз потурчен регион кърджали никой не ни пита какво ни е заради такива като нея щом не е доволна да си ходи в турция там им е мястото на такива като нея .Заради такива българи вишисти стоят без работа и без пари

Няма аргумент, който да оправдае възродителния процес.

Такива като нея, господинчо, купуват месо веднъж в месеца, АКО имат пари за него. На кой висшист му взема работата като шивачка. И дори това не е въпросът. Ако си кадърен, ставаш, ако не, НЕ! Ти явно не ставаш!

- 16-02-2009|Unregistered|Гост  - Re:

Гост писа:

а нас тука в тоз потурчен регион кърджали никой не ни пита какво ни е заради такива като нея щом не е доволна да си ходи в турция там им е мястото на такива като нея .Заради такива българи вишисти стоят без работа и без пари

и още нещо: горд съм, че тази жена ми е сънародничка!

- 25-02-2009|Unregistered|анонимен  - темата

Никой не е виновен за съдбата си,но тази жена е едан от теди,които не познаха младостта си но за сметка на това е вкусила от залъка на незнайното и неизвестното без да гледате на това дали са турци,българи или други,защото съдбата не избира народност.

- 29-03-2009|Unregistered|mini  - ferdie

eyvala na tazi jena,mnogo silna i rabotliva

- 27-04-2009|Unregistered|ахмед одран  - статията

А за този кмет на Черноочене няма ли коментари? Вярно е това,че същият е ходил с червена лента по улиците на Черноочене през 1985-1989 год. и е събирал глоби от възрастни и малки за това,че говореха на турски език. Той и братовчед му Ремзи Осман

За морала в политиката

Автор: Златко Енев

Днес, четейки Ню Йорк Таймс, попаднах на нещо, което ме впечатли много силно. Разглеждах кратката биография (в картинки) на Сара Пейлин, избраната от сенатор Маккейн за вицепрезидентския пост губернаторка на Аляска (вижте я тук). И, докато прелиствах разсеяно, изведнъж попаднах на нещо, което ме накара да се ококоря: прочетох, че на 18 април тази година Пейлин е родила петото си дете – момче на име Триг – въпреки, че е знаела, че то ще се роди със синдром на Даун (тежко генетическо увреждане, за ония които не знаят какво означава това).

Не мога да не призная, че една такава решителност ме впечатлява силно: госпожа Пейлин е убедена противничка на правото на аборт – и действа в съгласие с убежденията си. Но въпреки това се питам дали наистина животът (а и политиката) има нужда от чак такава (според мен неподвижна) моралност. Има ли право един родител да даде живот на човешко същество, чието съществуване ще протече под знака на увреждане, което на практика му отнема възможността за пълноценна реализация? И дали е добре за политиката да бъде провеждана под знака на една също толкова неумолима моралност, при която принципите (все пак нещо абстрактно) започват да заместват дори и здравия разум, както повече от убедително ни демонстриранекомпетентно честният господин Джордж У. Буш?

Вижте, давам си сметка, че подобни сравнения почти неизбежно преминават в манипулация, но винаги в такива случаи си спомням един епизод от документалния филм „В мъртвия ъгъл“ от Андре Хелер, в който секретарката на Хитлер описва последните му дни. И разказва следната сцена: няколко дни преди девети май в Берлин, отвсякъде валят бомби, градът е една-единствена руина – и Хитлер, заобиколен от най-верните си хора, се показва от бункера само по половин час на ден, колкото да подиша малко свеж въздух, в кратките паузи между бомбените нападения. В един такъв момент Ева Браун вижда в близкия парк оцеляла по чудо мраморна статуя на някакво амурче и моли „шефа“ да й позволи да го вземе долу в бункера, за да му се радва през времето, което й остава. А Хитлер отговаря: „Ти луда ли си? Това е кражба на държавна собственост, как може дори да си помислиш такова нещо?“

Разбирате ли сега какво имам пред вид, колкото и неподходящо да е инак сравнението между един от най-злите гении на двайсетия век и модерна политичка, която според мен е само заслепена от религиозност, която аз не споделям? И в двата случая става дума за поставяне на принципи над всичко, дори и ако това е свързано с действия, които изглеждат гротескно или просто неумолимо жестоко. За самия мен след този филм не остана съмнение, че по някакъв перверзен начин Хитлер е бил един непреклонно принципен човек – но с цената на какви принципи? И не е ли в сравнение с неговата честност и неподкупност нашенската политическа корупция нещо като лек дъждец в сравнение с ураган? Бидейки баща на дете с увреждане, аз мога само да кажа: Господ да ни пази от чак толкова морални хора! Защото тяхната моралност ми се струва сляпа.

Да, тук ми се налага да коригирам това, което писах наскоро и да призная, че е възможно да има и  „прекалено много“ морал в политиката. Между тези неща все пак трябва да се прави разлика – инак, по някакъв злокобен начин, те започват взаимно да се унищожават.

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (46)

- 30-08-2008|Unregistered|Guest User

Прав сте - господ да ни пази от толкава морални хора. Като нашата държава, която сигурно от изобилна моралност спестява средства за скрининг на "възрастни" бременни, но не спестява ужаса на многото деца и на родителите им. Малко са днес жените, които стават майки до 30-тата си година. По-морално е да има повече генетични лаборатории, а не да мислим за социлни домове.

- 30-08-2008|Unregistered|Guest User

Аз също съм съгласна, че такива "морални" хора не са точно морални. Но...знам за случаи в които майки запазват детенце с увреждане, знаейки за това достатъчно рано и изборът им не се определя от фалшив морал, а е точно това - избор.

Не мисля, че такъв избор подлежи на коментар.

Аз лично, предполагам че не бих постъпила така. Имам представа що за живот би бил и този на детето и този на родителя, така че подобно решение повече би ми приличало на някакъв егоизъм породен от неосведоменост или от не знам какво. Но истината е, че не ми се е случвало да решавам и просто не знам. Не пожелавам на никого да трябва да прави такъв избор. Обикновено човек си плаща цената за взетите решения.

Хубава статия иначе.

Поздрави.

- 31-08-2008|Unregistered|Guest User

Абе това религията е брутално нещо - промива мозъците безмилостно. "Принципите" на тази губернаторка идват от същия религиозен морал, от който новият папа за пореден път се обяви против контрацепцията и против контрола над раждаемостта. В пренаселената ни планета пред екологична катастрофа??

В ерата на СПИН, папата заклеймява употребата на презервативи!?

Затова се сепвам всеки път, отново и отново, когато се запозная с религиозен човек.

- 31-08-2008|Unregistered|Guest User

Аз се сещам за нещо друго. Кандидатката за вицепрезидент Сара Пейлин е добре сметната от републиканската машина. На тях им трябва точно подобна жена, която да добави съдбовните 2-3% на крайните консерватори и колкото може повече от разочарованите лели на Хилъри. Нейния избор е резултат от това, което е политиката след средновековието насам. Рационалното в различна степен преобладава над религиозното и моралното. Като в днешните времена рационалния избор е резултат от сложни проучвания на общественото мнение и оценка на профилите на политиците. Чудя се дали автора щеше да е толкова размишляващ ако този факт беше станал част от биографията на Обама.

- 31-08-2008|Unregistered|Златко

Е, хайде сега. Нали между другото тук става дума и точно затова – че този факт е част от биографията не на Обама. Човек все пак трябва да избере страна в тоя живот.

- 31-08-2008|Unregistered|Pocи  - Благодаря

Леля ми имаше три деца - имаше, защото третото почина. То се роди със синдром на Даун. Тя казва, че никой не я е обичал така, както това дете, и тя не е обичала никога през живота си така, както е обичала това дете.

Той беше ангел, живя като ангел и умря като ангел.

Никога не се научи да говори, но ни научи да обичаме.

Не знам какви сте вие, и как можете да съдите хората за това, че са избрали да живеят с любов.

- 31-08-2008|Unregistered|Гост  - Да бе

Коравосърдечните българки си изхвърлят децата в тоалетната, ако не им носят пари или статукво, как ще разберат какво е любовта на майката и защо от нейна гледна точка болното и дете е точно толкова ценно, колкото и здравото. Хе, върви им обяснявай.

- 31-08-2008|Unregistered|Guest User

Два въпроса към автора:

Би ли могъл да даде определение на словосъчетанието "морална подвижност" (задавам този въпрос заради твърдението "Но въпреки това се питам дали наистина животът (а и политиката) има нужда от чак такава (според мен неподвижна) моралност."?

и другият въпрос, свързан с въпросът-отговор на автора дали "Има ли право един родител да даде живот на човешко същество, чието съществуване ще протече под знака на увреждане, което на практика му отнема възможността за пълноценна реализация?" А има ли право един родител да НЕ ДАДЕ живот на човешко същество, чието съществуване ще протече под знака на увреждане, което на практика му отнема възможността за пълноценна реализация?

Мисля, че статията е построена на неподходяща концепция, заключенията в нея, така както ги виждам, са следните:

- отнемането на живот е оправдано, ако човешкото същество е обречено на непълноценно съществуване (доколкото знам Хитлер имаше специална държавна политика по тоя въпрос - чистата нация не се нуждае от лоши гени и болни хора)

- моралът в политиката е нещо лошо, като твърдение се крепи на едно персонално, лично решение, нямащо нищо общо с политиката и един елементарен анекдот

- религията, която авторът не споделя, отново е в дъното на всичко

Истината е, че Маккейн не е пример за морален политик и съпруг, изборът му на вицепрезидент е безотговорен и глупав, а републиканците демонстрират дебелокожо лицемерие и БЕЗПРИНЦИПНОСТ (т.е. страдат от липса на политически морал).

- 31-08-2008|Unregistered|Златко  - Отговори

Според мен най-простата алтернатива на това, което наричам тук „неподвижна моралност“ е обикновеният здрав разум. Без чак толкова много патос.

Отговорът на втория въпрос е пак прост – „да“. При това навярно няма нужда да се впускаме тук в тънкости относно това дали абортът е убийство. Споредм мен това са две различни неща. Аз съм „за“ правото на аборт. Просто и ясно.

Това с Хитлер е нещо друго, доколкото става дума за политика, отнасяща се до хора, а не ембриони.

Моралът в политиката не е нещо лошо, без него тя е търгашество. Прекомерният морал е нещо лошо – не само в политиката. Гледайте (отново?) няколко филма на Бергман.

Не знам коя е истината, уважавам Маккейн, без да споделям политическите му убеждения, уважавам и госпожа Пейлин, без да споделям нейното разбиране за морал.

- 31-08-2008|Unregistered|Guest User  - Re:

Guest User писа:

Два въпроса към автора:

Истината е, че Маккейн ........

Когато човек започне да говори с такава категоричност и в един момент претендира да знае " каква е истината", е някак безпредметно да се спори с него. Не съм автора на статията, така че се намесвам защото малко ме подразни тая част на изказването, а и цялата му категоричност въобще.

Колкото до 2-та зададени въпроса - струва ми се, че говорите за неща, които не познавате и в този смисъл разбирам позицията ви. В същото време намирам, че ситуацията не е изживяна от вас, което прави позицията повече философска отколкото знам ли, да речем човешка.

Ако можете да спестите страдание на някого бихте ли го направили? Вероятно ще кажете да. Въпросът е точно толкова прост в случая.

Но всичко, разбира се е въпрос на лично виждане. Моето съвпада с това на автора в случая.

- 31-08-2008|Unregistered|Златко  - Покана

Между другото, от известно време насам тук имаме истински форум, където най-радушно ви каня да влезете (и се регистрирате, с две щраквания на мишката), за да продължим тази и други дискусии там – с малко повече удобства. Дали ще прозвучи преувеличено, ако ви призная, че според мен в момента ние работим върху изграждането на нещото, наречено „гражданско общество“?

- 31-08-2008|Unregistered|Златко

Ах, да – и още нещо. Нека се опитаме, при дискутирането на темата за правото на аборт, да се абстрахираме от даването на примери с живи хора, с увреждания или не. Както вече казах, самият аз съм баща на дете с увреждане, но въпросът "Какво би направил, ако тогава знаеше?“ за мен е безсмислен, тъй като аз нито искам, нито пък мога да се отнасям към дъщеря си като към ембрион. Все едно да ме питате какво бих направил, ако самия мен са ме абортирали на времето. Детето е тук, обичам го с цялото си сърце, мисля дори, че то е доста щастливо, но това не променя позицията ми подругия въпрос. Това са различни неща.

- 31-08-2008|Unregistered|Guest User

Благодаря за отговорите.

Само малко уточнения - мисля, че няма такова нещо като "прекален", "подвижен" и "неподвижен" морал, виж глупостта е нещо реално и тя е противоположност на здравия разум.

Второ, абортът е убийство, но здравият разум ми говори, че правото на аборт трябва да бъде легализирано, защото нелегалният аборт може да убие не един, а двама души.

Убийството на ембрион, както и моралът, е убийство, а не нещо друго. Решението да убиеш ембрион на болно дете е лично и няма нищо общо с моралът в политиката.

Политиката на Хитлер се отнася както до хора, така и до ембриони. В това мисля, че сме съгласни всички.

"Прекален" морал, както казах, няма. Но има глупост, която морализаторства (смирено приемам атаки).

Истината е тази, която виждаме: Маккейн е на 72 години, преживял 4 рака, кани за вицепрезидент жена, с която се е срещнал веднъж, жената не вярва в глобалното затопляне, била е 7 години кметица на 8 хиляден град, и почти две години губернатор на щат, в чията гъстота на населението се доближава до тази в Хималаите и всичко това се случва в САЩ, изправен пред икономическа и социална криза, в сват изправен пред екелегична катастрофа. Е мога ли след тези факти да кажа категорично, че Маккейн е безотговорен и глупав? Или да го уважавам, както вие го уважавате господа морални, рационални либерали?

- 31-08-2008|Unregistered|Златко

Атаки няма да има, поне от моя страна. Това е дискусия, а не война.

Дали моралът може да бъде прекален или не, си е лично виждане. Самият аз предпочитам логиката на просвещението пред онази на твърдата вяра. Изглежда ми някак по-гъвкава, по-способна на развитие. Впрочем, абстракциите рано или късно ще ни изведат в глуха улица.

А за глупостта съм съгласен – виждайки неин израз във всяка непреклонна вяра, между другото. Човек трябва да бъде способен на промени, включително и мирогледни, не само в детските години. Инак ще последваме динозаврите.

По въпроса за ембрионите и убийството са изписани цели библиотеки, без по него да има яснота. Уважавам избора ви, запазвам обаче моя собствен.

Решението да убиеш ембрион или не се превръща в политика – доброволно или не – ако човекът, който го взема, е политик или друга обществена фигура. Хората се нуждаят от ориентир и го получават от видимите фигури. Освен това едно такова решение дава представа за това какви решения би взел подобен човек в други ситуации, свързани с въпроси на живот и смърт. Отново – според мен предимство трябва да има здравият разум, а не непременно (абстрактните) морални правила. Впрочем, виждам в това тема, отворена за дискусия.

- 31-08-2008|Unregistered|Guest User  - Re: Re:

Guest User писа:

Ако можете да спестите страдание на някого бихте ли го направили? Вероятно ще кажете да. Въпросът е точно толкова прост в случая.

Ако можете да спестите страдание на някого бихте ли го убили? Това е точният въпрос! Въпросът е МНОГО сложен за мен. Впрочем в момента в Харвард се правят изследвания точно по този въпрос (мисля, че всеки може да участва в тях чрез интернет), ще се опитам да намеря сайта, за да видим какво казва науката.

- 31-08-2008|Unregistered|Роси  - ОК

Извинявам се за намесата, но откъде знаем дали това дете ще страда много повече от нас, или ще бъде много по-щастливо от нас?

А, и откъде да знаем дали въпреки трудностите, родителите му няма да са много щастливи с него и какво им дава то?

Може би имаме проблем с нашата ценност и пълноценност и затова все се опитваме да я утвърждаваме?

И изобщо защо да можем да натрапим нашата гледна точка на целия свят? Може пък някой да реши да роди болното си бебе, или да осинови болно дете и да го гледа.

Слава Богу, че се срещат такива хора.

По-добре да уважим решението на жената, тя е имала смелостта да го вземе и да носи последствията.

- 31-08-2008|Unregistered|Златко

Споделянето на гледна точка не означава натрапване, Роси.

А „може би“, отнесено до другия и неговата пълно- или непълноценност, изразява липса на уважение. Не че е задължително всички да кръжим като пеперудки едни около други, но нека се опитаме да избягваме балканските прийоми. Те, струва ми се, са наследство от миналото.

- 31-08-2008|Unregistered|Guest User  - Re: Re: Re:

Guest User писа:

Guest User писа:

Ако можете да спестите страдание на някого бихте ли го убили? Това е точният въпрос! Въпросът е МНОГО сложен за мен. Впрочем в момента в Харвард се правят изследвания точно по този въпрос (мисля, че всеки може да участва в тях чрез интернет), ще се опитам да намеря сайта, за да видим какво казва науката.

Много философстване, а накрая всеки прави това, което реши. Нито Бог, нито науката, нито никой извън самия вас не може да ви даде правилен отговор. Доколкото "правилни" неща въобще съществуват. Та, науката може да си казва каквото си поиска по въпроса.

Единственото, което исках да кажа е, че човек трябва да има право на избор и това право да не му бъде отнемано по никакъв начин. Това е.

- 01-09-2008|Unregistered|Guest User  - Re: Re: Re: Re:

Guest User писа:

Guest User писа:

Guest User писа:

Ако можете да спестите страдание на някого бихте ли го убили? Това е точният въпрос! Въпросът е МНОГО сложен за мен. Впрочем в момента в Харвард се правят изследвания точно по този въпрос (мисля, че всеки може да участва в тях чрез интернет), ще се опитам да намеря сайта, за да видим какво казва науката.

Много философстване, а накрая всеки прави това, което реши. Нито Бог, нито науката, нито никой извън самия вас не може да ви даде правилен отговор. Доколкото "правилни" неща въобще съществуват. Та, науката може да си казва каквото си поиска по въпроса.

Единственото, което исках да кажа е, че човек трябва да има право на избор и това право да не му бъде отнемано по никакъв начин. Това е.

Слушайте сега: правилни отговори има, тях можем да открием в себе си, в науката и в Бог. Философстването е правилно и полезно занимание, то също води до правилните отговори, а оттам и до правилния избор - ако имаме право на избор. Аз не съм против правото на избор. Защо мислите, че "правилни" неща не съществуват? Чували ли сте за злото на релативизма, то е точно толкоз голямо колкото злото на фанатизма.

Моят отговор е следният: убийството на ембрион или на неродено е грешка, защото изборът е само в ТВОИТЕ ръце, нероденото - ембрион или бебе - няма избор (къде е тогава вашата любов към правото на избор?); евтаназията обаче не може да бъде считана за грешка, защото това е избор и решение както на СТРАДАЩИЯТ и така и на близките му, но преди всичко на страдащият... Не мислите ли че абортите, в 99 процента от случаите, са израз на слабост или на страх или най-накрая на егиозъм? Либералното, атеистично зилотство е не по-малко опасно от религиозното и политическо такова.

- 01-09-2008|Unregistered|Guest User  - Re:

Guest User писа:

Guest User писа:

Guest User писа:

Guest User писа:

Слушайте сега: правилни отговори има, тях можем да открием в себе си, в науката и в Бог. Философстването е правилно и полезно занимание, то също води до правилните отговори, а оттам и до правилния избор - ако имаме право на избор. Аз не съм против правото на избор. Защо мислите, че "правилни" неща не съществуват? Чували ли сте за злото на релативизма, то е точно толкоз голямо колкото злото на фанатизма.

Моят отговор е следният: убийството на ембрион или на неродено е грешка, защото изборът е само в ТВОИТЕ ръце, нероденото - ембрион или бебе - няма избор (къде е тогава вашата любов към правото на избор?); евтаназията обаче не може да бъде считана за грешка, защото това е избор и решение както на СТРАДАЩИЯТ и така и на близките му, но преди всичко на страдащият... Не мислите ли че абортите, в 99 процента от случаите, са израз на слабост или на страх или най-накрая на егиозъм? Либералното, атеистично зилотство е не по-малко опасно от религиозното и политическо такова.

Спорът е наистина безпредметен, още повече, че това не е чат, затова пиша за последен път по темата. Разбира се, знам за релативизма и за фанатизма и за правилните занимания. Тук иде реч за друго, а примера ви с евтаназията не е адекватен в случая, според мен. При евтаназията не винаги страдащият взима решението, а ако приемем както вие предпочитате, че има правилни неща, то по коя логика едно решение става правилно в зависимост от броя на лицата които го взимат? Но, да оставим това, защото и без това се изплесва от въпроса вече.

Няма смисъл тук да задълбаваме, а и идеята на такава комуникация е повече да се видят различните гледни точки, отколкото да се убеждаваме един друг. А по отношение на абортите, за пореден път - не, не мисля, че аборта е убийство, израз на слабост или каквото там. Недейте да категоризирате и оставете на мира либералното атеистично зилоство и прочие. Не мисля, че някой изпада в крайности в случая.

- 01-09-2008|Unregistered|Guest User

ОК, съгласявам се, че спорът се превръща в безсмислен. Аз не мога да ви убедя, а вие не се аргументирате ясно. В крайна сметка спорът за аборта трябва да бъде воден първо между жени и хора с опит в това отношение. Аз не съм между тях, затова също приключвам темата.

- 03-09-2008|Unregistered|Ellie

Аз нямам детенце с Даун, затова моля ви, кажете ми, в какъв смисъл такова дете е по-нещастно от другите? Дали, ако можеше да избира, то би предпочело да не се роди?

- 03-09-2008|Unregistered|Guest User  - Re:

Ellie писа:

Аз нямам детенце с Даун, затова моля ви, кажете ми, в какъв смисъл такова дете е по-нещастно от другите? Дали, ако можеше да избира, то би предпочело да не се роди?

Благодари и лапни някой по-голям залък, че не се знае какво ще ти дойде до главата.

- 04-09-2008|Unregistered|Guest User

Златко, Злате, аз съм абсолщтен привърженик на правото на аборт, но и на правото на не-аборт. Сенатор Пейлин може да си мисли, каквото си иска и това е ок, стига да не налага ветото си на аборт на други. Това твое изречение> "Има ли право един родител да даде живот на човешко същество, чието съществуване ще протече под знака на увреждане, което на практика му отнема възможността за пълноценна реализация?" ДА, ИМА, ЕДИН РОДИТЕЛ ИМА ПРАВО ДА ДАДЕ ЖИВОТ НА СЛЯПО, ГЛУХО ДЕТЕ, ДЕТЕ БЕЗ КРАКА, БЕЗ РЪЦЕ ИЛИ С ДРУГИ УВРЕЖДАНИЯ, ЗАЩОТО ЩЕ ЗАВИСИ ДО ГОЛЯМА СТЕПЕН ОТ ОБЩЕСТВОТО ДАЛИ ТОВА ДЕТЕ ЩЕ БЪДЕ СЧЕТЕНО ЗА ПЪЛНОЦЕНЕН НЕГОВ ЧЛЕН. НО ДОРИ ТОВА ДА НЕ СТАНЕ, САМО ИДЕЯТА, ЧЕ РАЗЛИЧНИТЕ ИМАТ ПРАВО НА СЪЩЕСТВУВАНЕ НЕЗАВИСИМО ОТ РЕСТРИКЦИИТЕ НА Т. НАР. ОБЩЕСТВО, Е ДОСТОЙНА ЗА ЖИВОТ. УВРЕЖДАНЕТО ОТНЕМА ПРАВО НА ПЪЛНА РЕАЛИЗАЦИЯ МОЖЕ БИ В НАШИТЕ ГЕОГРАФСКИ ДЪЛЖИНИ, НО НЕ И ПО НА ЗАПАД. А И САМ ЗНАЕШ, ЧЕ ПЪЛНА РЕАЛИЗАЦИЯ НЕ ОЗНАЧАВА ДА НАПИШЕШ ЕДИН ДЕН ЗАДЪЛЖИТЕЛНО ДИСЕРТАЦИЯ ВЪРХУ АНА КАРЕНИНА.

- 04-09-2008|Unregistered|Guest User

и още нещо ме подразни: Това, че връзваш от една страна дебата за аборт и от друга правата на хора с увреждания. Не мисля, че това е коректно. Тва, че тези хора са задължително нещастни, е твоя конструкция. Пак, казвам, твърдо за аборт съм, но съм твърдо за подкрепа на родители, които имат деца с увреждания и остават до тях. Което не означава, че ще гласувам за McCain.

- 04-09-2008|Unregistered|Guest User  - rrrrrrrrrrrrr

и още нещо, защото още повече ме дразни текстът ти.

значи малко лична история.

Майка ми на 17 забременява с мене. Бремеността е цветна, тоест тя схваща, че е бременна прекалено късно в шести месец. Върпеки това аз се раждам, не съвсем искан от всички страни, но нали разбираш, малко е трудно е за пред хората да не се дигне сватба или детето да се отбие в някой дом по тия години. Та, вегетирайки в дом на непорастнали хора, които не са отговорни към себе си камо ли към детето си, малолетна майка в комбинация с алкохолизирал се баща, сега те питам, нямам ли аз все пак право също на щастлив живот, или трябва да се подходи към мене като към човек, който е израстнал в толкова отвратителни условия, че по-добре да не се беше раждал???

Само да намекна> твърдо за право на аборт съм и абсолютен атеист.

- 04-09-2008|Unregistered|Златко  - Re:

Guest User писа:

Това твое изречение> "Има ли право един родител да даде живот на човешко същество, чието съществуване ще протече под знака на увреждане, което на практика му отнема възможността за пълноценна реализация?" ДА, ИМА, ЕДИН РОДИТЕЛ ИМА ПРАВО ДА ДАДЕ ЖИВОТ НА СЛЯПО, ГЛУХО ДЕТЕ, ДЕТЕ БЕЗ КРАКА, БЕЗ РЪЦЕ ИЛИ С ДРУГИ УВРЕЖДАНИЯ, ЗАЩОТО ЩЕ ЗАВИСИ ДО ГОЛЯМА СТЕПЕН ОТ ОБЩЕСТВОТО ДАЛИ ТОВА ДЕТЕ ЩЕ БЪДЕ СЧЕТЕНО ЗА ПЪЛНОЦЕНЕН НЕГОВ ЧЛЕН. НО ДОРИ ТОВА ДА НЕ СТАНЕ, САМО ИДЕЯТА, ЧЕ РАЗЛИЧНИТЕ ИМАТ ПРАВО НА СЪЩЕСТВУВАНЕ НЕЗАВИСИМО ОТ РЕСТРИКЦИИТЕ НА Т. НАР. ОБЩЕСТВО, Е ДОСТОЙНА ЗА ЖИВОТ.

Благодаря ти, незнайни друже, за това че ми отваряш очите за собственото заслепение. Не знам какво точно ме е накарало да пиша тоя конкретен ред – дали суета или просто увлечението по „политическата“, злободневна страна на въпроса. Факт е обаче, че досега действително не си давах сметка за това, че, говорейки за „морал“, аз (надявам се неволно) съм започнал да морализаторствам точно по начина, който (сигурно без право) вменявам на въображаемите си опоненти. Разбира се, че всеки човек има право да избере да има децата, които са му/й дадени (и които, надявам се, е поискал/а). Правото на избор е за мен – нека го кажем така – нещо доста свято и, ако тук съм си позволил да кажа нещо, което го ограничава драстично, то това е само от ... хм, честно казано и сам не знам от какво.

Всъщност въпроса, който съм искал да задам – така си мисля в момента, дано отново да не се подхлъзвам нанякъде – е: „Длъжен ли е човек да роди едно дете с увреждане, само защото религията му/й го предписва?“ Това, разбира се, е един напълно различен въпрос и, ако досега не съм забелязвал разликата, то моля за прошка всички, които са се почувствали отблъснати от толкова едностранчивата позиция на един човек, който инак счита себе си за „либерал“.

Моля извинете ме, всички!

- 04-09-2008|Unregistered|Guest User

Здравейте!

Първо бих искала да изкажа удовлетворение, че такъв разговор се води, и всеки споделя своята гледна точка, както и да благодаря на автора, че е толкова откровен с читателите си.

Не мога да кажа че имам твърда позиция по въпросите, повдигнати в този форум, тъй като от една страна разбирам че хората имат нужда от ориентир, и самата организация на обществото е такава, че има по-видими личности- лидери под каквато и да е форма. От друга страна пък мисля, че всеки има личното право и отговорност да си носи главата на раменете, тоест да взема решения, които смята че са добри, правилни, угодни и т.н. за него. И най-сетне, мисля че много рядко сме наясно с ефекта от удара на крилата на пеперудата (и цунамито на другия край на света), тоест не можем да предположим едно наше действие или бездействие до какво може да доведе в крайна сметка. И все пак, ние винаги взимаме някакво решение, и винаги си носим последстията- под каквато и форма да са те. Не мисля, че папата, политиците или който и да било, дори и най-близките ми хора, знаят по-добре от мен кое е истина, какво е правилно, а и никой не може да носи моя кръст и моята съдба. Може би дали ще приемеш съдбата си или ще решиш да я промениш, е също съдба...

Напоследък попадам на интересни статии свързани със здравето, лекарствата и т.н. Изглежда, естествения начин за жената да избере подходящ партнъор за създаване на поколение, е чрез някакъв рецептор в носа. Обаче, ако жената използва противозачатъчни, този естествен начин е затъпен, и вместо мъж с различен от нейния генетичен материал, тя може да избере мъж със сходен на нейния, и като резултат генетичния фонд на детето да е по-стеснен и то да е здравословно по-уязвимо. Но де да бяха само противозачатъчните! Ами стреса, замърсената околна среда, възпитанието, храната- все фактори които пречат на нормалното, заложено от природата възпроизводство. С това искам да кажа, че след като никой от предишните поколения не е запазил моята естествена среда чиста, а досещате се- всички гореспоменати фактори имат въздействие върху гените и здравето на децата, то и никой няма право да ми раздава морал и да ме поучава. Струва ми се че всички имат споделена отговорност за това в какъв свят живеем- и тези които го управляват, и тези които им позволяваме да го управляват. В някои така наречени по-традиционни общества, децата са обща отговорност и грижа. Но ние не живеем в такова общество. И тъй като ние няма да поемем грижата за болния- дете или възрастен, освен ако не е в нашето семейство, или не ни е това работата, затова и не мисля че имаме право да налагаме мнение. За съжаление хармонията- със себе си, с околните, със света, е трудно постижима. Определено не вярвам че тя е въпрос на мнение.

- 04-09-2008|Unregistered|Krasi Yaneva  - За морала в политиката

Златко, учудваш ме. Това е право на личен избор - пето дете! И кой знае, вярвайки в напредъка на медицината и човешкото съчувствие, майка му или някой друг републиканец може да му каже ключовата фраза: "Е, ще те гледат като извънземно и недъгаво дете, но един ден американската конституция няма да ти забрани да спечелиш изборите за президент на Съединените амерекански щати."

- 05-09-2008|Unregistered|ттт  - Re:

Ellie писа:

Аз нямам детенце с Даун, затова моля ви, кажете ми, в какъв смисъл такова дете е по-нещастно от другите? Дали, ако можеше да избира, то би предпочело да не се роди?

Никой не е казал, че по дифолт би било нещастно. Ето обаче друг въпрос:

А може ли някой да каже, дали би предпочело? Това е само за размисъл, дискусия по него няма да доведе до никъде.

- 05-09-2008|Unregistered|ттт  - Re:

Guest User писа:

аз съм абсолщтен привърженик на правото на аборт, но и на правото на не-аборт. Сенатор Пейлин може да си мисли, каквото си иска и това е ок, стига да не налага ветото си на аборт на други.

Евала за това изказване.

И, да, според мен въпросът е именно:„Длъжен ли е човек да роди едно дете с увреждане, само защото религията му/й го предписва?“

- 05-09-2008|Unregistered|ттт

И последно само, във връзка с правото на избор по принцип - много хора смятат, че въпросът понякога опира не просто до избор, а до информиран избор. Не е случаен факта, че има възраст под която човек се води "непълнолетен" и съответно не всеки избор му е позволен. Не е случаен факта и, че в тази възраст независимо от всичко, на лицата им се осигурява закрила.

- 15-09-2008|Unregistered|Guest User

Златко,

Това е труден избор, защото хората и ценностната им система са различни. Коренно различни понякога. Не можеш да постигнеш никакъв консенсус помежду им.

Има и фактора - дали си в дадената ситуация или си попадал в подобна или разсъждаваш хипотетично.

ЗА МЕН Е ВАЖНА И ПОЗИЦИЯТА НА ЖЕНАТА - ЗА КОГО МИСЛИ ЗА СОБСТВЕНАТА СИ СЪВЕСТ И ЧУВСТВА ИЛИ ЗА ДЕТЕТО СИ. МНОГО Е РАЗЛИЧНО. МНОГО Е ТРУДНО ДА ПРЕНЕБРЕГНЕШ СОБСТВЕНИЯ СИ "АЗ" И ДА СЕ ОПИТАШ ДА МИСЛИШ КАТО ДРУГ.

КОЛКОТО ДО ПОЛИТИЦИТЕ - ЧУЖДИ И НАШИ - КАТО ЧЕ ЛИ ИЗБИРАМЕ НАЙ-НЕПОДХОДЯЩИТЕ ИЛИ КОГАТО СИ ТАМ НА ПОКАЗ ТИ СЕ ВИЖДАТ НАЙ-ЯРКО СЛАБИТЕ МЕСТА !!!

Бисера

- 16-09-2008|Unregistered|Guest User

Това, което ме вълнува повече, е откога толерантността замести уважението.

И откога любовта почна да няма значение? Откакто започна народонаселението да се "информира"? Или откогато станаха до такава степен обществени животни, че вече са само обществени. И само информирани. И през тая призма оценяват и "религиозния" избор. Честито на печелившите .

- 16-09-2008|Unregistered|Николай  - Re:

Guest User писа:

Това, което ме вълнува повече, е откога толерантността замести уважението.

И откога любовта почна да няма значение? Откакто започна народонаселението да се "информира"? Или откогато станаха до такава степен обществени животни, че вече са само обществени. И само информирани. И през тая призма оценяват и "религиозния" избор. Честито на печелившите .

И аз това се чудя. Всеки знае всичко - защото е информиран. Какво уважени, каква любов... Мина туй време га плачех... Толкова сме толерантни и либерални, че си позволяваме да говорим за чуждата вяра. Сякаш самите ние я чувстваме. И не, аз не съм религиозен. Аз съм вярващ. Или "набожен", както ви се хареса - няма значение с коя дума ще ме назовете, защото едва ли схващате разликите. Знаете обаче, че религиозният е задължително в някаква степен фанатик, биете се в гърдите, че сте атеисти... Честито!

- 16-09-2008|Unregistered|Златко  - Аха

Лъже ли ме усещането, или разговорът тук наистина постепенно се измества от конкретна тема към общи приказки? Питам се кога ли ще се появи първия коментатор, който ще ме обвини в това, че не почитам майка Тереза ...

- 16-09-2008|Unregistered|ттт

Разговорът не само се измества, ами и всеки си прави свои тълкования както си иска и по картинка или без.

Свободна държава, шарен свят.

- 17-09-2008|Unregistered|E?

Не се измества. Не съм сигурна за какво става дума тук - за морала в политиката или за морала на някого, който е И политик. Отдавна на тоя свят нищо общо не зависи само от един човек специално.

Не става ли дума за ЛИЧНИЯ кодекс в неговото си ЛИЧНО

пространство, за което той носи ЛИЧНА отговорност.

Когато някой е PRO-LIFE, а не pro-society или pro-moral, това значи нещо.

АЗ може да не запазя детето, ТЯ обаче го е запазила. Трябва ли да искам тя да се съобразява с моите убеждения, вярвания, страхове. Това там си е нейното ЛИЧНО пространство. Или ме е грижа за данъците ми?

Ето ги и въпросите:

Трябва ли обществото (т.е. АЗ) да упражнява насилие върху ЛИЧНИЯ избор на хората (т.е. ТЕБ)?

Как се съвместяват любовта и грижата за хората с увреждания с активните действия по това тях да ги няма?

Дали на човека с увреждане ще му е приятно да го няма? Да, човек може да направи този избор. Може би да. Или не?

Как да преценя, ако съм с увреждане? Ами ако съм лично засегната, тогава? Не ми трябват луксозни facilities.

А дали не са "дискриминирани" в собствената си "партия" и в собственото си "семейство"?

И като сложите едно "либерален", бягате ли от тези въпроси? Та личността на някого има ли нещо общо?

- 17-09-2008|Unregistered|E?

Та всеки от собствената си картинка - ето, аз съм човек с увреждане, който чете тук, че либералните ми другари биха предпочели мен да ме няма, т.е. майка ми е безотговорна, защото не е направила аборт? И се чудя дали имам право на гл.т. изобщо ...

- 17-09-2008|Unregistered|ттт

Е, айде стига чак с такива интерпретации, де!

Именно - никой не може да управлява нечий друг ЛИЧЕН избор. Госпожата, майката на еди кой си, чичото на друг може да си прави каквото си иска, важното е като политик да не налага на МЕН да правя каквото тя/той иска.

Въпросът е да имаш избор и толкова, а какво решаваш си е твоя работа.

- 17-09-2008|Unregistered|Златко  - До „Е“

Драга „Е“,

въпросите ви ме изпълват с дълбоко чувство за срам. Признавам, пишейки тогава, под напора на едно със сигурност мимолетно впечатление, изобщо не си давах сметка за това какви са следствията от въпросите, които задавам. Никога, при никакви обстоятелства, не бях виждал в себе си човек, който би забранил комуто и да било правото на живот. А сега изведнъж виждам, че – искам или не – съм казал нещо такова. Не мога да го отрека, няма да се опитам и да извъртвам („ама не, аз нещо друго исках да кажа“ вече не помага, това май е ясно).

Вижте, съжалявам. Съжалявам и ви моля за извинение – отново. Вас и всички други хора, които са се почувствали опарени от тези толкова безотговорно звучащи думи. Съжалявам! Исках да говоря за правото на избор, за това, че в политиката прекомерният морал е също като липса на морал – а изведнъж се оказах в положението на доста елементарен и груб морализатор.

Никой човек с увреждане не е по-малоценен и с по-малко право на живот от който и да било друг човек! Никой! И аз никога, никога не съм мислил нещо друго. От дванайсет години насам се грижа за дете, което не може да се оправи с почти нищо само. Аз ли ще съм човека, който ще каже: не искам това дете? Опазил ме Господ! Боже, опази! Да, уморявам се. Да питам се: защо аз? Да, това, да - онова. Но детето е тук – и ние всички го обичаме! Никога, никога не съм се съмнявал в това!

Така че, моля ви, не ме обвинявайте повече в неща, които ме отвращават. Дадох ви повод за това, признавам. Но сега вече е време да се разчисти малко мъглата. И така, значи:

1. Не, обществото НЯМА право да се меси в личните работи на един човек, освен когато той или тя нарушава закона. Предполагам, че има и много други гранични области, в които това твърдение става неясно, но за тях мога да говоря само конкретно. Принципната позиция е ясна.

2. Любовта и грижата към хората с увреждания НЕ МОГАТ да се съчетаят с активните действия по това тях да ги няма. Съжалявам, че изведнъж изглеждам така, сякаш бих искал да бъда член на група от такива активисти. Не, не искам!

3. На никой човек не може да му бъде приятно да го няма. Не може обаче да се отрече и на другия правото на избор – ПРЕДИ новият човек да се е появил. Не може да съществува нещо такова като задължение за раждане на хора – били те с увреждания или не. И ако една религия поставя такова задължение, аз съм против нея.

4. Преценките са въпрос на установени медицински, етически и технически процедури. И, да – хората с увреждания се нуждаят от (и имат право на) повече удобства, отколкото хората без увреждания. Както и на повече грижи, повече внимание, повече ... много неща. Да се постави обаче цялата тази работа единствено върху раменете на най-близките хора е нещо като рецепта за катастрофа. Обществото трябва да поема голяма част от допълнителната работа (както го прави тук, Слава Богу!) И преди всичко – да престане да третира тези хора като бреме! Това не винаги е лесно – но алтернатива няма.

5. Дискриминация има, на различните места – различна. И борбата срещу нея е една от задачите на това издание. Така че, ако дори за момент се е появил оттенък на съмнение в това – mea culpa.

6. Не бягам от никакви въпроси. От тях и без това не може да се избяга. Говорете – аз ще се опитвам да реагирам честно.

- 19-09-2008|Unregistered|Николай

(Съвсем офтопик - Благодаря ти вместо сина ми (9 г.) за "Гората на призраците", прочете я на един дъх!)

- 19-09-2008|Unregistered|Златко  - Благодаря!

Книгата има две продължения, нали знаеш? (Леле, къф съм скромен :-))

- 20-09-2008|Unregistered|E?

1. Знам, че не се е целяла обида. :-) Ясно е, че човек лесно се подхлъзва по тази реторика, особено при публични личности. Но пък по българските ширини почти не се появяват реакции. Ще речеш, че всичко цъфти. :-)

2. Изборите между „Не прави аборт!” и „Направи аборт!” са доста подобни, ако идват от семейството, от което зависиш. После ще e между банкер, психоаналитик, писател, чистачка или отчаяна съпруга. Едното не замества другото. „Личните” аборти, за да се пазим от семейство з*дници, изпращат послание, че е ОК да ги криеш.

3. Може да е вяра – че ще се намери лекарство (както вече някой писа), че детето ще се оправи в живота, че ще получи помощ, че семейството му може да му я осигури ... Това не е ли доста здраво отношение? Защото предполага доверие във всички ония неща, които противниците уж искат да наложат: в природата/Бога, в добротата на хората и обществото/на Бог, в собствените сили /дори дадени от Бог/природата/Буда/обществото, в ... Защо тогава предизвиква такива грозни реакции сред доста хора? Това ми е любопитно, не републиканци vs. демократи. Политиката се прави от хора, нали?

4. Държавата ще осигури парите за помощта, не помощта, но от къде? Т.е. трябва отделните хора да са убедени да си дават парите (поне повечето или по-влиятелните/богатите). Да има хора, които да се грижат. Това да не е срамна работа. Да не се минава под маската на „доброта, святост, милост”, т.е. Майка Тереза – миличките думички и „съчувствието” често значат бягане от отговорност. Услугите обикновено ми се искат с „миличка”. „Пиленце, може ли тука едно текстче да напишеш ...” (щото писането не ти е в договора). Захарта е скъпа и вредна за вашето здраве.

5. ттт, имам ЛИЧЕН избор да мисля и да пиша, каквото намеря за добре :-) Китай е голяма страна, но там пък няма да можеш да имаш пет деца. Дали е по-добре да кажеш: „Аз съм за правото на аборт, но не бих направила.” или направо да кажеш, че си против аборта. Всеки човек има някакви ЛИЧНИ убеждения, трябва ли да ги крие? В такава позиция имаш супер избор - да си лицемер или да си гадняр. :-)

- 20-09-2008|Unregistered|ттт

Забележката ми не беше към теб, но дори и така - да, всеки може да пише каквото намери за добре. Никъде не казвам нещо обратно на това.

За Китай - пак много мнения. Аз пък мога да дам примери за държави където аборта не е разрешен (по различни причини) и в резултат много момичета (и деца дори), ежедневно умират при раждане. Няма смисъл да се изпада в конкретики.

Относно личния избор има и друга особенност - всеки тук се цепи както си иска (включително и аз), но каквото и да си говори, няма никаква идея дали ще постъпи точно по начина по който си мисли, ако наистина изпадне в някаква ситуация изискваща действие. Да не говорим, че откъм принципи нещата могат да си звучат колкото си искат лустросани и дори изчистени, но в крайна сметка говорим за хора и всеки случай винаги е индивидуален.

Идеята ми е, че дискусиите са важни наистина, но понякога са и ужасна загуба на време.

Всеки си пречупва нещата през себе си и не, не трябва да си крие убежденията. Просто трябва и да може да понася последствията от това да ги изкаже. Не само когато е политик, но пък особено тогава.

- 28-09-2008|Unregistered|E?

Просто трябва да се има предвид разликата между следните неща:

- да мислиш;

- да искаш;

- да можеш;

- да го направиш.

А като добавим и вариациите им като "да мислиш, че искаш", "да можеш да искаш", да "мислиш, че можеш", "да искаш да го направиш" и така нататък, ситуацията става доста по-сложна от първоначално очертаната :-)

Българската участ

Автор: Станислав Стратиев

Българска участ е да се родиш в България.

При толкова други държави.

Оттук нататък вече нищо не може да се направи. Миналото винаги ще е черно, настоящето – историческо, а бъдещето – светло.

Мълчанието винаги ще е злато.

Винаги залудо ще работиш, но никога няма залудо да стоиш.

Винаги ще имаш широка славянска душа и тясна перспектива.

Винаги ще се давиш накрай Дунава.

Винаги ще си произлязъл от маймуна.

Винаги съседът ти ще е добре, а ти ще си зле.

Винаги Бог ще е високо, а Цар – далеко.

Винаги теорията за нашия народ ще бъде оптимистична, а практиката – песимистична.

Винаги българската мечта ще бъде „шведска маса“ със столове.

Винаги ще обичаш наште планини зелени.

Винаги ще ти бъде по-близък Далечният изток и по-далечен Близкият.

Винаги министрите ще бъдат с портфейл.

Винаги най-близките ти ще бъдат най-далече – в Канада.

Винаги ще изнасяме мозъци, а ще внасяме месо.

Винаги ще бъдем най-освободими.

Дори да няма „Що е?“, винаги ще има почва у нас, Винаги народът няма да бъде прав.

Винаги у нас Възраждането ще започва преди цяла Европа и ще свършва след Африка.

Винаги петдесетте крака на българската стоножка ще вървят на една страна, а другите петдесет – на друга.

Българската участ е да пием старото кафе на Европа, да караме старите им автомобили и да се вдъхновяваме от старите им идеи. Българската участ е нашият общ език да е английският. Българската участ е силата да прави съединението, а не съединението – силата.

Българската участ е никога да не се пуснем от опашките, за които някога сме преплували Дунава.

Българската участ е да избираме винаги най-лошия вариант.

Българската участ е нито яйцето днес, нито кокошката утре.

Българската участ и късметът са като две успоредни прави – пресичат се в безкрайността.

Човек може да избегне късмета си, но участта си – никога.

СТАНИСЛАВ СТРАТИЕВ

Станислав Стратиев (1941–2000) е български писател и драматург, може би най-яркото явление в съвременната българска комедия и сатира.

Коментари (9)

- 01-09-2008|Unregistered|Guest User  - оптимизма

Да се розиш в България не е по различно от където и да е било.По важно е как възприемаш страната си.Щастието е в съзнанието ни и никъде другаде.Това нй го разбираме когато ни сполети нещастие.Вероятно и американеца не харесва държавата си но не се самонаранява.Нещата не са само бели или само черни.Точно с векове изработената ни идинтичност ни прави уникални а света е глобален.Италианците купували по скъпите техни стоки за да подпомгнат икономиката си а ние се притесняваме че "изнасяме" мозъци а ядем месо от внос.Тъпо е.

- 01-09-2008|Unregistered|Златко

Самият аз гледам на (късния) Стратиев като на един от най-ясните примери за представител на поколението, което може би изгуби най-много от прехода към демокрация. Пълна загуба на ориентир, неспособност за изпитване на каквото и да било уважение към страната и културата си (а значи и към самия себе си), отчаяние, изливано в хапливи и остроумни текстове, описващи българското като НАЙ-загубеното на тоя свят (доста негативно-грандомански, вероятно поради липсата на сериозен контакт с други страни и култури) ... За мен всичко това е просто предупреждение към всеки български интелектуалец, изобщо към всеки, който гледа на страната си като на черна дупка. Дали това има основания или не ми се струва неважно, важното е, че такъв тип умонагласа е раков тумор за интелекта, тя буквално го лишава от съдържание и способност за живот, дори и ако е толкова силен, колкото този на Стратиев. Именно затова публикувам тук тези неща, а не защото ги считам за перли на българската литература

- 01-09-2008|Unregistered|Guest User  - Песимизма

" За мен всичко това е просто предупреждение към всеки български интелектуалец, изобщо към всеки, който гледа на страната си като на черна дупка. Дали това има основания или не ми се струва неважно, важното е, че такъв тип умонагласа е раков тумор за интелекта, тя буквално го лишава от съдържание и способност за живот, дори и ако е толкова силен, колкото този на Стратиев. "

----------------------------------------

Едно цяло поколение беше лишено от правото на живот

след прехода и това, което лиши интелектуалците от

"съдържание и способност за живот" не беше тяхната

"умонагласа", а замяната на "политическия затвор"

с икономическа изолация.

- 03-09-2008|Unregistered|Guest User

Аз по еврейски-мъдро ще заключа, че и двамата прежде писали коментатори са прави. Правотата им се обяснява най-вече с разликата в годините и във времето което са израснали.

Например аз съм около възрастта на Стратиев и мога да разбера черногледството му породено от години-измамни очаквания за по-добър живот и по-демократично управление. Това е и мъката по отиващата си младост, през която нищо по-достойно за уважение не се е случило. Но съм и по-млада от него и усещам, че наистина оптимизмът е този, който ражда желание все пак да се върви напред. Благодарение и на дъщеря си знам, че по света има много възможности, а и страната ни не е толкова неприветлива, ако в нея живеят млади и по-щастливи хора.

Така че според мен есето на Стратиев е отлична хрумка за събиране на невесели български пословици в нов стил, то изразява чувствата ни през преходния период, че и напоследък. В крайна сметка е въпрос на собствен избор да се прецени доколко творбата отговаря на личното виждане и усещане за нещата от живота, които понякога и за някои наистина могат да са доста печални,но все пак истински.

- 03-09-2008|Unregistered|Guest User  - хо

По-комплексарски, и повече лишени от вътрешно достойнство набор от изречения, не съм чел. Стратиев е просто банален, не съобразява, че времето тече. И това което е имало стойност като съпротива преди 20 години, днес е безнадеждно остаряло.

- 04-09-2008|Unregistered|Guest User

Сигурно знаете, че Стратиев беше ченге, май даже чин имаше. Не знам дали това помага на херменевтиката.

- 04-09-2008|Unregistered|Guest User

" Сигурно знаете, че Стратиев беше ченге"

че кой ли не беше ченге - задължително условие!

- 05-09-2008|Unregistered|nadalex  - teksta na Stratiev

Няма българска участ или каквато и да било друга колективна. Има човешка участ /Камю/ - различна за различните човешки същества. Критичният патос на Стратиев и сатирата му във времето на социализма звучаха ободряващо и оптимистично, тук те прозвучават прокобяващо, зловещо. Предизвикват желание да бъдат отхвърлени, опровегани, си мисля аз с добро чувство за автора. Бог да го прости и светла му памет!

- 09-09-2008|Unregistered|Guest User

Нашите интелектуалци обичат да натоварват публиката със страховете и комплексите си. От Възраждането, та до днес. Добре, че не публикувате мрънкалото Стефан Цанев! Стига с този синдром на жертвата! Младите хора имат (слава Богу!) друга нагласа.

За Бога

Автор: Патрик Орурк

Съвместима ли е вярата с науката? Интересува ли се науката от вярата? Трябва ли учените да мислят за вярата докато правят научните си теории, научни експерименти, научни … Но тук вече започвам да губя вяра в способността си да задавам този въпрос. Имам някаква представа за това какво прави Бог. Нямам обаче никаква представа за това какво правят учените. Целият ми запас от информация за научната дейност идва от това, което съм гледал по филмите. В тях учените обикновено бяха представяни като мъже в бели престилки, заети с неразбираеми бъркотии, състоящи се от стъклени тръби, свързани с кипящи стъкленици и пенещи се лабораторни инструменти. Днес учените са представяни като мъже (и жени) в бели престилки, заети с неразбираеми бъркотии, състоящи се от цифри по компютърни екрани. Всичко, което мога да ви кажа за науката е, че нейните сценографи не са толкова добри колкото бяха някога.

Прегледах „наука“ в речника на Уебстър – „познание, различаващо се от невежество или погрешно разбиране“ – и виждам, че съм обладан от познание, не по-добро от онова, което се различава от невежеството или погрешното разбиране.

Позволете ми да се обърна към обичайната практика на невежата и да се откажа от философското изследване, обявявайки в замяна просто едно мнение: Науката изисква повече вяра, отколкото Бога.

Стигнах до това заключение в часовете по физика в гимназията (между другото, те бяха задължителни). Учителят по физика тъкмо беше обяснил как електричеството прави така, че един хладилник да функционира. Вдигнах ръка.

Аз: „Електричеството е енергия.“

Учителят по физика: „Да.“

Аз: „Енергията е топлина.“

Учителят по физика: „Да, топлината е един от начините да се измерва енергията.“

Аз: „Да, ама хладилникът е студен.“

Минах само защото учителят по физика внезапно си спомни, че е учител и на летните оставачи и че, ако останех, щях отново да съм в неговия клас през юли.

Вярата зависи от убедеността в неща, които не могат да бъдат доказани – а аз мога да докажа, че повече хора пропадат на изпити по физика, отколкото в неделното училище.

„Но науката може да бъде доказана,“ би казал ученият. „Целият смисъл на науката е в експерименталното доказателство.“ И все пак ние не-учените сме принудени да приемем това експериментално доказателство на вяра, защото не знаем за какво говорят учените. Това прави от науката въпрос на вяра в хора, докато религията, разбира се, е въпрос на вяра в Бога – и ако трябва да избирате …

Аз лично не мисля, че това е необходимо. Както науката, така и религията утвърждават едно и също нещо: че вселената функционира по определени правила и че тези правила могат да бъдат разпознати. Макар че това прави по-лесно да се вярва в Бога, отколкото, например, в органичната химия. Просто фактът, че съществуват правила предполага, че съществува и някой, който ги определя, докато просто фактът на смесването на нитро с глицерин и предизвикването на експлозия не предполага докторска степен.

Освен това ми се дава да разбера, че правилата на науката започват да се изкривяват и дори нарушават по познатите ни краища на вселената. Там долу, където всичко е с под-атомни размери, нещата стават малко случайни с разните мезони, лептони, кварки, брилиги, лигоидни язолущери[237] и т. н., подчинени на Силни сили, Слаби сили, Силата на навика и какво ли не още. Междувременно, в най-далечните ъгли на нашето пространство материя, антиматерия, тъмна материя и каквато щете материя се препъват в стринговата теория и падат в черни дупки. Бог не е такъв. Той, както е добре известно, е в подробностите и той е Голямото нещо.

По един особен начин обаче вярата в науката наистина е по-лесна от вярата в Бога – ако страхът може да бъде мярка за това колко силно вярваме в нещо. Ако се съди по човешкото поведение, хората не треперят особено много пред Всевишния. Но много от същите тези хора са уплашени от науката до лудост. Те са уплашени от един климат, задушен в микровълновата печка на технологическия напредък, уплашени са и от генетически модификации които може би – кой знае? – ще кръстосат зелки с крале и ще произведат някой принц Чарлз и, разбира се, те са уплашени от облаци с форма на гъби, които растат в научните мазета на Иран и Северна Корея.

Човек изпитва симпатия към вярващите в науката. Апокалиптичната сила на Бога е съществувала открай време и той все пак я е използвал с мярка, въпреки провокациите. Апокалиптичната сила на науката съществува само от 1945-та насам, а атомната бомба вече е опитвана на два пъти.

„Страхът от Бога“ бива най-често демонстриран днес в обществената тревога, че религиозни фанатици ще се опитат да разрушат света. С божествената си предвидливост, Бог е направил фанатиците също толкова неспособни да използват разума, логиката и другите инструменти на науката, колкото съм и аз. Религиозните фанатици не могат да взривят света по начина, по който могат да го направят учените. Но учените не разбират какво говорят фанатиците. Съвместима ли е вярата с науката? Не съвсем – и това е благословия.

Източник

ПАТРИК ОРУРК

Патрик Джейк Орурк (род. 1947) е консервативен американски политически сатирик, журналист и писател. Той е редовен кореспондент на The Atlantic Monthly, The American Spectator, and The Weekly Standard.

Добро куче

Автор: Палми Ранчев

Промъкваше се в тъмния коридор със ситни крачки. Очакваше да стигне чугунената печка. Всъщност внимаваше да не се блъсне в нея. От печката до неговото място оставаха само няколко метра. Там вече имаше свещ. Щеше да я запали. Едва тогава ще попита: „Ей, малък, тука ли си?“. Ушатия спеше в отсрещната стая. Но сега още не беше стигнал печката. Стремеше се да не вдига излишен шум. Ситнеше, опрял ръка в стената, с другата влачеше чувала, в който тази вечер имаше само снопче стари вестници.

Ушатия обикновено се навърташе пред арабската закусвалня. Почти винаги се намираше кой да му купи сандвич. Или му поръчваха пържени картофи. В лоши дни ровеше из пластмасовите кошчета около масите навън. Никога не оставаше гладен. Често получаваше и някой лев отгоре. Постоянните клиенти вече го познаваха. Понякога коментираха със смях ушите му. Стърчаха почти перпендикулярно на остриганата глава. Придаваха му малко идиотски вид.

Най-накрая стигна чугунената печка. Без да вдига шум, я заобиколи. През цялото време се ослушваше. Никой освен тях двамата не живееше в полуразрушената къща. Той се навърташе наоколо вече два месеца. Ушатия, оказа се, беше идвал по-рано. Но се уплашил от някакъв дрогар. Седял, облегнат на стената в коридора, с протегнати напред крака. Ударил си шприца, без да го поглежда. Повече не помръднал. Бил страшен , озъбен. Ушатия се обърнал и избягал. Не се обадил на никого. През нощта спал на картони в мазето на съседната кооперация. На следващия ден часове наред обикалял наоколо. Събирал смелост да се върне.

– Дали се е събудил, а, дедо? – питаше той.

– Не знам.

– Приличаше на умрял.

– Не зная.

– Няма кой да го измъкне оттука – продължи Ушатия. – Нито ченгета са идвали, нито нищо. На кой му пука за някакъв дрогар. Още не мога да си обясня как изчезна.

Сега дядото се взираше в тъмното. Напразно се опитваше да различи предметите наоколо. Докосваше с пръсти закръгления край на печката. Така се ориентираше по-лесно. Искаше да разбере какви са звуците. Някой плачеше тихо.

– Моля те, остави ме!

– Не се обажда. Само изпълнява.

– Остави ме, чуваш ли!

– Мълчиш, мълчиш.

Вече беше познал гласа на Ушатия. Другият със сигурност беше арабин от закусвалнята. Повечето ги познаваше по физиономия. Защото също се навърташе там късно вечер. Ушатия му заделяше парчета хляб с майонеза. Често отказваше храната. Напоследък трудно огладняваше. И му показваше, че също има начини да си напълни корема. Понякога му носеше бонбони. Заради Ушатия изпълняваше специален номер. Заставаше срещу сергията и питаше колко струва килото. Отговореха ли му, чудеше се колко ли трябва да плати за един бонбон. Тогава продавачът най-често махваше с ръка: да си отива. Случваше се да му подхвърлят бонбонче. Скриваше го доволен в джоба си. Вечерта го даваше на Ушатия.

– Сладък е, дедо.

– Ти какъв искаш да е? – питаше със смях той. – Бонбоните винаги са сладки.

– Тоя е много сладък.

Двамата бяха установили помежду си точни взаимоотношения. Никога не си задаваха излишни въпроси. Обсъждаха само какво са направили през деня. Обикновено разказваше Ушатия. Накрая дядото също споделяше едно-друго. Двамата не искаха повече един от друг. Това облекчаваше общуването. Дядото знаеше, че накрая някой ще прогони Ушатия. Доста бездомници скитореха без покрив на улицата. Тогава със сигурност щеше да си има нежелан съсед. Видеха ли, че е стар, не го оставяха намира. Искаха му алкохол, хероин, цигари. Пребъркваха го за скрити пари. Отдавна само с Ушатия беше спокоен.

– Остави ме, бе! – отново чу гласа на Ушатия. – Не съм момиче, не разбра ли. Колко пъти искаш да ти го повторя.

– Ти момче, ти мъж.

– Остави ме, ти казах! – изкрещя той.

Дядото вече беше се ориентирал какво ставаше. Добре, че Ушатия не беше с някой алкохолик. Пияниците са неуморими. Не те оставят да мигнеш през цялата нощ. С арабина имаше шанс да се оправи по-лесно. Не знаеше докъде бяха стигнали. Но вече беше решил, че ще се опита да помогне. Колената му омекнаха от вълнение. Целият някак изведнъж олекна. Чудеше се какво да направи. Най-добре беше, ако извика: „Полиция, полиция!… Мамка ти педофилска!…“ Повечето араби са с нередовни документи. Не беше сигурен, че ще му стигнат силите за толкова сложно артистично изпълнение. Едва ли ще успее да си преправи гласа като полицай. Вече всяка секунда беше важна. Постави длани на чугунената печка, опря се плътно назад. Почувства се по-стабилен. Можеше да го посрещне с крак. Само не знаеше дали ще реагира навреме. После най-неочаквано излая. Още веднъж. И още веднъж. Диви звуци заклокочиха в гърлото му. Виеше, крещеше. Накрая усети, че арабинът скочи насреща му. Ритна го, размаха юмруци. Отново яростно залая. Арабинът вече търсеше начини да избяга. Промъкна се да разбере кога ще стигне края на коридора. Въздъхна с облекчение, когато чу, че скочи от избития прозорец.

– Дедо, ти ли си?

– Аз съм.

– Как се сети да излаеш.

– Сетих се.

– Добре, че се върна.

– Стана ли лошото?

– Не му се дадох. Ама хубаво, че дойде. Иначе не знам.

– Искаш ли бонбон?

Пристъпи внимателно, наведе се и протегна ръка. Не виждаше наоколо, дори когато очите му бяха свикнали с тъмнината. Изчака, докато усети пръстите на Ушатия.

– Пак е ментов.

– Такъв са ми дали.

– Тоя, арабинът, да не се върне.

– Заспивай спокойно.

Още беше разтреперан. Завъртя се бавно, продължи по коридора към своето място. Отпусна се на колена върху парцалите. Придърпа чувала с вестниците отстрани.

– Ей, дедо!

– Какво искаш?

– Излай пак.

– Кажи защо.

– Много гадно лаеше. Страх ме е.

– Защо да лая тогава?

– Сега излай като добро куче.

Дядото се отпусна на лакът, полегна настрана със затворени очи. Пулсът му постепенно беше се успокоил. Вече не си чуваше сърцето. Прокара длан през четината, бръчките и очертаните на скулите и около устата кости. После си представи бяло пуделче. Подтичваше наоколо. Опитваше се да го близне по бузата. Погали го между ушите, духна му във влажната муцунка. И го остави да се отдалечи. Пуделът не му вършеше работа. Скоро се появи голям космат Шаро. Полегна до него, намести глава между лапите си. Почувства топлината на едрото му тяло. Усмихна се отново със затворени очи. Скоро вече беше готов.

– Ау-ау-ау! – излая възглухо той.

И отново:

– Ау-ау-ау!…

ПАЛМИ РАНЧЕВ

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: "Шапката на скитника", "Манхатън, почти събитие", "Парцаливо знаме", "Хотелска стая", "Среднощен човек: биографии" и "Любовник на самотни улици и запустели къщи". Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Коментари (1)

- 18-01-2009|Unregistered|Гост

Добро нещо.Истинско.Струва си да се чете.

Stuck in the Moment

Автор: Златко Енев

– Не – каза Момичето и в гласа му прозвуча позната нотка. Позната до болка. „Паркирането забранено!“ „Не газете тревата!“ „Заето!“

„Хайде де“, каза си наум Момчето, което май не беше вече момче, ами ниско остригано, побеляващо мъжленце. „И онзи ден беше ,не‘, а после видяхме какво стана. Проверка, всичко е само проверка“.

– Не – повтори тя, сякаш прочела мислите му, после разтърси глава. Малко, упорито овненце. „Не пипай, че ще те бодна! Бе-е-е-е!“

– Добре де, после ще приказваме – опита се той да заобиколи по-отдалеч. Търпение, само търпение. Всичко е само проверка. – Хайде, ела да се разходим. Гледай само какви звезди висят, едри като шишарки. В Бостън има да търсиш такива звезди, ама няма.

Той нарочно наблегна на „има да търсиш“, разчитайки на добрия й слух. Тя е умница, и сама ще разбере. Последна нощ, последен шанс. Човек трябва да е последен глупак, за да пропусне нещо такова. А това момиче е всичко друго, но не и глупаво.

Той внимателно я обрамчи през кръста, изтръпнал от напрежение. Уф, слава богу, тялото й все още отговаря, все още подава един друг сигнал. „Свободно, свободно, свободно“. Все пак някои неща не се променят.

„Добре, сега само по-внимателно, за да не оплескаме нещо“. Момчето лекичко я целуна зад ухото, тя потръпна за миг, усмихна се замечтано, но продължи да крачи. Той заподскача подире й.

– Слушай, така ли ще се гоним цяла вечер?

„Грешка!“, просветна червена лампичка пред очите му. „Грешка, грешка!“

Твърде късно, разбира се. Замечтаното изражение изчезна от лицето й, тя го изгледа с дебнещи очи. В ъгълчетата на устата й се появиха правоъгълни бръчки.

– Извинявай. – Той понечи да я прегърне отново, но в този момент покрай тях профуча миризлив автомобил и ги покри с малко отровно облаче. Бръчките покрай устата й станаха още по-правоъгълни. Невероятно, но факт.

– Добре де, ако не искаш в хотела, да отидем тогава у нас. Мама … сигурно вече спи, едва ли ще ни чуе.

Едва сега той си даде сметка какво е казал и изтръпна. Жена в къщи, в неговата стая! Редом с другата, в която отчетливо диша майка му! През главата му се завъртяха като в натрошен калейдоскоп картинки и парченца от картинки – мама, приклекнала над цукалото, „какво си зяпнал, нахалник такъв, веднъж само да свърша, ще ти отпоря ушите, пикльо с пикльо!“, батко се хили някъде изотзад, откъм скривалището си, най-после да опердашат веднъж и малкия, стига само той е опирал пешкира, момченцето пищи ужасено, „ама аз без да искам, не беше нарочно, моля те, моля те, не беше нарочно!“ Срамът го подхваща и, както обикновено, го засипва с градушка от плесници, от които скриване няма, той и без това го знае, но …

– Какво ти стана, защо пребледня такъв? – Тя го изгледа любопитно, дори малко загрижено.

– Може да е от ракията – смотолеви той. – Сигурно са ни пробутали някое менте. Впрочем, може би все пак е по-добре да отидем в хотела. По-приятно е някак, по-уютно.

– Никъде няма да отидем – отговори тя без напрежение, но твърдо. – Казах ти вече, днес – не.

– Но защо? – Едва сега той започна да й вярва, хладността на нейната решителност го прониза като микроскопично ледено длето. – Не ме ли обичаш вече?

– Ах, престани! Знаеш, че нямаме време за такива разговори! Утре отново съм далеч, какво значение има дали те обичам или не? Беше много хубаво, беше дори прекрасно! А сега стига толкова, време е да се пробуждаме!

– Впрочем, звездите наистина са красиви – прибави тя по-меко, съзряла отчаянието, напредващо по лицето му като студен фронт по метеорологична карта.

Изведнъж излезе вятър. Морски град, какво да го правиш? Момичето се присви зиморничаво и се уви по-добре в дългата си плетена жилетка. Септември, а вече е толкова студено. Странно време, сигурно ще е от глобалното затопляне.

– Защо дойде тогава? По-добре да беше си стояла в София! – каза Момчето и укорът, до този момент избутван назад, иззвънтя в гласа му като коса, ударила на камък.

Момичето го изгледа беззлобно. Той се гмурна в очите й, окъпа се и почувства как гневът му намалява и изчезва, както винаги когато погледне в двете езера с цвят на суров петрол.

– Знаеш ли, в Харвард веднъж се запознах с един, който твърдеше, че може да ме научи да живея само от светлина, без храна и вода. Той самият живеел така вече от години – каза Момичето. – Представяш ли си какво чудо би било, ако всички изведнъж се научат на нещо такова? Без глад, без войни, без страдание …

Момчето изпръхтя презрително. Тия на Запад вече съвсем изкукуригват. Дори и в Харвард. Сигурно скоро ще започнат и да прехвръкват от цвят на цвят. Като пчелички.

– Ако на това ви учат в Харвард … Язък ти за стипендията.

– Стига, ще урочасаш нещо – прекъсна го тя, поставяйки ръка на устата му. Топлината на дланта й прекоси тялото му с бързи, крадливи стъпки. Той затвори очи и се опита да запечата мига в главата си. Устните му лекичко започнаха да опипват пръстите й, тя се усмихна и отдръпна ръката си.

– Ти какво, май не разбираш от дума.

– Вече не разбирам от нищо – отвърна той нервно. – Това е последния ни шанс, как може пък ти да не го разбираш? Или вече се готвиш за … по-интересни хора?

– Ах, не започвай с глупостите! За тях пък изобщо никакво време нямаме.

– Но защо, защо дойде тогава?

– За да те видя. Още веднъж.

– И това … Това е всичко?

– Не. Има и още нещо.

Той я погледна с нова надежда, очите му се разшириха в очакване.

– Бременна съм – каза тя тихо и отново се зави в жилетката си. Думите се изплъзнаха от устата й, паднаха на тротоара и заподскачаха наоколо като бомбичка-жабка. Нощта изведнъж се изпълни със светлини и звуци, пъстри и ревящи, истинска пътуваща менажерия. Доста мигове по-късно Момчето най-после осъзна, че я гледа със зяпнала уста.

– Наистина ли? – попита той малко глуповато, после, против волята си, добави: – И … кой е бащата?

– Не знам – излъга тя набързо, потискайки болката, която изпищя отвътре. – Пък и не ме интересува.

Той понечи да се наежи, стигна някъде до средата, убоде се на собствените си бодли и кротна.

– И … какво ще правиш сега?

– Ще го родя някъде в Мексико и ще го продам – изтърси тя отмъстително, после, прочела неподправената болка по лицето му, добави: – Глупости, ще го запазя, разбира се. Това е моето дете.

„И твоето, глупако“, каза си тя наум. „Толкова ли нямаш сърце да видиш?“

– Но това … това ще бъде много трудно. В Америка, с дете … при цялото напрежение. А и парите …

– В Бостън управляват демократите – каза тя, стараейки се да звучи безгрижно. – Все ще се намери и за мен някоя социална програма.

– Глупости, социална програма! От умрял писмо!

– Да имаш някоя по-добра идея?

Той се поизпъчи малко, помълча, гледайки под краката си, после каза:

– Детето се нуждае от баща. Като всяко дете.

В главата му отново припламнаха картинките. „Махай се, махай се, не искам да те виждам повече! … Това са моите деца, само моите! Махай се! Махай се!“

– И как точно си представяш цялата работа? – Тя го изгледа през рамо, наполовина тъжно, наполовина присмехулно. – Да се откажа от следването, да се оженим и да заживеем при милата ти майка? Възпитание на чувствата по български. Това ли ми предлагаш?

– Можем да отидем някъде другаде – предложи той несмело.

– Къде? Да учителстваме в Кърджали? Или да кандидатстваме за австралийска виза?

– Това … няма значение – каза той с усилие.

Вятърът подхвана думите му, сви ги на топка и ги подгони да ги рита из празната улица. Някъде откъм Морската градина се зачу музика. Носталгичният глас на Боно повтаряше:

You’ve got stuck in a moment

And now you can’t get out of it

– Чуваш ли? – попита тя. – Колко по-ясно от това искаш да ти го кажат? Заседнали в момента – ето какво сме ние двамата. Заседнали до шия, без надежда.

– Светът не е „Титаник“ – отвърна той. – И не е необходимо на всяка цена да се спасяваме кой как може!

– Ще си го запиша – отвърна тя хладно. – Сигурно звучи добре на маса.

– Това вече … не го заслужавам – процеди той с глас, надупчен от гняв. – А … сигурно не заслужавам и теб. Но това го знаехме още от началото, нали?Made in Bulgaria сигурно звучи в Америка като gone fishin’.

Недалеч от тях се завъртя малка прашна вихрушка, напъна се да порасне, но не успя и се понесе по тротоара, свистейки. Момчето я проследи с поглед, докато тя се разпадна. „Още една победа на реалността над илюзиите“, мина през ума му, но този път то предпочете да запази сентенцията за себе си. И без това през цялото време имаше усещането, че насреща му се намира самата Реалност, ако не и непременно гола. От което тя май не печелеше особено много.

– Съжалявам, не исках да се разделяме така – каза по някое време Момичето. – Може би щеше да бъде по-добре, ако не бях ти казала.

Но момчето вече беше си казало, че времето на илюзиите е отминало и, тъй като за него нещата съществуваха само доколкото можеха да се уловят в ясни, не зацапани от полутонове цветове, сегашният му свят стана този на един реалист. Оттук нататък всичко у него беше ясно и определено – кратките, любезни и хладни фрази, които запълниха пространството помежду им подобно на ято хартиени лястовички, дежурно изпънатата на лицето му усмивка, сгъваема и непромокаема, отмерените движения, предназначени да премахнат дори и сянката от каквато и да било неяснота, както и механичната прегръдка на раздяла, при която, целувайки въздуха на сантиметри от бузата й, той успя да издържи на изкушението и не прошепна „сбогом“. Гневът му бе покрил света с тънка, но непроницаема пелена от пепел – и нищо не беше в състояние да я пробие, поне засега, поне докато не се бе спуснала отрезвяващата светлина на утрото, което, той си знаеше още отсега, сигурно щеше да се появи преди да е мигнал дори за секунда.

* * *

– Не – каза Момчето, което междувременно бе започнало да оплешивява и от суета бръснеше главата си. – Съжалявам, това е невъзможно.

Момичето, което междувременно се бе превърнало в изискана дама, облечена в семпъл, но скъп бежов костюм, смутено поправи дискретно подрусените си коси и обясни, че разбира всичко. Мълчанието помежду им зацвърча. Замириса на прегоряло масло.

– Как е животът във Флорида? – попита той малко неуверено, защото не беше сигурен, че иска да чуе отговора. И без това го знаеше предварително.

– О, всичко е много добре – отвърна тя с усмивка, която все още беше запазила следи от естественост. – Джеймс е най-добрият съпруг, който мога да си представя. И най-добрият баща. Работи много и се виждаме сравнително рядко, но това е в реда на нещата там. А аз започнах да рисувам.

– Да рисуваш? – той я изгледа учудено, за пръв път истински заинтересуван от разговора. – Но нали специалността ти беше …

– Да, да, но се оказа, че трябва да избирам между кариера и семейство. Това не е съвсем просто там, понякога човек е принуден да взема трудни решения … И както виждаш, аз избрах семейството.

– Разбирам – промърмори той. – Мъдро решение.

– Слушай, нека ти оставя адреса си – разбърза се тя. – Нищо не се знае, животът се върти по всякакви начини. Може би пак ще се срещнем.

– Може би – отвърна той и скри очи зад чашата със скъпо бяло вино. Бутилката струваше колкото половината му месечна заплата.

Тя започна да рови из чантичката си, извади колода визитни картички и му подаде една. Името й започваше с „Доктор“ и той си помисли, че тя всъщност се казва не Доктор, а Румяна.

Малко преди да излезе тя се обърна, изгледа го продължително и той си въобрази, че вижда в очите й сълзи.

Остана и допи виното.

Берлин, септември 2003

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (1)

- 03-09-2008|Unregistered|Guest User

Мълчанието помежду им зацвърча. Супер!

Грузия и балансът на силите

Автор: Джордж Фрийдман

Руското нахлуване в Грузия не промени баланса на силите в Евразия. То просто показа, че балансът на силите вече се е променил. Съединените Щати бяха погълнати от войните в Ирак и Афганистан, както и от потенциалния конфликт с Иран и дестабилизацията на ситуацията в Пакистан. Те нямат стратегически земни сили в резерв и не са в състояние да се намесят по руската периферия. Това откри за руснаците възможност да утвърдят отново влиянието си в бившата съветска сфера. Москва нямаше защо да се чувства загрижена за потенциалния отговор на САЩ или Европа; следователно балансът на силите вече се беше променил и само от руснаците зависеше кога това ще стане публично известно. Те го направиха на 8 август.

Нека започнем просто с едно разглеждане на последните събития. През нощта на 7 август сили на Република Грузия преминаха границата на Южна Осетия, един сепаратистки регион в Грузия, който функционира като независима единица от времето на падането на Съветския Съюз насам. Те се придвижиха към столицата Цхинвали, която е близо до границата. Грузинските сили се срещнаха с проблеми при опитите си да овладеят града. Въпреки ожесточените боеве те не успяха да го осигурят напълно, нито пък успяха да наложат контрол в останалата част от Южна Осетия.

На сутринта на 8 август руски сили навлязоха в Южна Осетия, използвайки бронирани и моторизирани сухопътни, както и въздушни сили. Южна Осетия беше неформално обвързана с Русия и руснаците предприеха действия за предотвратяване абсорбирането на региона от Грузия. Пред вид бързината, с която руснаците реагираха – само часове след грузинската атака – те очевидно я бяха очаквали и сами бяха стояли на изходни позиции. Контраатаката беше внимателно планирана и изпълнена компетентно, като през следващите 48 часа руснаците успяха да победят главните грузински сили и ги принудиха да отстъпят. В неделя, на 10 август, те бяха консолидирали позицията си в Южна Осетия.

В понеделник, на 11 август, руснаците разшириха офанзивата си в самата Грузия, атакувайки по две оси. Едната беше от Южна Осетия към грузинския град Гори. Втората беше от Абхазия, един друг сепаратистки регион в Грузия, обвързан с Русия. (На 26 август Русия призна независимостта на Южна Осетия и Абхазия, превръщайки de facto-ситуацията от последните петнайсет години в ситуация de jure.) Това движение имаше за цел да прекъсне пътя между грузинската столица Тбилиси и черноморските пристанища Поти и Батуми. В този момент руснаците бяха бомбардирали грузинските военни летища Маринели и Вазиани, а също бяха неутрализирали радарите на международното летище в Тбилиси. Тези ходове доведоха руските сили до четиридесет километра от грузинската столица, същевременно правейки подкрепянето и снабдяването на грузинските сили изключително трудно, ако някой би се опитал да го направи.

Мистерията зад грузинската инвазия

В тази проста хроника има нещо доста мистериозно: защо грузинците решиха да нападната Южна Осетия на 7 август? През предишните три нощи беше имало много случаи на артилерийски обстрел на грузински села от южноосетинци, но дори и да е бил по-силен от обикновено, той все пак беше част от неща, които вече се бяха превърнали в рутина. Грузинците може и да не са воювали добре, но във всеки случай те изпратиха доста значителни военни части, чиято дислокация и снабдяване трябва да са отнели поне няколко дни. Ходът на Грузия беше обмислен.

Съединените щати са най-близкият съюзник на Грузия. Те поддържаха около 130 военни съветници там, заедно с цивилни съветници, предприемачи, ангажирани във всички аспекти на грузинското управление, както и хора, занимаващи се с бизнес. (САЩ проведе съвместни учения заедно с грузинските войски през юли, в които участваха повече от 1000 американски войници. В отговор на това руснаците проведоха паралелни учения. Американците се оттеглиха. Руските сили останаха на позициите си и оформиха ядрото на инвазионните сили). Немислимо е американците да не са знаели за грузинската мобилизация и намерения. Също така немислимо е, че американците не са знаели за значителните сили, разположени от руснаците по южноосетинската граница. Техническото разузнаване на САЩ, от сателитни снимки и сигнали до безпилотни летящи устройства, не би могло да пропусне факта, че хиляди руски войници се придвижват към такива позиции. Руснаците със сигурност знаеха, че грузинците са готови за придвижване. Как биха могли САЩ да не знаят за руснаците? Действително, имайки пред вид разположението на руските войски, как биха могли разузнавателните анализатори да пропуснат възможността за това, че Русия е заложила капан, надявайки се на грузинско нападение, чрез което да оправдае собствената си контраатака?

Трудно е да се повярва, че грузинците са започнали атаката си против желанието на САЩ. Грузинците разчитат на Съединените Щати и не са в състояние да им се противопоставят. Това оставя две възможности. Първата е, че е имало огромна авария в разузнаването, чрез която Съединените щати или не са знаели за разполагането на руски сили, или са знаели, но – заедно с грузинците – са разчели погрешно руските намерения. Втората е, че Съединените щати, заедно с други страни, са гледали на Русия през призмата на 90-те години, когато военните й сили се намираха в разруха, а правителството й беше парализирано. САЩ не са виждали Русия да прави решаващ военен ход извън собствените си граници от времето на Афганистанската война от 70-те и 80-те години насам. Руснаците систематично избягваха подобни ходове в продължение на години. Съединените щати са приели, че те няма да рискуват последствията от една инвазия.

Ако това наистина е така, то посочва централната реалност в тази ситуация, а именно, че руснаците са се променили драматично, заедно с баланса на силите в региона. Те посрещнаха с готовност възможността да демонстрират новата реалност: че могат да нахлуят в Грузия, при което Съединените Щати и Европа нямат възможност да отговорят по някакъв значителен начин. В икономически план Русия е износител на енергия, който се намира в добра ситуация – всъщност европейците се нуждаят от руската енергия повече, отколкото руснаците имат нужда да им я продават. Политически, както ще видим, американците се нуждаят от руснаците повече, отколкото руснаците се нуждаят от американците. Сметката на Русия беше, че това е подходящият момент за нанасяне на удар. Руснаците бяха го подготвяли в продължение на месеци и накрая удариха.

Обкръжаването на Русия от страна на Запада

За да разберем руското мислене ние трябва да разгледаме две събития. Първото е Оранжевата революция в Украйна. От гледна точка на САЩ и Европейския Съюз, Оранжевата революция беше триумф на демокрацията и западното влияние. От руска гледна точка, както Москва даде ясно да се разбере, Оранжевата революция беше една финансирана от ЦРУ намеса във вътрешните работи на Украйна, чиято цел е да въвлече Украйна в НАТО и да подпомогне обкръжаването на Русия. Президентите на САЩ Джордж У. Буш и Бил Клинтън бяха обещали на Русия, че НАТО няма да се разширява в бившата Съветска империя.

Това обещание беше нарушено през 1998 чрез разширението на НАТО в Полша, Унгария и Чешката Република – и отново чрез разширението от 2004, което включваше не само останалите от бившите съветски сателити в това, което сега е Централна Европа, но и трите Балтийски републики, които бяха компоненти на Съветския Съюз.

Руснаците бяха толерирали всичко това, но дискусията за включване на Украйна в НАТО представляваше за тях една фундаментална заплаха за националната сигурност на Русия. По техните сметки това би направило Русия незащитима и заплашваше да дестабилизира самата Руска Федерация. Когато Съединените Щати стигнаха дотам да предложат включването и на Грузия, довеждайки НАТО дълбоко в Кавказ, руското заключение – обявено публично – беше, че особено САЩ възнамеряват да обкръжат и разбият Русия.

Второто и по-незначително събитие беше решението на Европа и Съединените Щати да подкрепят отделянето на Косово от Сърбия. Руснаците бяха приятели на Сърбия, но по-дълбокият проблем за Русия беше следният: приетият след Втората световна война в Европа принцип беше, че за да се предотвратят конфликти, националните граници не могат да бъдат променяни. Ако този принцип беше нарушен в Косово, то можеха да последват и други промени на граници – включително и искания за независимост от страна на различни региони в Русия. Руснаците помолиха публично и в частни разговори да не се дава формална независимост на Косово, като вместо това бъде продължена неговата неформална автономия, което от практическа гледна точка беше едно и също. Молбите на Русия бяха игнорирани.

Вследствие на опита с Украйна руснаците се убедиха, че Съединените Щати са ангажирани с план за стратегическо обкръжаване и задушаване на Русия. От опита с Косово те направиха заключението, че САЩ не са готови да зачитат руските желания дори и по доста незначителни въпроси. Това беше решаващият момент. Ако руските желания не бяха удовлетворявани дори по такива дребни въпроси, то тогава очевидно Русия и Запада се намираха в конфликт. За руснаците, както вече казахме, въпроса беше как да реагират. Отказвайки се да реагират в Косово, те решиха да отговорят там, където държаха в ръцете си всички карти: в Южна Осетия.

Москва имаше два мотива, по-слабият от които беше да се изравнят сметките около Косово. Ако Косово можеше да се обяви за независимо под спонсорството на Запада, то тогава Южна Осетия и Абхазия, двата сепаратистки региона в Грузия, също можеха да бъдат обявени за независими под руско спонсорство. Всяко възражение от страна на Съединените Щати и Европа просто щеше да потвърди тяхното лицемерие. Това беше важно поради вътрешни руски политически причини, но вторият мотив беше далеч по-важен.

Руският премиер-министър Владимир Путин веднъж каза, че разпадането на Съветския Съюз е геополитическа катастрофа. Това не означаваше, че той е искал да запази Съветската държава; по-скоро то означаваше, че разпадането на Съветския Съюз е създало ситуация, в която руската национална сигурност е заплашена от интересите на Запада. Като пример вземете пред вид това, че по време на Студената война Санкт Петербург беше отдалечен на около 1300 километра от някоя страна от НАТО. Днес той е на по-малко от сто километра отдалечен от Естония, страна-членка на НАТО. Разпадането на Съветския Съюз остави Русия обкръжена от група страни, които тя разглежда като в различна степен враждебни на нейните интереси – и значително повлияни от Съединените Щати, Европа и, в някои случаи, Китай.

Възкресяването на руската сфера

Путин не желаеше да възстанови Съветския Съюз, но той наистина желаеше да възстанови руската сфера на влияние в бившия съветски регион. За да постигне това той трябваше да направи две неща. Първо, той трябваше да докаже, че западните гаранции, включително и членството в НАТО, не означават нищо пред лицето на руската сила. Той не искаше да конфронтира НАТО директно, но пък желаеше и беше готов да победи сила, която беше тясно свързана със Съединените Щати, разполагаше с тяхната поддръжка, помощ и съветници – и беше широко разглеждана като намираща се под американска протекция. Грузия беше перфектният избор.

Чрез инвазията на Грузия, както я извърши Русия (компетентно, макар и не брилянтно), Рутин възстанови увереността на руската армия. (Не беше изненада това, че нейните операции щяха да оставят хиляди хора без дом и да причинят загуби сред цивилното население.) Но, което е още по-важно, инвазията на Путин разкри една обществена тайна. Докато Америка е овързана долу в Близкия Изток, американските гаранции нямат стойност. Този урок е предназначен не за американска консумация. Той е нещо, което – от руска гледна точка – трябва да преглътнат украинците, балтийците и централно-азиатците. Всъщност това е лекция, която Путин желае да препрати също и към Полша и Чешката Република. През юли чешкото правителство подписа със Съединените Щати споразумение, според което САЩ могат да разполагат балистични защитни инсталации в Чешката Република, а през август, само дни след началото на грузинския конфликт, полското правителство обяви, че е разрешило на американците да построят противоракетна база в Полша. Американско-полското споразумение беше набързо подписано като жест на предизвикателство срещу руснаците. Те пък отговориха със заплахи, които Кондолиза Райс отхвърли като „причудливи“.

Руснаците знаеха, че Съединените Щати ще осъдят тяхната атака. Но това всъщност е в тяхна полза. Колкото по-гласовити са американските лидери, толкова по-голям става контрастът с тяхното бездействие – а руснаците искат да затвърдят именно идеята, че американските гаранции са празни приказки. Освен това те знаят и още нещо, което е от жизнено значение. За САЩ Близкият Изток е далеч по-важен от Кавказ, а Иран е особено важен. Съединените Щати желаят руснаците да участват в санкции срещу Иран. Още по-важно, те не желаят руснаците да продават оръжия на Иран, особено високо ефективните С-300 противовъздушни системи. За САЩ Грузия е маргинален въпрос, докато Иран е централна тема. Руснаците са в състояние да създадат сериозни проблеми за Съединените Щати не само в Иран, но и с продажби на оръжия за други страни, като например Сирия.

Ето защо САЩ имат проблем – те или трябва да преориентират стратегията си настрана от Близкия Изток по посока на Кавказ, или трябва сериозно да ограничат отговора си спрямо Грузия, за да избегнат една руска ответна реакция в Иран. Дори и ако в този момент Съединените Щати биха имали апетит за война в Грузия, те би трябвало да вземат пред вид руския отговор в Иран – а може би и в Афганистан (макар че интересите на Москва там понастоящем са същите като онези на Вашингтон).

С други думи, руснаците притиснаха американците в ъгъла. Европейците, които в по-голямата си част не разполагат с експедиционни военни сили и са зависими от руския енергиен експорт, имат още по-малко опции. Ако не се случи нищо повече, руснаците ще са демонстрирали, че макар и вече да не са глобална сила в каквото и да било отношение, те са възстановили ролята си като регионална сила с множество атомни оръжия и икономика, която е по-малко опърпана, отколкото в миналото. Русия също принуди всяка държава в нейната периферия да прецени отново позицията си по отношение на Москва. Това е нещото, което руснаците искаха да демонстрират – и те го демонстрираха.

Войната в Грузия, следователно, е публичното завръщане на Русия към статуса на сила. Това не е нещо, което се е случило току-що – то се разгръщаше през цялото време откак Путин взе властта, и с особена интензивност през последните пет години. Част от него се дължи на нарастването на руската сила, но голямата му част е следствие от факта, че близкоизточните войни в Ирак и Афганистан оставиха Съединените Щати в позиция на неравновесие и недостатъчност на ресурси. Този конфликт създаде нови възможности. Руската цел е да се използват те, за да се утвърди в региона нова реалност, докато американците са овързани в други посоки и се нуждаят от руското сътрудничество. Войната беше далеч не изненадваща; тя назряваше от месеци насам. Но геополитическите й основания назряваха още от 1992 насам. Русия е била империя в продължение на векове. Последните петнайсет години бяха не нова реалност, а просто отклонение, което рано или късно щеше да бъде изправено. Сега то действително беше изправено. Дали САЩ и техните съюзници ще бъдат в състояние да проведат някакъв последователен отговор сега се превърна в централен въпрос на западната външна политика.

Източник

ДЖОРДЖ ФРИЙДМАН

Джордж Фрийдман е основател и шеф на Stratfor, частна фирма, специализирана в областта на разузнаването, която публикува геополитически и други анализи на www.stratfor.com. Той е автор на Тайната американска война.

Коментари (2)

- 04-09-2008|Unregistered|Владимир - не съм от Москва, а  - Грузия и балансът на силите

Добре и аналитично поднесено. Действително игнорирането на Москва през последните двадесет години на историческата сцена ще доведе до нещо елементарно - тези, които я игнорираха, сега ще плащат и то не защото ми е приятен танца на Москва или Питер, а защото русия - това е цикличност на цунама, непознаването й вещае винаги гибелни трусове в околните страни, пък били те в новата реалност и нови членове на НАТО.

- 05-09-2008|Unregistered|Ники Павлов

Коментарът е добър и аналитичен, разглеждза проблема многостранно, но за мое учудване пропуска един факт, който заслужава внимание: през Грузия минава единсвенитя нефтопровод, който е извън руска територия. Всъщност това кара американците и европейците да държат толкова много на Грузия, а съответно Русия да напира към Грузия. Интересно как биха се развили събитията, ако се вземе предвид и този факт.

Магия и вина

Автор: Ина Хартвиг

Поемете дълбоко въздух и се пригответе да пометете всички жаргонни и надути фрази, които от години насам определят тона на заниманията с Ингеборг Бахман и Паул Целан. Това е уникална възможност да започнете отново.

Легендарната кореспонденция между Ингеборг Бахман и Паул Целан, за която първоначално се очакваше да бъде държана далеч от публиката до 2023 година, е била освободена от наследниците им по-рано и подготвена за печат от издателство Зуркамп с подходящата задълбоченост. И ето ги най-после – почти 200 документи, писма, посвещения, телеграми, пощенски картички, които отварят вратата към една голяма, трудна връзка между две личности, които са били просто захвърлени в ръцете един на друг от влечение, поетическо призвание, еротично привличане и скръб по отминали събития. Документите са от времето преди славата да се издигне над двамата поети по начин, който изглежда повече разрушителен, отколкото защитен, за самите тях. Всъщност нуждата от защита и чувството за ранимост са един от лайтмотивите на тези писма.

„По вълшебен начин“, пише 21-годишната Ингеборг Бахман на родителите си, „сюрреалистичният поет“ Паул Целан се е влюбил в нея. Годината е 1948, през май във Виена. 27-годишният Целан, чиито родители, Лео и Фредерике Анчел, са загинали в немски концентрационен лагер в Украйна, е избягал само няколко месеца по-рано от Букурещ, през Будапеща, за Виена. Бахман, дъщеря на учителка и бивш член на нацистката партия, пише докторската си работа върху Хайдегер. И точно Целан, от всички хора, ще пише в писмо до Бахман няколко години по-късно, че предпочита задавянето на Хайдегер със собствените му грешки пред солидната федерално-германска съвест на един Хайнрих Бьол.

Кореспонденцията започва със стихотворението на Целан В Египет, което той изпраща на любимата си, с посвещението „на мъчително точната“, за нейния 22 рожден ден. То съдържа един колкото объркващ, толкова и щекотлив мотив, който вече позволява да се предусетят бъдещите конфликти: „Закичвай чуждата до себе си най-хубаво./ Закичвай я с болката по Рут, по Мириам и Ноеми“, се казва в стихотворението. Този мотив, мотивът на „украсяващата болка“ – болката на еврейките украсява не-еврейката – е както психологически, така и морално труден за преглъщане и може би именно по тази причина той ни дава представа за конституцията на любовта между австрийската студентка по философия, на която предстои стръмна кариера като поетеса, и безнационалния евреин от Черновиц в Галиция, чието най-известно стихотворение, „Фуга на смъртта“, вече е предизвикало интерес в литературните кръгове.

Какво да прави една млада жена с подобно езиково ласо, което се опитва да впримчи едновременно и магията, и вината? Тя се оставя да бъде изкушена, обвита, тя е запленена, чете и се възхищава от неговите стихотворения – и отговаря в писмата си на неговото езиково превъзходство (все пак той е по-стар с шест години) – в един мистифициращ тон, който вече звучи като сладичко подражание на Целан; „Отново почувствах луната, дълбоко, много дълбоко, ти магьосничиш толкова великолепно, че никога няма да мога да го забравя.“ Но съвсем очевидно това е и една възможност да се говори за споделената сексуалност.

Новоизпечената любовна двойка прекарва около месец във Виена, след което Целан продължава, както е планирал, за Париж, където се установява (той вече е живял за кратко като студент в Париж), и където намира работа като учител. Три години по-късно той ще се ожени за французойка, ще стане баща, там ще го застигне и ужасната „Афера Гол“[238] – и там, в 1970, след множество тежки психически кризи и дълги престои в психиатрични клиники, той ще се хвърли в Сена, преди още да е станал на 50 години.

Кореспонденцията с любимата, която скоро става и интелектуална приятелка – докато Ингеборг Бахман, самата тя разтърсвана от множество кризи, престава да пише писма през 1961 – показва много ясно защо тези двама души, които за известно време са имали толкова безкрайно много да си кажат и които, в зависимост от екзистенциалната и творческа фаза, са се вдъхновявали толкова силно един от друг, не са могли да бъдат любовна двойка за дълго време. Колко облекчаващо би било, ако това би могло да се отдаде единствено на безразборните смени на сексуални партньори. През август 1949 Бахман пише самоуверено: „Сигурно можеш да си представиш, че времето от теб насам не е преминало за мен без връзки с други мъже … Но нищо не се превърна в сериозна връзка, не оставам никъде задълго, по-неспокойна съм от всякога, не искам и не мога да обещая никому нищо.“

Тази жизнена, сграбчваща, „мъжка“ страна на Бахман не бива да бъде премълчавана – и все пак това е само една страна от характера на човек, комуто специфично женската саморазрушителност изобщо не е чужда.

През септември 1950 тя ще спомене първия си „нервен колапс“ и ще каже на Целан, че е „изгубена, отчаяна и огорчена“; тя пише: „изпитвам такъв копнеж по малко защитеност“ и го умолява: „моля те, опитай се да бъдеш добър към мен и да ме прегърнеш!“. Целан очевидно чувства тук немалко стилизация, във всеки случай той скоро предупреждава своята междувременно много търсена приятелка да бъде „малко по-пестелива с претенциите си“. Досега те „е получила повече от живота“ от повечето техни връстници. Ревност? Това е удивително трезвият отговор на едно писмо, в което тя – през юни 1951 – признава: „обичам те и не искам да те обичам, това е прекалено много и прекалено тежко…“.

И въпреки това: любовната връзка ще се разпали още веднъж, през 1957 – Целан вече отдавна е женен и не забравя да похвали жена си Жизел Естранж за смелостта й. Същевременно нейните дневници издават колко шокирана тя е от изневярата (за да се узнае това във всеки случай трябва да се консултират и други източници освен настоящата книга). Но не само поради откритата изневяра, също и в други отношения този път нещата са по-различни. От първата среща са изминали девет години и внезапно Целан разпознава поетесата, колежката, голямата авторка: „Ингеборг, Ингеборг“, заклева той съзрялата Бахман: „Толкова съм изпълнен от теб. И вече знам, най-после, какви са твоите стихотворения.“

В тази възторжена фаза на подновено щастие в стихотворението на Целан „Кьолн, на гарата“ (където те са се срещнали в един хотел) се появява думата „време на сърцето“ (Herzzeit), откъдето идва и заглавието на тази кореспонденция. Целан се отдава с цялата енергия, с която разполага, духовно и чувствено – това е от една страна неудържимо, а от друга може би за пръв път истински сериозно и опасно за него. Когато в библиотеката на един приятел вижда книгите на двама им да стоят едни до други, той е сериозно развълнуван: фантазията за поетическата двойка, тук тя е валидна буквално. „Времето на сърцето“ може без съмнение да бъде означено като връхна точка на този сборник.

Но по-изненадващи, по-увлекателни, все пак си остават писмата от фазата на разрива, на огорчението и разочарованието. Това се отнася и до двамата: когато взаимно се призовават към разумност, те се справят отлично и без особено високопарен език. Точно както по-рано Целан се опитва да предупреди амбициозната, гладна за живот, разглезена от успеха млада жена, така и Бахман сега се дистанцира от него.

Не че не би могла да го последва в нещастието – остро породено от възприеманата от него като антисемитска критика на Гюнтер Бльокнер по повод на поетическата му сбирка Езикови решетки (1959). Но тя смята, че той се изгубва в отчаянието си, вместо да се подготви принципно за критика. В това писмо тя се показва решителна и прагматична – за разлика от обичайното й себепредставяне като наранена – и изисква от Целан да развие съзнание за собствената си слава. Тя аргументира, че нещата трябва да бъдат видени по този начин, напук на психозата и параноята му.

Целан обаче е напълно беззащитен срещу нападенията на критиката – и същевременно напълно невъздържан в изискванията към приятелите си, като това кулминира в аферата Гол, по време на която той бива сериозно поддържан от Бахман, Мария-Луиза Кашниц и други. Те публикуват вNeuer Rundschau един отговор срещу необоснованите обвинения в плагиатство, отправени от Клер Гол, самата тя еврейка – че Целан е използвал творбите на починалия й мъж, Иван Гол. За Целан това е едно травматично продължение на преследванията.

Бахман пише на Целан едно смело писмо – което обаче не се осмелява да му изпрати! – на 27 септември 1961. Тъжното е, че това е последното й важно писмо до него, преди тя да бъде обхваната от неспособността да пише писма. Тук се чувства и нейното изтощение, както и това, че вече отдавна тя е в плен на други проблеми. Съвместният й живот с Макс Фриш – от 1958 – очевидно е значително похабен от претенциите на Целан, това също се вижда от кореспонденцията. Тя пише: „Наистина мисля, че най-голямото нещастие е в самия теб. Злочестината, която идва отвън – и не е нужно да ме уверяваш, че тя е реална, защото аз го знам и сама до голяма степен – е наистина отравяща, но тя може, тя трябва да бъде преодоляна. Сега вече трябва да зависи единствено от теб да я посрещнеш истински; ти виждаш, че всички обяснения, всяко събитие, колкото и да е било истинско, не намалява чувството за нещастие у теб; когато те чуя да говориш, ми се струва, че … за теб не означава нищо това, че много хора са положили усилия, сякаш от значение е единствено другото, мръсотията, злорадството, глупостта … Ти искаш да бъдеш жертва, но от теб зависи да не бъдеш…“

Тук говори вече не младата жена, която се оставя да бъде запленена от изпълнения с болка език на Целан – тук говори опитната поетеса, която му налага граници: нейните граници. Всичко това не казва нищо за една възможна вина или небрежност от нейна страна. То не казва нищо и относно това в какви дълбини действително е изпаднал Паул Целан. То потвърждава обаче, че най-близките му хора са били неспособни да издържат състоянието му. Ингеборг Бахман не е могла, а още по-малко е могъл силният Макс Фриш, чиято кратка кореспонденция с Паул Целан също е отпечатана в този том.

Най-много обаче е отдала, изстрадала и изгубила Жизел дьо Лестранж, изключителната съпруга на Целан, чиято отчаяна кореспонденция с Бахман издателите също документират. На два пъти в умопомрачението си Целан се е опитвал да убие жена си – и въпреки това тя му е останала отдадена с цялото си същество, отвъд смъртта му. Писмата й до Бахман допълват разтърсващото впечатление, което прочитът на тази книга оставя. Макар и без да се впускат в разяснения – може би от стеснителност – издателите говорят за една „симптоматична кореспонденция“. И действително, тук става дума не само за любов, приятелство или поетически паралели в този дълго митологизиран поетически дует (като например общото и за двамата използване на думите „пясък“ и „коса“ като метафори за смъртта); тук винаги става дума и за техните болести. Болестите на Бахман, във всеки случай – нейните пристъпи на страх, тежката й зависимост от таблетки и алкохол, която също води до дълги престои в лечебни заведения – не са особено силно представени в кореспонденцията с Целан, те са били вероятно следствие от раздялата й с Макс Фриш през 1962.

И толкова по-удивително и затрогващо е, че след смъртта на Целан, почти десет години след прекъсването на техния разговор в писма, Бахман води още една интензивна – чисто поетическа – кореспонденция с някогашния си любим. Във вече завършения ръкопис на романа си Малина, който се появява през 1971, две години преди собствената й смърт вследствие на нещастен случай, тя вмъква приказната глава „Тайните на принцесата от Кагран“ – единhommage на Целан, когото тя е обичала най-много от всички. Тук обаче тя също говори и за невъзможността да бъде спасена от някого, който сам не може (и не иска) да бъде спасен.

От първото, посветено на Бахман стихотворение на Целан, В Египет, една директна линия действително води до Малина на Бахман – това отчаяно заклинание на ранимостта. Болката украсява, това го знаеше още големият виенски лекар Фройд, но поетическото й преувеличаване размива границите между нея и патологичното. При Целан това се е случило, при Бахман по-скоро не. Защото това също е нещо, което се показва от тази често мъчителна за четене и същевременно силно вълнуваща кореспонденция: Ингеборг е била по-силната.

Източник

ИНА ХАРТВИГ

Ина Хартвиг (род. 1963) е литературната редакторка на немския вестник „Франкфуртер Рундшау“.

Незапочнат дневник на един социален работник – Част II

Автор: Албена Прокопиева

Капаните за надежда...   или що е то работен ден в социалната служба

Ако погледнем историята на човека – до него все има едно предано куче. Безименният пещерняк, египетският фараон Тутанкамон, американският президент Рузвелт, английският крал Чарлз. „Кучетата на революцията“ наричали пуделите в армията на Наполеон. С негов специален указ пуделите са утвърдени като неотменима част от офицерското снаряжение. Офицерите ги носели по време на сражения, в малка раница. Защо ли? За да привличат вниманието на полевите доктори, ако случайно офицерът бивал ранен. Пуделите започвали да лаят така умолително, обикалаяйки ранения стопанин, че не можело да бъдат отминати. Пуделите –офицерската надежда за спасение.

Първият ми ден на социален работник – 7 юни 1993 година. Докато се опитвах да запомня в кой журнал кои молби се вхождат, как се издават удостоверения, как се попълват и обработват молбите за социални помощи, докато се опитвах да не ми личи ужаса от бумащината и се чудех как така колежката до мен знае по име всеки клиент, тайничко очаквах да се появи ТОЙ, човекът, който се нуждае от моята помощ. В края на деня ТОЙ наистина дойде. Кучешкият лай пред вратата на приемната ме накара да изляза. Колегите ми обясняваха на Рачо, че е забранено за кучета. Мърлявото псе в краката му с разбиращ поглед подви опашка и излезе да го чака отвън. Рачо беше 45-годишен, инвалид първа група, без дом и близки, с две патерици и раница багаж на гърба, с пенсия, която стига до 14-я ден на месеца. Идваше от социален дом в Добромирка и искаше от нас да го настаним в Дома за лица с физически увреждания в Горски Горен Тръмбеш. „Аз съм като охлювите, цялата покъщнина е на гърба ми“ смееше се той. Трябваше му медицинско, за да получи от нас заповед за настаняване – според социалните нормативи. До края на работния ден имаше 30 минути – не би могъл с патериците да стигне до районната болница, да мине през лекарски кабинет, да се върне и да получи документа си. Освен ако не криеше в раницата чифт крила. „Ще дойдете утре!“ отсече колежката ми. „А до утре, мило момиче?“ – увисна в пространството въпросът на несретника. И докато си мислех дали е професионално и как да го заведа у нас, Рачо беше изчезнал. С кучето и патериците. Вечерта ми се смяха, че ако карам така до десетия работен ден ще си имам частен приют. Рачо не се появи цяла седмица, а когато събрах смелост да звънна в Дома, управителката се оплака от капризите му – искал самостоятелна стая, искал закуска в стаята си, искал филия хляб и за кучето, било единственият му роднина. По-късно разбрах, че сменял домовете един след друг, докато дойде време да плаща таксата. Тогава изчезвал. След години в центъра дойде писмо, собственоръчно написано от него, в което ни известяваше, че е починал и не бива да го безпокоим с разни такси. Да се смееш ли, да плачеш ли на наивно заложения капан за надеждата – да мине номерът и тук, да не платя, да надхитря държавата, тая същата, дето отказваше да му осигури работа, макар в решението на експертната комисия да пишеше, че може да работи при специални условия.

Понякога си мисля имат ли бездомните кучета капани, с които да си улавят надежда, или им стига уловения къшей хляб. Социален работник съм от 15 години. Сега в проект на неправителствена организация. Проект за превенция на изоставянето и подкрепа на семейства. В началото подобен лукс беше немислим. Първите работни дни ми донесоха познанството с Ваца. В молбата за помощ беше написала само малкото си име, годините: 29, малките имена на шест деца, без доходи и адрес за намиране – град Г., квартал Бабенец, кошарата. В ноемврийската кал, настръхнала от студ, прегазвам калта на извънградската поляна, за да търся тази Ваца и тази кошара. Кошарата намирам, Ваца – не. „Няма я, ма како, тя отиде да роди“ прозвуча детски гласец. Господи, бях я видяла само преди три дни в центъра, не приличаше на бъдеща майка. Отпуснахме средства за децата, за найлон и одеала по стените на кошарата. Според Наредбата за общински жилища трябва да имаш 5-годишна адресна регистрация в даденото населено място, за да получиш право да участваш в класирането за общинско жилище! Наредба, която важи и днес! Всеки от социалните работници донесе по нещо от своите домове и деца, а Ваца и след седем раждания не помисляше за биберони, ваксини, витамини. Преживя две ужасни по моите представи зими в кошарата, нито едно от малките не се разболя. Естественият подбор си беше казал думата, а нейният капан за надеждата бяха именно децата – докато се раждат има две сигурни години платено майчинство.

В годините на демокрация капаните за надежда приличаха на кутията на Пандора. Заключена на дъното й, останала точно надеждата. Когато занесох в едно ромско семейство играчките на моите дъщери, настръхналата от мизерия махала ме изпрати с викове : „Или на всички ще даваш, или няма да даваш!“ Озлобени, лукави и безочливи в опитите си да вземат помощ от държавата, безхитростни, честни и наивни, млади и стари, болни и здрави, българи и роми, всички, които пристъпват прага на Службите за социално подпомагане, залагат свои капани за надежда. От другата страна остават социалните работници. С мисията невъзможна да разпределят поравно надеждата. За тях остава само онова, което те никога не вписват в социалните анкети.

Работните дни. Те по график започват в девет и свършват в седемнадесет. А всъщност, когато си експерт по хорското нещастие, графикът отпада. Няма обедна почивка. За социалните работници в държавните социални служби все още няма супервизия, няма професионална помощ за сваляне на напрежението. И си отиваш вкъщи вечер, освен с хляба, с мисълта дали нямаше и друг изход, друго решение, дали капанът няма да щракне нахалост... Когато за пореден път полицаите доведоха в Отдела за закрила петнадесетгодишната Мария, избягала от Дома в Г. и намерена на „работното си място“ по автомагистралата за София, когато тя категорично отказваше да изостави приятелките и „клиентите си“, когато за кой ли пореден път слушах разказа й, че там, в задната стаичка на бензиностанцията са най-хубавите дни от недългия живот, взех, че се обадих в Държавана агенция за закрила на децата. Къде да я пратя петнадесетгодишна? За плътност и дълбочина на картинката – този път беше и видимо бременна. Биологичната майка не искаше и да чуе за нея, в приютите за бременни няма място за 15 годишни, в домовете за 15-годишни момичета няма място за бременни... Вълчият капан на лесно заработените 5 лева в паркирал ТИР в нейните очи изглеждаше сполучлив капан за надежда – ще спечели, ще се измъкне, ще отиде в столицата, ще стане нещо голямо, никой няма да знае, че идва от Дом... и приказката в малката главица имаше щастлив финал..Звънна телефонът и от Държаванат агенция ми отговориха – „Не всеки случай свършва с хепи енд! Действайте по нормативния ред и не го преживявайте!“ … Сетих се за Форест Гъмп и максимата, че животът е кутия шоколадови бонбони и никога не знаеш кой ще ти се падне… Нещо такова са дните на един социален работник. Влизаш на задължителната анкета в домовете, а всъщност влизаш в душите на хората. И не стига никой норматив, никоя нова наредба, когато стане ясно, че бездомните кучета са се настанили точно там. Край капаните за надежда..

Незапочнатият дневник някак си се оказа … започнат. Не ми се иска да полепва горчив вкус на натурален шоколадов бонбон. Защото има и друг поглед. Има го бурканчето с мед, което самотният дядо Горчо беше донесъл в приемната, друго за благодарност нямал, а при нас все с медени думи сме го били срещали. Защото сред бумащината, сред формулярите и коефициентите, сред документите и статистиката, сред превенцията и пробацията, някой ден, в един работен ден на един социален работник, може да стане и друго – всички капани за надежда да бъдат рециклирани и както у Джани Родари по рафтовете да има надежда безплатно за всички...

АЛБЕНА ПРОКОПИЕВА

Албена Прокопиева е завършила българска филология, а после социални дейности. В момента  тя работи като социален работник в България, където, по собствените ѝ думи, „е моето място“.

Коментари (4)

- 09-09-2008|Unregistered|Н. Б.  - социалните помощи

Беше отдавна, в преходното време, млада бях. Не можех да си намеря работа, въпреки, че бях регистрирана в бюрото по труда, мизерствах. Срам, не срам, наредих се с пенсионерите за социални помощи и всеки месец започнах да се редя на опашката с протегната ръка. Най-неочаквано за мен, научих, че мога да уча журналистика срещу заплащане. Успях да събера парите за следването от приятели и познати и се записах. От социалната служба дойдоха да проверят при какви условия живея и имам ли право на социални помощи. Разказах на служителките за големия шанс, който се открива пред мен и възможността да променя живота си. Гласуваха ми доверие и не ме лишиха от социалната помощ. Завърших и днес съм главен редактор на престижен вестник. Цял живот ще помня големия жест на Р. Борисова, директор на социалната служба в столичния ж. к. "Надежда". Благодарността ми е голяма!

- 20-09-2008|Unregistered|Надя Петрова

Поздравления, Бени!И тази статия е страхотна. Гордея е, че съм твоя приятелка.

- 10-12-2008|Unregistered|Гост

Албена здравей !

Мога само да се гордея, че съм соц. работник от 30.06.1992 год.

Много трудности сме минали през този период и продължаваме да се сблъскваме с нови. Нашата е работа е единствено удовлетворение за самите нас, когато виждаме, че положения ни труд не е напразно. Много рядко има хора, от другата страна за да га оценят. Като имам в предвид другата страна това е индивидуалната ни работа с хората /клиентите/ и нашите шефове, а те са много по йерархия. Заплащането е минимално в сравнение с работата ни. Но все пак щом сме толкоз години тук значи ни задържа нещо. Нещо вътре в нас говори, че това е нашето призвание. Отгледахме децата си в службите докато писахме социални доклади, раздавахме екю, плащахме за ел. енергия и вода ваучери,УНР. Журнали - писане, писане и до днес. Много може да се напише по преживяно, много може да се говори, но това което сме видяли в очите на анкетираните лица, това което те са споделили с нас с много болка неможе да се напише.

- 12-03-2009|Unregistered|ПОДПОЛКОВНИК  - случайно попаднал

Възхитен съм от статията,за това се иска голяма душа и голямо сърце,позната ми е тази дейност само че,в армейска среда.Много пъти съм срещал очите пълни със сълзи на бойците и на техните родители,какви ли не тревоги и радости са преминали през 22год. ми работа като офицер,да както го казваш в статията "пуделите са офицерското спасение".

Нова студена война = нов Съветски Съюз

Автор: Живко Желев

Специалистите твърдят, че след Карибската криза, един от най-критичните моменти в епохата на студената война настъпва през 70-те години на миналия век. Двете ядрени суперсили (САЩ и СССР) окончателно са осъзнали, че масирано нападение на противника неминуемо ще доведе до ответен удар, който ще върне човечеството в каменната ера. Пентагонът, който по онова време е далеч преди руснаците в разработката на високоточни оръжия от типа на крилатите ракети, издига тезата за т.н. ограничени ядрени удари. Разработена е схема за елиминиране на командните пунктове на ракетните войски и авиацията чрез маломощни атомни заряди, които да парализират съветската военна машина, без да се стига до масово унищожение на индустрията и населението.

Понятието ПРО (противоракетна отбрана) по онова време все още е в папките на теоретиците. Особено в СССР, където акцентът пада върху броя и мощта на междуконтиненталните ракети, подводниците и стратегическите момбардировачи Ту-95. На американската тактика за елиминиране на врага чрез високоточни удари, руснаците противопоставят така наречената система „Периметър“, известна още като „Мъртвата ръка“.

Тя все още е забулена в полусекретност и митове, главно поради чудовищните последици от евентуалното й пускане в действие. И заради пълното елиминиране на т.н. човешки фактор. Най-грубо казано „Периметър“ действува така: веднага след високоточна ядрена атака върху който и да е от руските командни центрове, чрез поредица от автоматични команди се задействува целия ядрен арсенал. Автоматиката отменя всяка човешка намеса, включително ядреното куфарче на Генералния секретар на ЦК. Всичко, което е във въздуха, под водата, в шахти и на мобилни установки се изстрелва в посока САЩ. Няма междинни преговори за съдбата на света, няма червени телефони. При тогавашния съветски арсенал (над 6 хиляди, а по някои оценки до 10 хиляди атомни и водородни глави) това би превърнало Северна Америка в пустиня.

Ако се опитате да научите нещо повече за „Мъртвата ръка“, ще се натъкнете на митове и легенди от една страна, а от съветските и руски военни коментатори – на недомлъвки, включително от сорта, че такава система е била предвидена, но не е въвеждана никога.

Дори всичко около „Периметър“ да е било контрадезинформация и пропаганден трик, безспорно е, че през 70-те той изиграва своята роля на „сдържащ фактор“ в безумната ядрена надпревара.

По-важното е, че в историята на глобалното противопоставяне, чрез „Мъртвата ръка“ руснаците за пръв път използуват това, което днес наричаме „асиметричен отговор“.

Асиметричното действие за постигане на определана цел обикновено се смята за оръжие на по-слабия. И в случая с днешна Русия това изглежда логично. Нейният ядрен арсенал е намалял в пъти. Мрачни шегобийци в Ру.нет описват ситуацията така: днес САЩ могат да ни унищожат 3-4 пъти, а ние тях – само два. Руската икономика е в пъти по-малка от тази на САЩ и от тази на „стара“ Европа. Въпреки нескончаемите реки от петродолари, модернизацията там буксува. В най-широкия смисъл на тази дума. Продължава изтичането на мозъци – наскоро бе огласен фактът, че в последните години зад всяка четвърта иновация в САЩ стои етнически руснак. Колко от тези хора ще се върнат в родината си е голям въпрос. Той опира не толкова до парите, а до онази същностна за всеки интелигентен човек естествена среда, която Дмитрий Медведев се опитва да създаде чрез обявения поход срещу корупцията и „кошмарното“ чиновничество, за оформянето на жизнена средна класа и стимулиране на дребното и средното предприемачество, които са направили от Америка това, което е.

Покрай кризата в Грузия, пред световната общественост бе поставен въпросът: Да се изолира ли Русия, или не? Европейският съюз отговори – по-скоро не.

Администрацията на Буш казва – да се изолира. Но същата тази администрация щеше да звучи по-убедително преди да излее в пясъците на Ирак над 500 милиарда долара. Тези, които можеха да направят от САЩ първата водородна икономика в света, вместо днес да се гърчи между Саудитска Арабия, тайфуните в Мексиканския залив и капризите на Уго Чавес.

Пак заради инфантилните действия на Саакашвили, в световната преса, включително и в руската, се налага мнението, че Европа е „клекнала“ пред руснаците заради енергийната зависимост. Което не е точно така. А цифрите говорят, че поне наполовина не е така.

В перспектива, към 2020 година Европейската комисия е разписала ясен план за основните потоци и посоки при снабдяването на ЕС с природен газ. А именно: по тръби от Русия – 200 млрд.куб.м., от каспийски тръбопроводи – 70 млрд., от Северна Африка и Близкия изток общо 160 млрд., от Норвегия по тръби – 100 млрд. и от атлантическото направление –още 45 млрд. втечнен газ.

Под диверсификация в ЕС разбират най вече увеличаването на количествата втечнен газ като дял от общия внос. Което ще разгърне допълнителното мощностите на страни като Катар (най-големите открити залежи в света), Либия, Мароко, Египет и др. Към това трябва да добавим и мнението на цяла група украински експерти, които твърдят, че с напредването на технологиите, цената на втечнения газ ще пада далеч под 300 долара за 1000 куб. метра, което ще рече, че тръбопроводите постепенно ще отмират като средство за икономическо и политическо въздействие. Те настояват, че Украйна, вместо да влиза в постоянни конфликти заради руските тръби, трябва да се ориентира към терминали за втечнен газ. Което днес може би звучи малко наивно, но е напълно реална перспектива за близките години. Ако държави като Украйна могат да си позволят такава диверсификация, какво остава за Европа, която спокойно би преглътнала разликата от 20-30 долара за 1000 куб. метра.

Тъй, че – не руските тръби са голямата тревога на Стария континент. Американците никога не са воювали пряко с Русия и всички се надяваме това никога да не стане. Географията, за добро или лошо, ги е поставила в положението да не изпитват прякото влияние от гигантските източни пространства.

Но историческата памет на Европа изобилства с примери за „вливания“ от изток, които по правило обръщат с главата надолу свещения за европейците порядък. Достатъчно е да споменем хуните на Атила и падането на Римската империя, авантюрата на Наполеон, която в крайна сметка вкара казашките атамани в центъра на Париж и разбира се Берлинската стена, като последица от маниакалното визионерството на Адолф Хитлер.

Европа днес не се нуждае от някакъв нов „Съветски съюз“, който би възникнал като „несиметричен“ отговор вследствие прекомерен натиск върху все още слабата Русия. Европейците от собствен опит знаят какво се случва, когато Москва започне да се втвърдява. Историческите примери за такива втвърдявания самите ние помним като членове на бившия соцлагер.

Ала новата „съветизация“ днес върви не по идеологическата доминанта, нито чрез анексиране на други държави, както през втората половина на 20 век. Точно обратното – тя върви чрез зачитане суверенитета на републики в Средна Азия, колкото и съмнителни да са управляващите в тях режими. Достатъчно е да погледнем страните от ШОС, в която влизат Китай, Русия, Казахстан, Киргистан, Таджикистан и Узбекистан. А статус на официални наблюдатели имат Иран, Пакистан, Индия, Монголия. Интересен е фактът, че като изключим Китай, през територията на останалите четири от „петорката“ минават магистралните тръбопроводи на руската система „Средна Азия – Център“, контролирана от „Газпром“. За слабо звено се считаше Узбекистан, но още по време на грузинската криза Путин отиде там на официално посещение и постигна съгласие с Ислам Каримов туркменският газ да минава през узбекските тръби, в замяна на технологична помощ, включително и в космическата индустрия.

Не беше много отдавна, когато се чуха гласове за създаване на нов военен блок в рамките на ШОС, като противовес на НАТО. Тези гласове се появиха веднага след американското решение за разполагане на елементи от ПРО в Чехия и Полша. Междубанковото обединение на ШОС предвижда в максимален срок от 20 години да се премине към свободно движение на стоки, капитали и технологии в страните от организацията.

На фона на мащабните процеси, които протичат в сърцето на Азия, грузинската криза е твърде незначителен детайл от общата картина. За да се превърне тя в световен проблем, първата причина бе внезапното грузинско нападение на Южна Осетия с методите на откровен геноцид, впрочем официално признат и от ОССЕ.

Втората е така нареченият „непропорционален“ отговор на Русия, която след като защити своите граждани и миротворци, в добавка унищожи цялата военна инфраструктура на Грузия и потопи до един корабите и катерите на нейния незначителен флот в Черно море. Тези последни действия на руската армия вече можем да причислим към „несиметричните“ отговори на агресията.

Но „асиметрията“ в ответните действия се прояви най-вече при вкарването в Цхинвали на спецназовци от чеченските батальони „Изток“ и „Запад“. Те елиминираха за няколко часа картечните гнезда и снайперистите, които продължаваха да избиват цивилни граждани. Дотук добре. Но по-късно се прокрадна информация, че един от тези рамбовци е бил пленен и заровен жив, по стар кавказки обичай. Този непотвърдена история вероятно е контролирана дезинформация – акт за назидание, който обръща в бяг останалите грузинци в района и отприщва слуха, стигнал чак до Тбилиси: „Чеченските главорези идват“. По-важното е, че Русия демонстрира как в рамките на 24 часа може да овладее ситуацията, включително чрез етническо противопоставяне на народите в региона.

Втората „асиметрия“ се появи, макар и само за два дни, в Абхазия. Това бе фигурата на ген. Владимир Шаманов, кавалер на ордена „Герой на Русия“, но също така главен герой в многогодишните „зачистки“ на Северен Кавказ. Информацията за неговото присъствие там бе пусната от „Първи канал“ на руската телевизия, макар и под сурдинка, с гласа на някакъв репортер от мястото на събитието. На другия ден грузинските части се изтеглиха от Кодорското дефиле в пълен безпорядък, изоставяйки тонове оръжие, военни карти, че и лични документи.

Третата и, според мен, главна причина да се превърне южноосетинския конфликт в световен проблем беше желанието на някои сили отвъд океана да тестват възможностите и решителността на Русия в ситуация свързана с така наречения от тях „санитарен кордон“ около бившата съветска империя. Която не бе предприемала военни действия извън границите си от времето на афганистанската авантюра. Американските приятели на Саакашвили нямаха никакво намерение да се намесват в конфликта, което още в първия ден бе предсказано (а всъщност подсказано) от „STRATFOR“ – най-авторитетната агенция за стратегическо и геополитическо прогнозиране на подобни конфликти. Ама кой да слуша, казваме в такива случаи.

Обществена тайна е, че STRATFOR са пряко свързани с най-високите среди в транснационалните нефтени компании и оръжейните лобита. На всичко отгоре половина от сътрудниците им (включително и директора Дж. Фрийдман) са бивши разузнавачи или анализатори от разузнаването на САЩ.

Така или иначе – американците получиха своя отговор. Да, Русия е достатъчно решителна и достатъчно силна – и макар да не е основен играч на глобалната сцена, тя е фактор в евразийското пространство.

За Европа обаче остава далеч по-сложната част от този отговор – а именно неговите „несиметрични“ нюанси. Във вековната памет на Стария континент, наред с хунските нашествия са отбелязани и златните страници от времето на Петър Първи и Екатерина Велика, когато каймакът на европейския елит – от френските драматурзи и философи до немските инженери и холандските корабостроители – са били скъпи гости в имперската столица Петербург. Днешните европейски елити си дават ясна сметка, че контактите с Русия никога не са били и не могат да бъдат проста функция от т.н. глобализация. Те са наясно, че отношенията в евразийското пространство нямат нищо общо с „американската мечта“ – ти ми дай твоя нефт, а пък аз ще ти дам да сглобяваш шевролети.

Европа предпочита отново да нахлуе в необятните източни пространства, но този път със своята технологична култура, ноу-хау и традиции в изграждането на обществения порядък. Което й гарантира многоспектров и дългогодишен пазар на изток.

В противен случай – ще трябва да дочака „новите хуни“ да дойдат да си вземат необходимото, препускайки към Брюксел, покачени върху руска тройка, недай боже – тачанка.

ЖИВКО ЖЕЛЕВ

Живко Желев (род. 1953) е български журналист, публицист и писател.

Коментари (8)

- 08-09-2008|Unregistered|Златко

Благодаря на автора (когото откривам едва сега, за съжаление). В тази статия най-после намирам нещата, които инак така болезнено ми липсват в „нормалното“ българско Интернет-пространство: солиден и разумен тон, липса на очевидни идеологически предубеждения, задълбоченост и – преди всичко! – пълна липса на истерия. Питам се колко ли хора веднага ще креснат, че тук пише поредният „руски агент“. А след това си припомням неотдавнашното минало, в което всеки от малко-малко по-различен глас беше незабавно обявяван за нечий агент и неволно започвам да клатя глава: няма да се променим скоро, няма-а-а ...

- 08-09-2008|Unregistered|Guest User

Последните стотина години Европа не е показала добър опит и традиции в изграждане на обществен порядък. Като имам предвид все по-неблагонадеждната идентичност на църквата като религиозна институция в цяла Европа - на какво ли ще разчитаме като европейци? Страшничко ми става. Има ли Европа стратегия за опазване и развитие на културна цялост, или инвестираме само в технологии и ноу-хау? Статията е много добра!

- 08-09-2008|Unregistered|Златко  - Re:

Guest User писа:

Последните стотина години Европа не е показала добър опит и традиции в изграждане на обществен порядък.

Хм, а какво тогава е Европейският Съюз, ако не първата в историята на човечеството МИРНА институция за развитие и изграждане на обществен порядък? Според мен Европа знае много добре какво иска и прави – без непременно да развява идеологически хоругви и фанфари (което я прави толкова трудна за преглъщане от страна на нaшенските патриотари, свикнали открай време със символиката и практиката на „силната ръка“ и „силния вожд“). И настоящата ситуация не представлява изключение от правилото, което работи от поне шейсет години насам: „дивите“ се укротяват и цивилизоват не с бой и пръчка, а с постепенно, изключително търпеливо опитомяване. Във времето на пост-атомното общество няма място за силова политика! И опитът на Америка от последните няколко години е най-красноречивото доказателство за това.

Боже, колко столетия трябва да изминат, за да разбере най-после тази българска „интелигенция“, че боят не е средство за възпитание!

- 09-09-2008|Unregistered|Guest User  - хм?

В този ужасен 20 век има не само Европейски съюз, но и много безумия - войни, фашизъм=комунизъм, лагери. И това ли е порядък? Всички копнеем за еволюция. Затова ли французите взеха да ограждат в гета варварите - за да еволюират под зоркия им поглед? Лесно слагате кавичките. Толкова условна ли Ви изглежда интелигенцията?

- 09-09-2008|Unregistered|Златко

Със сигурност сте прав(а) когато се дразните от кавичките. Разбира се не може да се обобщава за всички, това не е справедливо. И въпреки това, когато чета из мрежата думички като „национални предатели“ и „разстрел“ (да не говорим за стотиците използвания на „война“ – студена, топла, всякаква; вижте например тук: http://www.de-zorata.de/forum/index.php? topic=438.msg15347), то неволно започвам да се питам в кой век живея. И още: къде остават гласовете на другите, на разумните хора? Къде са ония, които ще надигнат глас и ще кажат: „стига толкова! този патриотизъм ни е добре познат, искаме най-после нещо ново!“ Самият аз ги търся постоянно – но поне засега си оставам с търсенето. Така че, извинете, но ми е трудно да се разделя с кавичките ...

- 10-09-2008|Unregistered|хм  - бррр

Златко, и аз понякога се чудя къде и кога точно живея, когато реша да се ъпдейтна с мненията на сънародници относно актуални проблеми. Последния път, когато се захласнах, беше, когато някакви хора се захванаха да разнищват мнението на Суперебойко за неговите идоли Хитлер, Сталин и Мао. Там се появиха доста мнения, при някои от които ми изби студена пот по челото. Някакъв човек твърдеше, да, Сталин е велик, защото е създал велика (?) суперсила. И тогава се попитах много сериозно, системата на образование наистина ли е толкова трагична, както показват студии; българите до каква степен са грамотни и особено да каква степен са жестоки: атакисти все пак развяват свастики, без да им пука и без да пука на мнозина, които виждат това. (Абсолютно за свобода на израза съм, но и за мерки против слова на омразата, които целят дискредитирането и подклаждането на нетърпимост към тотално безвредни членове на нашето общество.) И май да, Златко, този събирателен образ наречен българи много се нуждае от тази силна фигура митологема бащица, добър диктатор и агресор, патриарх, който с мощна ръка ще наложи ред и сигурност, гордост и предразсъдъци. Не съвсем родния Че Гевара, сиреч Ботев, защото на тези образи просто им е съдено да останат идея и затова да не се провалят.

Да си патриот не означава задължително, че се смяташ за най-великият. Това че печелим три златни медала на Олимпиадата по физика, в никакъв случай не ме прави мен наясно с това какво е време (ирония, защото казвам, че "ние" ги печелим.) Когато си говорих веднъж с един холандец, този човек определено беше горд с либералността на страната си, но беше и критичен към някои политики на страната си и каза, че страната му официално ще се извини за това, което са правили в Африка и Индонезия, въпреки че холандците сега не са същите холандци колонизатори от преди. Този човек беше реален, на него не му трябват национални герои и велика история. Искам да дочакам кога България ще се извини за Възродителния процес (и не ми говорете, че първо трябва да чакаме Турция да признае геноцида) и искам да дочакам времето, когато в България ще може да се говори свободно за историята ни и за идентичността ни, а не да се бием в гърдите колко сме изключителни и колко сме най. Дразни ме патриотическото говорене по инерция: "патриархалните ценности", "морала на обществото", Вазов, Ботев, хан Крум (, който от днешна перспектива, би бил един престъпник.)

- 10-09-2008|Unregistered|Златко  - Благодаря

Благодаря ти, х.м., долу-горе и аз така виждам нещата. Във възмущението всички сме единни, проблемите възникват, когато започнем да говорим за това какво трябва да се прави. Що се отнася до мен, поне засега нещата изглеждат ясни: аз просто отказвам да участвам в която и да било борба, била тя българска или нечия чужда. Борбата, така поне се надявам, може чудесно да бъде заменена от търпението, ако и понякога границите му да се простират отвъд ония на нашия собствен живот. Иска ми се, разбира се, да би било другояче, да мога и аз да видя момента, в който България и българите ще заприличат повече на холандците, отколкото да речем на сърбите, но нещо не мога да повярвам в това. Впрочем, важните неща винаги ме заварват неподготвен, тъй че, знае ли човек ...

А инак засега си оставам с търпението.

- 23-09-2008|Unregistered|Guest User

Романтиката, визионерството и етикетите - в това ще да е цялата работа. Ние, българите открай време заместваме действителността у нас с някакви представи и визии. Твърде романтична представа за близкото и далечно минало, например. У нас е романтично да си русофоб, но също така и да си русофил - все романтични етикети. По едно време беше романтично да си мутра. Сега е романтично да си олигарх. Такива работи...

Пост-американският свят

Автор: Фарид Закарая

Всички играят играта

Позволете ми да започна с една аналогия от любимия ми спорт, тениса. Американските ентусиасти на тениса отбелязват една тревожна тенденция: западането на Америка в шампионския тенис. Арон Пилхофер от Ню Йорк Таймс е проверил цифрите. Преди тридесет години американците са съставлявали половината от участниците в U.S. Open (от всичко 128). През 1982 например 78 от 128 играчи са били американци. През 2007 само 20 американци успяват да се класират – една цифра, която точно отразява низходящата тенденция от последните 25 години. Милиони пиксели са били посветени на удивлението от това как Америка е могла да се плъзне толкова надолу и толкова бързо. Отговорът се крие в друг набор от цифри. През 1970-те години играчи за U.S. Open изпращат около 25 страни. Днес това са около 35 страни – едно увеличение с 40 процента. Страни като Русия, Южна Корея, Сърбия и Австрия вече непрекъснато произвеждат играчи от световна класа, а Германия, Франция и Испания тренират много повече играчи от преди. През 70-те години три англосаксонски нации – Америка, Великобритания и Австралия – доминираха тениса напълно. През 2007, шестнайсетте играчи на финала дойдоха от десет различни страни. С други думи, работата е не в това, че през последните две десетилетия Америка е западала, а в това, че внезапно всички играят играта.

Ако тенисът ви се струва прекалено тривиален, то нека разгледаме една игра с по-високи залози. През 2005 Ню Йорк Сити получи един тревожен сигнал. Двадесет и четири от двадесет и петте най-големи начални обществени оферти[239] (НПО) през тази година бяха направени извън Съединените Щати. Това беше шокиращо. Капиталовите пазари на Америка дълго време бяха най-големите, най-дълбоките и най-платежоспособните в света. Те финансираха голямата промяна в производството през 1980-те, технологическата революция от 1990-те и продължаващото до днес бързо развитие на био-науките. Именно платежоспособността на тези пазари беше поддържала американския бизнес в добра форма. Ако Америка би започвала да губи едно толкова основно предимство, то това би било изключително лоша новина. Страхът беше достатъчно голям, за да накара кмета Майкъл Блумберг и сенатора Чък Шамър да наемат McKinsey and Company за изготвяне на доклад, оценяващ състоянието на нюйоркската финансова конкурентоспособност. Той беше направен през 2006.

Голяма част от дискусията се фокусира около проблема, засягащ прекомерната регулация в Америка, особено със законите, последвали скандала Enron, както и непрекъснатата заплаха от съдебно преследване, която виси над бизнесите в САЩ. Тези заключения бяха достатъчно верни, но те не достигаха до сърцевината на нещата, които бяха изместили бизнеса зад граница. Америка вършеше бизнес по обичайния начин. Но към играта се присъединяваха и други. Законът Сарбанес-Оксли[240] и други подобни регулативни мерки не биха имали въздействието, което получиха, ако не бяха се появили алтернативи. Онова, което всъщност се случва тук, както и в други области е много просто: възход на останалите. Сумата от американски акции, облигации, депозити, заеми и други инструменти – нейната финансова наличност, с други думи – все още превъзхожда онази на който и да било друг регион, но финансовите наличности на други региони растат много по-бързо. Това е особено вярно за бързо развиващите се страни от Азия – при среден растеж от 15.5 процента годишно между 2001 и 2005 – но дори и Еврозоната задминава Америка, която куца с 6.5 процента. Тоталните банкови и търговски приходи на Европа, 98 милиарда долара през 2005, почти застигнаха американските (109 милиарда). През 2001, 57 процента от големите НПО се провеждаха по американските борси; през 2006 това бяха само 16 процента. През 2006 Съединените Щати организираха едва една трета от броя на всички НПО, които бяха провеждали през 2001, докато европейските борси разшириха своите НПО с 30 процента, а в Азия (без Япония) броят на НПО се удвои. НПО са важни, защото те създават „съществени възвръщащи се приходи за пазара-домакин“ и допринасят за начина, по който бива възприемана жизнеспособността на пазара.

НПО и чуждите листинги са само част от тази история. Нови деривативи[241], основаващи се на други финансови инструменти като акции или лихвени плащания, стават все по-важни за хедж-фондове[242], банки, застрахователи и общата платежоспособност на международните пазари. И доминиращият играч в международния пазар на деривативи (оценяван на стойност около 300 билиона[243]) е Лондон. Продажбите в Лондон представляват 49 процента от пазара на валутните деривативи и 34 процента от пазара на лихвените деривативи. (Съединените Щати представляват съответно 16 процента и 4 процента от тези пазари). Европейските борси като цяло представляват повече от 60 процента от лихвените, валутните, нетно-капиталните и обвързаните с фондове деривативи. Интервютата на McKinsey с глобални бизнес-лидери показват, че Европа доминира не само в областта на съществуващите деривативни продукти, но и в изнамирането на нови такива. Единствените деривативни продукти, в които Европа се намира след САЩ, са стоковите, които носят най-ниските печалби сред основните деривативни категории.

За този спад има някои специфични причини. Много от масивните НПО през 2005 и 2006 бяха приватизации на държавни компании в Европа и Китай. Китайските фирми разбира се отиват в Хонг Конг, а руските и източноевропейските – в Лондон. През 2006, и трите най-големи НПО дойдоха от новите пазари. Но всичко това е част от една по-широка тенденция. Страните и компаниите сега разполагат с избори, които по-рано никога не са имали. Капиталовите пазари извън Америка – най-вече Хонг Конг и Лондон – са добре регулирани и платежоспособни, което позволява на компаниите да вземат пред вид други фактори, като например времеви зони, диверсификация и политика.

Съединените Щати работят не по-зле от обичайното. Те функционират както винаги – може би подсъзнателно допускайки, че все още се намират на километри преднина пред конкуренцията. Американските законодатели рядко мислят за останалия свят когато правят нови закони, регулации и политики. Те рядко се съобразяват с глобалните стандарти. В края на краищата, Съединените Щати вече толкова дълго време са глобалният стандарт, че когато решеха да направят нещо ново, обикновено то беше толкова важно, че целият свят се съобразяваше с неговата изключителност. Америка е единствената страна в света – освен Либерия и Мианмар – която не е приела метричната система. Освен Сомалия, само тя не е ратифицирала международната Конвенция за правата на детето. В областта на бизнеса тя не се нуждае от това да се сравнява с когото и да било. Тя беше оная, която учеше света как да бъде капиталистически. Но сега вече всички играят играта на Америка – и те играят, за да спечелят.

В продължение на последните тридесет години Америка имаше най-ниските корпоративни данъчни ставки от всички главни индустриализирани страни. Днес, тя има вторите най-високи такива. Не че американските ставки са се повишили – другите са били намалени. Германия например, дълго време твърд поддръжник на своята система на високи данъци, намали ставките си (започвайки през 2008) в отговор на страните на изток от нея, като Словакия и Австрия. Този вид конкуренция сред индустриализираните страни е вече широко разпространен. Това не е състезание по посока към дъното – скандинавските страни имат високи данъци, добри услуги и висок растеж – а състезание по растеж. Преди време американските регулации бяха по-гъвкави и пазарно-ориентирани от всички други. Това вече не е така. Лондонската финансова система беше преработена през 2001, при което едно-единствено тяло от регулации замести бъркотията от преди – и това е една от причините, поради които Лондон днес бие Ню Йорк по някои мерки. Цялото британско правителство работи агресивно, за да направи от Лондон глобален център. Вашингтон, напротив, прекарва времето си в кроене на планове как да облага Ню Йорк с данъци, за да може да даде неговите приходи на останалата част от страната. Регулатори от Полша до Шанхай и Мумбай работят всеки ден, за да направят своите системи по-атрактивни за инвеститори и производители от целия свят. Дори в областта на емиграцията Европейският Съюз създава своя „синя карта“, за да привлича високо квалифицирани работници от развиващите се страни.

Да бъдеш толкова дълго време на върха си има своите недостатъци. Американският пазар е толкова голям, че американците винаги са очаквали останалият свят да направи всичко възможно, за да разбере него и тях. За нас не е било необходимо да предприемем ответни мерки, изучавайки чужди езици, култури и пазари. Сега обаче това може да постави Америка в трудна ситуация. Вземете разпространението на английския език по света като метафора. Американците винаги са се наслаждавали на този процес, тъй като той прави за тях толкова по-лесно пътуването в чужбина и вършенето на бизнес. Но за местните хора това дава познания по два пазара и култури. Те говорят английски, но също и мандарин или хинди, или португалски. Те могат да проникнат на американския пазар, но също и на вътрешния китайски, индийски или бразилски пазар. (И във всички тези страни не-англоезичните пазари си остават най-големите). Американците, за разлика от тях, могат да плуват само в едно море. Те никога не са развили способността да се движат в чужди светове.

Ни не сме забелязали колко бързо се е развил останалият свят. По-голямата част от индустриализирания свят – а също и голяма част от неиндустриализирания – притежава по-добри мобилни телефонни връзки от Съединените Щати. Скоростният достъп до интернет е по-бърз и по-евтин в целия индустриализиран свят, от Канада до Франция и Япония, а Съединените Щати в момента се намират на шестнайсето място в света по брой на потребители на скоростен интернет, пропорционално на броя на населението. Американските политици постоянно повтарят на избирателите си, че единственото нещо, което трябва да научим от другите системи на здравеопазване, е да бъдем благодарни за нашата собствена. Повечето американци игнорират факта, че една трета от обществените училища в страната са напълно неизползваеми (защото техните деца посещават останалите две трети). Американската юридическа система вече бива постоянно посочвана като огромна тежест за вършенето на бизнес, но никой не се осмелява да предложи реформирането й. Нашите данъчни облекчения за заеми по недвижими собствености възлизат на зашеметяващи 80 милиарда годишно – и ние непрекъснато биваме уверявани, че това е от решаващо значение за притежаването на домове. Само че Маргарет Тачър ги премахна във Великобритания – и все пак тази страна има същия процент на частни домове, както и САЩ. Ние рядко се оглеждаме и забелязваме други идеи и алтернативи, бидейки убедени, че „ние сме номер едно“. Но да се учиш от останалите вече не е въпрос на морал или политика. То все повече е въпрос на конкурентоспособност.

Разгледайте например автомобилната индустрия. В продължение на цял един век след 1894, повечето от колите, произвеждани в Северна Америка, се правеха в Мичиган. От 2004 насам Мичиган бе заместен от Онтарио, Канада. В Америка, автомобилопроизводителите трябва да плащат по 6,500 долара за медицински и осигурителни разходи за всеки работник. В Канада, която има държавна система на здравеопазване, разходите на работник са по 800 долара. През 2006 General Motors заплати 5,2 милиарда долара за медицинските и пенсионни сметки на своите активни и пенсионирани работници. Това прибавя по 1,500 долара към цената на всеки автомобил, продаден от GM. За Toyota, която има по-малко американски пенсионери и много повече работници в чужбина, това са 186 долара на автомобил. Това не е непременно реклама за канадската система на здравеопазване, но то прави достатъчно ясен факта, че разходите по американската здравоохранителна система са нараснали до степен, при която вече наемането на американски работници е свързано със значителни конкурентни трудности. Работните места отиват не в страни като Мексико, а по места, където могат да бъдат намерени добре обучени и образовани работници: интелигентните облаги, а не ниските заплати са нещото, търсено от работодателите днес. Обвързването на разходите по здравеопазване с наемането на работна ръка има и още едно отрицателно последствие. За разлика от всички други места в индустриализирания свят, американските работници губят здравната си осигуровка, ако изгубят работата си – а това ги прави по-уязвими за чуждестранната конкуренция, търговия и глобализация. Анкетата Пю откри по-голям страх от тези сили сред американските, отколкото сред германските и френски работници, може би точно по тази причина.

В продължение на десетилетия американските работници, независимо от това дали в автомобилни фирми, стоманодобивни предприятия или банки, имаха едно огромно предимство пред всички останали работници по света: привилегирован достъп до американски капитал. Те можеха да използват този достъп, за да купуват технологии и обучение, които никой друг нямаше – и така да произвеждат продукти, които никой друг не можеше, при това на конкурентни цени. Този специален достъп си отиде. Светът плува в капитал и внезапно американските работници трябва да се запитат: „а какво всъщност ние можем да правим по-добре от останалите?“ И това е въпрос не само за работниците, но и за компаниите. Критичната способност сега е не една компания да се сравнява със собственото си минало (по-добре ли работим от преди?), а да се сравнява с настоящето по други места (как работим в сравнение с другите?). Сравнението се извършва вече не по една вертикална ос (във времето), а по хоризонтална ос – в пространството.

Когато американските компании излезеха в чужбина, те обикновено носеха със себе си капитал и ноухау. Но когато излязат в чужбина сега, те откриват, че местните хора вече имат пари и сами знаят как да правят нещата. Всъщност вече не съществува трети свят. Така че какво могат да донесат американските компании в Индия или Бразилия? Кое е конкурентното предимство на Америка? Това е въпрос, за който малцина американски бизнесмени са мислили, че ще трябва изобщо някога да си задават. Отговорът се крие в нещо, което отбелязва икономистът Мартин Волф. Описвайки променящия се свят, той казва, че икономистите обикновено са обсъждали две основни понятия, капитал и труд. Но сега тези две неща вече са стоки, широко достъпни за всекиго. Онова, което различава днешните икономики една от друга са идеите и енергията. Една страна трябва да бъде източник или на идеи, или на енергия (в смисъл на неща като петрол, природен газ, въглища и пр.) Съединените Щати са били и все още могат да бъдат най-важният източник на нови идеи – големи и малки, технически и творчески, икономически и политически. Но за да го направят, те трябва да проведат някои значителни промени.

Политиката на нищо-правенето

Съединените Щати притежават цяла история на тревоги относно това, че губят предимството си. Днешната е поне четвъртата такава вълна от 1945 насам. Първата беше през 1950-те, в резултат от пускането на първия спътник от Съветския Съюз. Втората беше в ранните 1970 години, когато високите цени на петрола и бавния растеж в Съединените Щати убедиха американците, че Западна Европа и Саудитска Арабия са силите на бъдещето, а президентът Никсън приветства появяването на един многополярен свят. Най-скорошната криза се появи в средата на 1980-те, когато повечето експерти вярваха, че Япония ще бъде технологическата и икономическа суперсила на бъдещето. Загрижеността във всеки от тези случаи имаше солидни основания, а проекциите бяха доста интелигентни. Но нито един от тези сценарии не се осъществи. Причината е в това, че американската система доказа себе си като гъвкава, изобретателна и устойчива, способна да коригира грешките си и да променя обекта на вниманието си. Фокусирането върху американската икономика предотврати нейния упадък. Днешният проблем се състои в това, че американската политическа система изглежда е изгубила способността си да създава широки коалиции, които са в състояние да решават сложни проблеми.

Икономическите проблеми на Америка днес са реални, но до голяма степен те не са продукт на някакви дълбоки неспособности вътре в американската икономика, нито пък са отражения на някакъв културен упадък. Те са следствия от специфични правителствени политики. Някакви по-различни политики биха могли бързо и сравнително лесно да придвижат Съединените Щати до една далеч по-стабилна база. Един набор от смислени реформи би могъл да бъде проведен още утре, за да ограничи прахосническото харчене и субсидии, да увеличи спестяванията, да разшири обучението в областите на науката и технологиите, да осигури пенсиите, да създаде един функциониращ имиграционен процес и да постигне значителна ефективност в използването на енергиите. Експертите в областта на политиката нямат сериозни разногласия по повечето от тези въпроси и никоя от предложените мерки няма да изисква жертви, напомнящи за военновременни изпитания, само скромни промени на съществуващи положения. И все пак, именно поради политиката, те изглеждат невъзможни. Американската политическа система е изгубила способността си за едромащабни компромиси, както и способността да приема известни трудности сега в името на големи печалби в бъдещето.

Навлизайки в двадесет и първия век, Съединените Щати не са някаква фундаментално отслабена икономика или едно декадентско общество. Но те са развили една силно дисфункционална политика. Ситуацията у нас днес е точно противоположната на онази във Великобритания от началото на 20-ти век. Британската икономическа мощ западна, докато страната успя да запази огромно политическо влияние по целия свят. Американската икономика и американското общество, в противоположност на това, са напълно способни да отговарят на икономическия натиск и конкуренция, с които се сблъскват. Те могат да се приспособят и да устояват. Реалният тест за Съединените Щати е политически – и той се отнася не до Америка като цяло, а до Вашингтон. Може ли Вашингтон да се приспособи към един свят, в който другите са отишли много напред? Може ли той да отговори на промените в икономическата и политическа власт? Това предизвикателство е още по-трудно във външната политика, отколкото във вътрешната. Може ли Вашингтон истински да приеме един свят, в който е налице истинско разнообразие от гласове и гледни точки? Може ли той да преуспее в един свят, който не може повече да доминира?

Нови правила за едно ново време

Някои американци вярват, че ние нямаме нужда да се учим от историята, а трябва само да я копираме. Ако само бихме могли да намерим друга Труманова администрация, то тя би била в състояние да установи нов набор от институции за новото време. Но това е носталгия, а не стратегия. Когато Труман, Ейчсън и Маршал построиха следвоенния ред, останалата част от света се намираше в развалини. Хората бяха видели унищожителните последици от национализма, войната и икономическия протекционизъм. В резултат на това навсякъде – и особено в Съединените Щати – имаше силна поддръжка за един голям и щедър опит да се обвържем със света, да го изведем от бедността, да създадем глобални институции и да осигурим международното сътрудничество, така че една такава война да не може да се случи повече. Америка притежаваше моралното превъзходство, идещо от факта, че беше победила фашизма, но така също тя разполагаше и с неоспорима власт. Американският БНП съставляваше почти 50 процента от глобалната икономика. Извън съветската сфера, водещата роля на Вашингтон при създаването на нови институции никога не беше реално поставяна под въпрос. Днешният свят е различен, както е различна и американската позиция в него. Ако Труман, Ейчсън и Маршал биха били живи, те биха се сблъскали със съвсем нови предизвикателства. Днешната задача е да се конструира нов подход за едно ново време – един подход, който отговаря на нова глобална система, в която властта е далеч по-разсеяна от когато и да било преди, и в който всеки вярва, че правото е на негова страна.

Съединените Щати вече не разполагат с картите, които имаха в 1945 или дори в 2000 година. И все пак те все още имат по-силни карти от който и да било друг – те имат най-пълния портфейл от икономическа, политическа, военна и културна мощ – и тези неща няма да бъдат заместени от други в обозримото бъдеще. И което е може би още по-важно, ние нямаме нужда от това да изобретяваме света отново. Международният ред, установен от САЩ след Втората световна война се нуждае от спешно разширение и ремонт, но не и от нова концептуална база. Както отбелязва ученият от Принстън Джон Айкънбъри, западно-ориентираната система, създадена през 1940-те и 1950-те години допуска неща като разширение на международната търговия, възход на нови сили и механизми за сътрудничество и мениджмънт на конфликти. Тя не може винаги и лесно да се справя с определени проблеми като конфликти между великите сили или вътрешнодържавни трагедии с човешките права, но това са границите на международните отношения, а не на тези специфични структури. Заедно с това, наличието както на атомни оръжия, така и на средства за възпиране правят всеки опит на някоя възхождаща сила да се наложи по военен път над съперниците си изключително скъп, ако не и самоубийствен. „Накратко, присъединяването към съвременния западен ред е много лесно, но е много трудно той да бъде преобърнат“, пише Айкънбъри. Това е начинът, по който модерните Германия и Япония видяха своя избор – и по който Индия и Китай изглежда виждат бъдещето си. Те искат да спечелят власт, статус и респект, разбира се, но чрез растеж вътре в международната система, а не като се опитват да я преобърнат. Докато тези нови страни имат чувството, че са приети, те имат всяка мотивация да станат „отговорни акционери“ в тази система.

Възходът на другите, макар и реален, е един дълъг и бавен процес. И именно той е, който осигурява на Америка една жизнена, макар и различна от досегашнат, роля. Докато Китай, Индия, Бразилия, Русия, Южна Африка и някои по-малки страни се развиват в идещите години, сред тях ще възникват нови точки на напрежения. Много от тези издигащи се страни имат исторически вражди, гранични диспути и съвременни караници едни с други. В повечето случаи национализмът ще се развива заедно икономическия и геополитически статус. Бидейки отдалечена сила, Америка често е по-удобен партньор за много регионални нации, разтревожени от възхода на някой хегемон сред тях. Тези съперничества дават на Съединените Щати възможността да играят една важна и конструктивна роля в центъра на глобалния ред. Те притежават потенциала да станат онова, което Бисмарк направи от Германия за кратко време в късния деветнайсети век – европейският „честен посредник“, изковаващ близки връзки с всяка от главните страни; връзки, които бяха по-тесни от онези, които те поддържаха помежду си.

Тази нова роля е много различна от традиционната роля на суперсила. Тя включва консултации, сътрудничество и дори компромиси. Тя извлича властта си от поставянето на дневния ред, от определянето на въпросите и мобилизирането на коалициите. Това не е пирамидална йерархия, в която Съединените Щати вземат решения, а след това информират един благодарен (или мълчащ) свят. Но това е решаваща роля, защото в един свят с множество играчи определянето на дневния ред и организирането на коалициите се превръщат в основни форми на властта. Председателят, който умее меко да ръководи група независими директори все още е една много мощна личност.

За американската сила все още има голям пазар, както поради геополитически, така и поради икономически причини. Но още по-важно, за нея все още е налице силно идеологическо търсене. „Никой в Азия не желае да живее в един свят, доминиран от Китай. Не съществува китайска мечта, към която хората да се стремят“, обяснява Саймън Тао, един учен от Сингапур. Ролята на страната, която да определя универсалните идеали, си остава роля, която единствено Америка може да играе.

За да опиша по-конкретно какво би означавало да се действа в един нов свят като този, аз определям шест прости ръководни правила.

1. Избирай. Американското всемогъщество накара Вашингтон да вярва, че той е свободен от необходимостта да определя приоритети. Той иска да има всичко. От решаващо значение е той да стане по-дисциплиниран в това отношение. По въпроса за Северна Корея и Иран например, администрацията на Буш не можеше да реши дали желае смяна на режима или смяна на политиката (т. е. премахване на атомните оръжия). Двете неща се намират в противоположност едно с друго. Ако заплашите една страна със смяна на режима, то за правителството й става още по-наложително да желае атомни оръжия, които служат като застрахователна полица в света на международната политика.

Или вижте американската политика по отношение на Русия. Ние никога не сме били в състояние да определим приоритетите по отношение на нашите основни интереси и проблеми с Москва. Става ли дума за опасността от свободно разпространяващи се атомни оръжия, която може да бъде ограничена единствено с нейна помощ? Или става дума за московската помощ в изолирането на Иран? А може би става дума за поведението на руснаците в Украйна и Грузия? Или техните политики по въпросите на петрола и природния газ? Или вътрешните проблеми с човешките права в Русия? Досегашната американска политика беше „всичко изредено по-горе.“ Но да управляваш означава да избираш. Ако мислим, че нашите най-тежки настоящи проблеми са разпространението на атомните оръжия и тероризма, както твърди президентът Буш, то надзорът над руския атомен арсенал и предотвратяването на възможността за Иран да произвежда атомни оръжия със сигурност са двете направления, в които ние би трябвало да търсим руско сътрудничество, преди всичко друго.

Съединените Щати трябва да изберат особено внимателно приоритетите си относно Китай. Китай преживява най-големия и най-бърз възход към статус на световна сила в историята на човечеството – по-бърз и по-голям дори от онзи на САЩ в миналото. Ще има нужда да му се отдаде значително политическо и дори военно пространство, съизмеримо с тази сила. Същевременно неговият възход не трябва да се превръща в оправдание за експанзионизъм, агресия и разрушение. Как да се постигне този баланс – удържайки Китай, от една страна, и пригаждайки се към неговия легитимен растеж, от друга – е централното стратегическо предизвикателство към американската дипломация. Съединените Щати ще трябва да теглят граници в отношенията си с Китай. Но същевременно те трябва да разберат, че не могат да теглят граници навсякъде. За съжаление, най-голямата трудност пред САЩ при определянето на една такава политика е домашният политически климат, който вижда във всяка отстъпка един вид политическо примиренчество.

2. Определяй широки правила, а не тесни интереси. Във външната политика на САЩ е налице едно фундаментално напрежение. Желае ли страната да прокара своите собствени интереси в чужбина или тя по-скоро желае да създаде структура от правила, практики и ценности, от които да се ръководи светът? В епохата на издигащи се нови сили, първостепенната цел на САЩ би трябвало да бъде втората – така че, дори и тези страни да станат още по-силни, те да продължат да живеят вътре в рамката на сегашната международна система. Но за да работи една такава система, то ние също би трябвало да се придържаме към нейните правила. Ако САЩ започват да действат на своя глава когато това отговаря на целите им, то защо тогава Китай да не направи същото по отношение на Тайван? Или Индия по отношение на Пакистан? Ако ние не сме обвързани от правилата, то защо трябва да бъдат обвързани те?

Когато САЩ обявяват някакви универсални ценности, те трябва да определят позицията си внимателно. Джордж Буш обяви във втората си реч при встъпване в длъжност, че „политиката на Съединените Щати е да желаят и поддържат растежа на демократичните движения и институции при всяка нация и култура, с окончателната цел да се приключи с тиранията в нашия свят.“ И въпреки това, когато демократите в Тайван, Пакистан и Саудитска Арабия бяха принудени да замълчат, Съединените Щати също мълчаха, твърдейки – може би убедително – че това са специални случаи. Но САЩ упрекват Китай и мъмрят Индия за това, че те не били по-твърди към Северна Корея и Бирма. Дипломати и от двете страни ще ви кажат веднага, че за тях това са специални случаи. Нестабилността в Бирма е далечен проблем за САЩ. Но тази страна има дълги съвместни граници с Китай и Индия. За тях нестабилността тук означава милиони бежанци, които те ще трябва да приемат. Вашингтон ще трябва да разбере, че ако той има своите изключения, то такива имат и другите. Или пък да се откаже от собствените си изключения. Но да не се прави нито едно от двете, или да се проповядва едно, а да се върши друго, е лицемерие, което е както неефективно, така и подкопаващо американския авторитет.

3. Бъди Бисмарк или Британия. Немският политолог Йозеф Йофе твърди, че има две исторически аналогии, които САЩ могат да последват при изграждането на собствената си голяма стратегия: Великобритания и Бисмарк. Великобритания се опитваше да балансира надигащите се и заплашващи велики сили, но инак се въздържаше от прекомерна активност на европейския континент. Бисмарк, за разлика от нея, предпочете да се обвърже с всички велики сили. Неговата цел беше да създаде по-добри отношения с всяка от тях, отколкото самите те поддържаха помежду си, т. е. да бъде оста, около която се въртеше международната европейска система.

За Съединените Щати британската опция не е подходящата. Америка вече е играла тази роля в миналото – срещу нацистка Германия и съветска Русия – но днешните обстоятелства вече правят една такава стратегия погрешна. Светът не е разделен на лагери и той е далеч повече взаимосвързан и взаимозависим от тогава. „Балансирането“ срещу една надигаща се сила би било една опасна, дестабилизираща и потенциално самоизпълняваща се политика. Ако Вашингтон би се опитвал да балансира срещу Китай преди Пекин да е показал каквато и да било сериозна склонност към нарушаване на международния ред, той би се оказал в изолация – и би заплатил висока цена икономически и политически, бидейки разрушителната сила. От друга страна, Вашингтон е в почти идеална позиция да играе една Бисмаркова роля в настоящата глобална система. Той има по-добри отношения с почти всички сили, отколкото те имат едни с други. В Азия администрацията на Буш свърши великолепна работа, укрепвайки връзките с Япония, Австралия и Индия. Той би трябвало да се опита да направи същото и с Русия и Китай. Докато разногласията с всяка от тези две страни са значителни, то няма дългосрочно предимство от превръщането им в постоянни съперници. Предимството на Бисмарковия подход е в това, че той дава на САЩ най-добрите средства за упражняване на влияние с всички участващи страни, увеличавайки тяхната способност да оформят един мирен и стабилен свят. И ако нещата не проработят, това дава на САЩ легитимната възможност отново да поеме една балансираща роля.

4. Поръчвай единично. Сред учените и практиците на международните отношения съществува една водеща теория относно това как и защо се поддържа международния мир. Според нея най-стабилната система е онази с една доминираща сила, която поддържа ред. Великобритания и САЩ са играли тази роля в продължение на двеста години. И в двата случая хегемон е била доминиращата икономическа и военна сила, превръщаща се в окончателен пазар и заемодател, седалище на световния финансов център и съдържател на резервната валута.

Но какво става когато хегемонът заслабва? Америка вече не притежава единствения голям пазар в света. За долара е малко вероятно да задържи централната си роля като резервна валута, отстъпвайки на кошница, която вероятно ще бъде съставена от долари и евро, но може би и от други валути. В международните преговори Америка ще трябва да се пазари и да прави компромиси, като всички други. Означава ли всичко това, че трябва да се очаква нестабилност и безредие?

Не непременно. Политоложката Ан-Мари Слотър посочва как законодателствата създават набор от транснационални стандарти, без да е необходимо някой да ги налага – създавайки един нов, взаимообвързан ред. С други думи, търсенето на решение за всеки проблем от позицията на суперсила може да се окаже напразно и ненужно. По-дребни, заобиколни решения, могат да се окажат също толкова ефективни.

Поддържането на ред не е само американски проблем. Ако възходът на останалите също води до национална гордост и самоувереност, той наистина притежава потенциала да създава навсякъде безредици. В същото време този възход става в един свят, в който мирът и стабилността се отплащат с големи награди – давайки на Китай, Индия и дори Русия сериозни мотиви да поддържат системата стабилна. Проблемът е в това, че тези надигащи се сили нямат непосредствен интерес в решаването на общите проблеми, които тази нова система поражда. Национални напрежения, промяна на климата, търговски диспути, влошаване на околната среда и инфекциозни болести – всички тези неща могат да набъбват, докато се стигне до криза, а тогава може да е прекалено късно. Решаването на такива проблеми и доставянето на глобални обществени добрини изисква модератор, организатор, лидер.

5. Мисли асиметрично. Съединените Щати имат най-мощните въоръжени сили в историята на света. И все пак те се сблъскаха със сериозни трудности в Ирак. Израелските военни сили са далеч по-мощни от силите на Хисбола. Но при последния конфликт те не бяха в състояние да извоюват решаваща победа. Защо? Защото времето, в което живеем, прави асиметричните отговори лесни за провеждани и трудни за отблъскване. Това е вярно не само по въпросите на войната. Помислете за възхода на нарко-картелите, синдикатите за пране на пари, работниците-емигранти и терористите – всички те далеч по-малки и по-бедни от правителствата, които им се противопоставят. Във времето на постоянна активност вътре в и през границите, малки групи от хора надарени с изобретателност, страст и решимост разполагат с важни предимства.

Работейки в този контекст, първата и най-важна лекция е да не се попада в капани. В едно от видео-посланията си от 2004 Осама бин Ладен обясни стратегията си с удивителна откровеност. Той я нарече „провокирай и примамвай“: „Всичко, което трябва да направим, е да изпратим двама муджахедини … да развеят парче плат, на което да е написано ‚Ал Кайда‘, за да накараме генералите да се втурнат натам, а Америка да понесе човешки, икономически и политически загуби.“ Мисълта му е добре разбрана от различни терористки групи по целия свят. Без очевидна комуникация, сътрудничество или ръководство от страна на бин Ладен, малки групи от югоизточна Азия до северна Африка сега обявяват, че са част от Ал Кайда и така раздуват важността си, привличат глобалното внимание към своите цели – и разбира се карат Америка да се втурне да ги преследва. Този вид прекомерна реакция също прави така, че американското военно присъствие и политика – бомбардировките, вторичните щети – се превръщат в основен въпрос. Местният дебат се измества от тероризма към американския империализъм.

Америка е нещо много по-голямо от своето правителство. И налице са по-многообещаващи дейности. Фондации, университети, благотворителни организации и частни лица работят много по-задълбочено и ефективно в чужбина. Вашингтон би трябвало да се учи от тези групи, да работи повече с тях и да окуражава други американци да се включват. Американските мюсюлмани, вместо да бъдат разпитвани, тормозени и задържани, трябва да бъдат включени в усилието да се разбере откъде идва привлекателността на ислямския фундаментализъм. Една от основните сили на Америка – нейното гражданско общество – е до голяма степен изключена от борбата срещу тероризма.

6. Легитимността е сила. Днес Съединените Щати разполагат с всякакви видове сила, освен един: легитимност. В днешния свят това е един критически недостатък. Легитимността позволява да се поставя дневния ред, да се определя какво е криза и да се мобилизира поддръжка за политики както сред държави, така и сред неправителствени сили като частни бизнеси и народни движения.

Легитимността идва под множество форми. Администрацията на Клинтън използва сила в три важни случая – в Босна, Хаити и Косово. В никой от тях тя не постави въпроса пред Съвета за сигурност в ООН, но пък за такова действие нямаше и намеци. Всъщност генералният секретар на ООН Кофи Анан дори направи изказвания, които изглежда оправдаваха действията в Косово, обяснявайки, че държавният суверенитет не би трябвало да се използва като прикритие за злоупотреби с човешките права. Администрацията на Клинтън успя да се измъкне от ситуацията отчасти и поради едно тогава все още силно чувство за доверие към Америка. Днешната администрация на Буш не носи цялата отговорност за това колко драматично по-различна е ситуацията в момента. Поради събитията от 11 септември тя нямаше друг избор освен да потвърди американската мощ и да действа със сила на световната сцена. Но това би трябвало да й даде още повече причини да възприеме курс на консултации и сътрудничество, същевременно вършейки необходимото. Едно е да уплашиш враговете си; друго е да хвърлиш в ужас целия свят.

Администрацията на Буш изглежда никога не разбираше напълно практическата стойност на легитимността в подготовката на иракската война. Американската бюрокрация оспорваше гледището, че се намира в изолация, посочвайки съюзниците си в „нова Европа“, Азия и Африка – мнозина от които бяха подкупени или подмамени да участват в коалицията. И докато правителствата в централна Европа поддържаха Вашингтон, хората там му се противопоставяха в почти същия брой, както и в стара Европа. Пропускайки да направи това различие, Вашингтон не разбра Турция, един стар и верен съюзник, който беше станал много по-демократичен в хода на 90-те години. Правителството искаше да подкрепи Съединените Щати, но повече от 90% от турския народ се противопоставяха на това. Резултатът беше, че Турция не подкрепи Съединените Щати – което пък означаваше, че войната срещу Садам се започна на един, вместо на два фронта, със сериозни последствия. В началото на войната САЩ имаха поддръжка от страна на мнозинството на населението само в една-единствена държава на света – Израел. И дори ако е възможно да се поздрави Тони Блеър за неговата лоялност, то не може да се очаква, че повечето демократично избрани държавни ръководители могат да си позволят да игнорират волята на мнозинството от своите избиратели.

Страх и ужас

Преди обаче да могат да приложат която и да било от тези стратегии, САЩ трябва да предприемат много по-широки промени. Те трябва да престанат да треперят от страх. Именно страхът е онзи, който породи климата на параноя и паника и който направи възможни нашите стратегически грешки. След като успяхме да се наплашим достатъчно, за да се убедим, че нямаме друг избор освен да действаме бързо и сами, изпреварващо и едностранно, ние успяхме да разрушим десетилетия на международна добра воля, да отчуждим съюзниците си, да окуражим враговете си, без при това да решим главните международни проблеми, пред които сме изправени. За да възстанови мястото си в света, Америка първо трябва да възстанови самочувствието си. По всички обективни критерии САЩ днес е намират в много добра позиция. Те са изправени пред проблеми, кризи и съпротива, но в сравнение с която и да било от масивните заплахи от миналото – нацистка Германия, агресията на Сталин, атомната война – обстоятелствата са изгодни и светът се движи в нашата посока. През 1933 Ф. Д. Рузвелт диагностицира реалната заплаха пред Съединените Щати така: „Единственото нещо, от което трябва да се страхуваме, е самият страх. Безименният, необмислен, неоправдан ужас.“ И той говореше срещу страха във време когато американската икономическа и политическа система се намираше почти в колапс, когато една четвърт от работната сила беше без работа и когато фашизмът се намираше във възход по целия свят. По някакъв странен начин ние сме успели да се уплашим във време на световен мир и благоденствие. Ние трябва да си припомняме това постоянно, за да бъдем сигурни, че няма да разбираме, преценяваме и действаме погрешно – отново.

Америка се е превърнала в страна, обзета от страх, ужасена от терористи и бандитски нации, мюсюлмани и мексиканци, чужди компании и свободна търговия, емигранти и международни организации. Най-силната в историята на света нация сега вижда себе си като обсадена от сили, които се намират отвъд нейния контрол. И макар администрацията на Буш да допринесе много за утвърждаване на това състояние на нещата, тук става дума за феномен, който отива далеч отвъд влиянието на един президент. Американците бяха победени от реториката на страха.

Президентската кампания от 2008 можеше да представи възможност за национална дискусия относно света, в който живеем. Вместо това тя се превърна в упражнение по биеща се в гърдите истерия. Претендентите вече напуснаха сцената, но техните думи продължават да оформят националното съзнание. „Те ви мразят!“, крещеше Руди Джулиани от кампанийния подиум, неуморно напомняйки на аудиторията за хората там отвън. „Те не искат ти да учиш в този университет! Или ти, или ти, или ти!“, повтаряше той, посочвайки с пръст отделни студенти в аудиторията. Той настояваше Америка не само да продължава офанзивата си, но и да открие нови фронтове.

В своята книга Смелостта е важна сенатор Джон Маккейн беше далеч по-разумен и писа: „Влезте в проклетия асансьор! Качете се на проклетия самолет! Преценете шансовете да бъдете нападнати от терористи. Те все още са долу-горе същите, както да бъдете отвлечени в морето от някаква отливна вълна.“

И все пак врагът – както го описват множество американски политици – е огромен, глобален и неуморим. Джулиани набързо обедини в едно Иран и Ал Кайда. Мит Ромни отиде още по-далеч, обединявайки в едно всички предполагаеми злодеи. „Тук става дума за шиити и сунити. За Хисбола и Хамас, за Ал Кайда и Мюсюлманското Братство“, каза той наскоро. А всъщност Иран е шиитска сила, която на практика помогна на САЩ да надвие подкрепяния от Ал Кайда талибански режим в Афганистан. Обвързани с Ал Кайда радикални сунити избиха шиити в Ирак, а поддържани от Иран шиитски милиции отговориха чрез екзекуции на иракски сунити. В момента ние повтаряме една от най-важните грешки на ранната Студена война – поставяме в една и съща кошница всички потенциални противници, вместо да ги разделяме. Както Мао, така и Сталин бяха злодеи. Но те бяха злодеи, които се ненавиждаха взаимно – един факт, който би могъл да бъде използван за голямо предимство на свободния свят. Да се пропуска това не е признак на сила. Това е глупост.

Състезанието кой да бъде най-твърдият юнак създаде нови политически идеи – идеи които варират от лоши до безумни. Ромни, който счита себе си за интелигентен, светски мениджър, наскоро обясни, че докато „някои хора смятат, че е най-добре да се закрие Гуантанамо, моето мнение е, че ние трябва да удвоим размера му.“ През 2005 той запита: „Наблюдаваме ли достатъчно [джамиите]? Подслушваме ли достатъчно?“ Разбира се, това предложение е доста меко, сравнено с онова на Том Танкредо, друг републикански кандидат за президент, направено през същата година. Когато беше запитан каква би била реакцията му срещу едно евентуално атомно нападение върху САЩ от страна на ислямски терористи, той отговори, че американската армия трябва да обмисли варианта „да унищожи“ Мека.

Решаващото предимство на САЩ в сравнение с всички други страни, в които досега са се случили терористични атаки, като Великобритания, Испания, Мароко, Турция, Индонезия и Саудитска Арабия, е че тук няма радикализирано местно население. Американските мюсюлмани са по правило от средната класа, умерени и добре асимилирани хора. Те вярват в Америка и американската мечта. Първата по-обхватна анкета, проведена от института Пю сред американски мюсюлмани през 2007 показва, че 70 процента от тях вярват, че ако човек работи усилено в Америка, той ще преуспее (съответният процент сред останалата част от населението е 64). Отговорите им на почти всички въпроси се намират в руслото на основния американски поток – и се различават радикално от отговорите на мюсюлманските населения в други страни. Само 13 процента от американските мюсюлмани вярват, че самоубийствените бомбени атентати могат да бъдат оправдани. Във Франция съответната цифра е 44, а в Йордания – 88 процента.

Това определено американско предимство – свидетелство за способността на страната да асимилира нови емигранти – се намира във все по-голяма опасност. Ако американските лидери започнат да намекват, че на цялото мюсюлманско население трябва да се гледа с подозрение, то това ще промени отношението на тази общност към Съединените Щати. А предложенията от страна на кандидатите за президенти да се подслушват джамии или да се унищожи Мека със сигурност не ни водят в правилната посока.

Ние никога няма да бъдем в състояние да предотвратим терористични атаки от страна на малки група от отчаяни хора. Реалният тест за американските водачи е не дали можем да осигурим 100 процентно предотвратяване на атаки, а по-скоро как ще реагираме на тях. Стивън Флин – експерт по въпросите на сигурността, твърди, че нашата цел трябва да бъде еластичността, т. е. колко бързо ние успяваме да се завърнем към нормално състояние след едно нападение. Ако някой ден отново избухнат бомби, ние трябва да направим всичко възможно те да причинят колкото се може по-малко разрушения – икономически, социални, политически. Ако не позволим да бъдем тероризирани, то в един решителен смисъл ние вече сме победили терора.

Атмосферата на страх и паника, която цари в момента, вероятно ще произведе точно противоположния ефект. Ако има нова терористическа атака срещу Америка, то с голяма сигурност могат да бъдат предречени само две неща. Първо: действителният ефект от атаката ще бъде ограничен, позволявайки на страната да се завърне сравнително бързо към нормалност. И второ: Вашингтон ще подлудее. Политиците ще започнат да се надскачат, призовавайки към пулверизация, анихилация, разрушение … на някого си. Един ответен удар е важен и уместен – ако човек би могъл да идентифицира целите. Но какво да правим, ако виновниците са от Хамбург или Мадрид? Ще трябва ли да бомбардираме Германия или Испания, защото те са дали подслон на терористическа група?

Нашите страхове се простират далеч отвъд тероризма. За мнозина от десните, нелегалните емигранти са се превърнали в идея-фикс. Партията на свободното предприемачество се е посветила на огромна концентрация на щатските полицейски сили с цел да се попречи на хората да работят. Демократите се безпокоят за заплатите на работниците в Съединените Щати, но тези страхове вече се фокусират върху свободната търговия. Макар че защитата на американските фирми срещу конкуренция е най-сигурният начин да се намали производителността, политиките на открита икономика бързо губят поддръжници в партията.

През есента на 1982 аз пристигнах тук като осемнайсет годишен студент от Индия, на осем хиляди километра разстояние. Америка се намираше в лоша форма. През онзи декември безработицата беше достигнала 10,87 процента, най-високата от времето на Втората световна война насам. Лихвеният процент се движеше около 15 процента. Виетнам, Уотъргейт, енергийната криза и кризата с иранските заложници – всички те бяха подкопали американското самочувствие. Съветският Съюз се намираше в офанзива, разширявайки влиянието си отвъд границите, от Афганистан до Ангола и Централна Америка. През онзи юни Израел нахлу в Ливан, правейки несигурната ситуация в Близкия Изток още по-взривоопасна.

И все пак Америка беше една удивително открита и сърдечна страна. Рейгън беше олицетворение на всичко това. Въпреки рекордно ниските рейтинги, той продължаваше да излъчва оптимизъм от центъра на бурята. Пред лицето на надигащата се мощ на Москва той уверено говореше за смъртна криза на Съветската система и предсказваше, че тя ще свърши на „сметището на историята“. Където и да отидех, атмосферата беше топла и гостоприемна. Това беше усещане, което не бях изпитвал никога преди това – една страна, открита за света, за бъдещето и за всеки, който я обича. За един млад посетител това изглеждаше като предлагане на неограничена щедрост и гостоприемство.

За да може Америка да преуспее в това ново и предизвикателно време, тя трябва да издържи само едно изпитание. Тя отново трябва да стане място, което е също толкова примамливо и завладяващо за младия студент, идващ в страната днес, колкото беше тогава, за онзи непохватен осемнайсет годишен младеж от преди едно поколение.

ФАРИД ЗАКАРАЯ

Фарид Закарая (род. 1964 в Бомбай, Индия) е американски журналист, колумнист, автор, редактор и телевизионен коментатор, специализиращ в областта на международните отношения.

Размразените конфликти в южен Кавказ – Абхазия

Автор: Емил Асемиров

Абхазците се гордеят със своята дълга история, независима от грузинците в политически план. Абхазкото царство се формира през 6.-7. век и по време на разцвета си включва цяла днешна западна Грузия с племената свани и мегрели и столица град Кутаиси. В 975 г. след продължителна борба за надмощие абхазката държава е включена в състава на обединеното грузинско царство. Тогава сред абхазците наред с византийската се разпространява и грузинската култура и език. През 15. век след разпада на грузинското царство на множество феодални владения абхазките князе от рода Чачба обявяват своята територия за независимо Абхазко княжество. През 16. век се засилва зависимостта на Абхазия и на цяла Западна Грузия от османците, които построяват по крайбрежието силни крепости като Сухумкале, Поти, Анапа. Голяма част от населението, дотогава православно, е обърнато насилствено в исляма. През 18. век избухват три големи антиосмански въстания. След въстанието от 1806 г. абхазкият княз Келешбей се обръща за покровителство към руския цар, но е убит през 1808 г. от проосмански метежници. Неговият син Сафарбей – Георги обаче продължава усилията му и на 17 февруари 1810 г. руският цар Александър Първи издава манифест, с който обявява присъединяването на Абхазия към Руската империя. През 1864 г. е премахнат статутът на наследствените абхазки владетели (князе) и областта е превърната в Сухумски военен отдел. Руските власти се опитват принудително да възвърнат местното население към християнството, което води до антируски въстания (например през 1866 г.). След руско-турската война от 1877-78 г. близо половината абхазци са изселени в Турция доброволно или принудително. Руските власти са изселвали абхазките мюсюлмани в Османската империя още от края на 18. век, затова в днешна Турция има значителна абхазка общност наред с черкезите и други народи от Северен Кавказ, които по стара традиция са антируски и протурски настроени.

Под властта на Руската империя в Абхазия са построени около 400 малки предприятия върху капиталистически основи, развива се тютюнопроизводството, построен е и стратегически важният път от Новоросийск до Батуми. Извършва се колонизация на християнско население – руснаци, гърци, арменци, а по-късно и грузинци.

След февруарската революция от 1917 г. властта в Абхазия (както и в съседна Грузия) е поета от меншевиките. През март 1918 г. болшевиките организират въстание и на 8 април в Сухуми провъзгласяват съветска власт, която се задържа само до 17 май, когато меншевиките си връщат областта със сила. През март-април 1921 г. 11-та Червена армия окупира Абхазия, Грузия и Армения и ги присъединява към Съветска Русия.

На 28 март 1921 г. Абхазия е провъзгласена за независима съветска социалистическа република, а на 16 декември влиза в състава на Грузинската съветска социалистическа република. На 13 декември 1922 г. заедно с цяла Грузия тя влиза в състава на Закавказката съветска социалистическа република, която на 30 декември 1922 г. влиза в състава на СССР. През 1931 г. особеният, уникален статут на Абхазия като съветска република в състава на Грузия е премахнат и тя става обикновена автономна република.

Според общото убеждение на абхазците в съветска Грузия спрямо тях е била провеждана политика на грузинизация. По времето на Хрушчов абхазкият език преминава на кирилица (от 20-те години съветската културна политика го привежда на латиница), а южноосетинският е приведен към стандарта на Северна Осетия, също на кирилица. След войните от 90-те години на 20. век населението на Абхазия намалява два пъти. През 1989 г. то е било 525 000 души, от тях 239 000 грузинци, 93 000 абхазци, 76 000 арменци, 75 000 руснаци и 14 000 гърци. През 2003 г. абхазците са 94 000, грузинците 46 000, арменците 44 000, руснаците 23 000, гърците 1500.

През 1988-89 г. в Грузия се засилва движението за независимост от Съветския съюз (то е имало отделни прояви и по-рано главно сред грузинската емиграция на Запад, но през 20-те години в самата Грузия има неуспешни въстания!). В Тбилиси се провеждат многохилядни демонстрации за независимост, като едно от исканията им е за премахване на абхазката автономия. При набиращата сила борба за независимост на Грузия абхазкото ръководство и мнозинството абхазци преценяват, че за тях ще е по-добре да останат в СССР, който им е гарантирал автономия, вместо в независима Грузия, която се опитва да я отнеме или да я сведе до чисто формална. По това време вследствие на усилената колонизация мнозинството от населението на Абхазия е вече грузинско, а абхазците са само 17,8%. След въоръжения конфликт от 1992-93 г. над 200 000 грузинци са принудени да напуснат Абхазия и абхазците отново стават близо половината от населението.

На 16 юли 1989 г. в Сухуми избухват въоръжени вълнения, предизвикани от скандала около приема на студенти в Абхазкия държавен университет. Загиват 16 души, 140 са ранени и в Сухуми са изпратени войски за потушаването на безредиците.

На 9 април 1991 г. Грузия провъзгласява своята независимост, която става действителна след провала на опита за преврат в Москва на ГКЧП от 21 август същата година. В хода на разпадането на СССР се стига до военни конфликти на Грузия с Абхазия и Южна Осетия. Вътре в самата Грузия избухва гражданска война между съперничещите си за властта групировки.

Първият президент на независима Грузия Звиад Гамсахурдия предлага 30% от местата в абхазкия парламент да бъдат запазени за абхазците, които са 17% от населението в автономията. Това се превръща в едно от обвиненията срещу него от противниците му, които успяват да го изгонят от Тбилиси през януари 1992 г. След това гражданската война продължава още месеци, тъй като Гамсахурдия има много силна подкрепа в Западна Грузия (Мингрелия), където е роден. Победителите Тенгиз Китовани, Джаба Йоселиани и Тенгиз Сигуа поканват Едуард Шеварднадзе да се завърне от Москва и да оглави грузинската държава, надявайки се да използват неговите международни връзки и популярност. Шеварднадзе се завръща и успява през лятото на 1992 г. да договори с Русия мирно уреждане на южноосетинския конфликт, което издържа чак до август 2008 г.

На 21 февруари 1992 г. управляващите в Грузия отменят конституцията на Грузинската съветска социалистическа република и въвеждат конституцията на Грузинската демократична република от 1921 г. За Абхазия и Южна Осетия това обаче означава премахване на тяхната автономия.

На 23 юли 1992 г. Върховният Съвет на Абхазия при бойкот на сесията от страна на депутатите-грузинци възстановява действието на Конституцията на Абхазката съветска социалистическа република от 1925 г., според която Абхазия е суверенна държава. Върховният съвет се разделя на две части – абхазка и грузинска. Започват масови уволнения на грузинци от силовите ведомства, създава се абхазка гвардия. Като ответна мярка Тбилиси решава да изпрати войски в Абхазия с официално обявена цел охрана на железопътната линия – единствената за превоз на товари от Русия до Армения, която вече е във война с Азърбайджан заради областта Нагорни Карабах. На 14 август 1992 г. в разгара на курортния сезон отрядите на Националната гвардия на Грузия,командвани от Тенгиз Китовани нахлуват на територията на Абхазия под предлог, че преследват привържениците на Звиад Гамсахурдия, действащи от съседната грузинска област Мингрелия и град Зугдиди. Абхазците оказват ожесточена съпротива, но грузинската Национална гвардия окупира цяла Абхазия, включително столицата Сухуми. Правителството начело с Владислав Ардзимба избягва в съседния район на Гудаута. Абхазкото и рускоезичното население масово побягва към територията на Русия. Тук обаче абхазците получават неочаквана за мнозина подкрепа с оръжие и множество доброволци от Конфедерацията на кавказките планински народи – чеченци, кабардинци, ингуши, черкези, адигейци. Въоръжаването и изпращането на техните доброволчески отряди в подкрепа на родствените им абхазци срещу грузинците става под благосклонния поглед на руските власти, които официално все още не се намесват в конфликта. Заместник-губернаторът на Краснодарския край издава заповед да се затвори границата с Абхазия, за да не се допускат повече бежанци оттам, но се дава възможност на кавказките доброволци, сред които и кубански казаци, всички имащи вече боен опит главно от Афганистан, да се прехвърлят в Абхазия за война с грузинците.

През октомври 1992 г. абхазките сили и кавказките доброволци преминават в настъпление. Те превземат северния морски курорт Гагра и цялата ивица покрай руската граница. Тук те използват бронирани коли (БМП и БТР) и танкове, които според грузинците са им предоставени от Русия, а според абхазците са военни трофеи. Грузинската страна обвинява руските части, намиращи се в зоната на конфликта още от съветско време, че изпълняват разузнавателни операции в полза на абхазците. Често открива стрелба по тях, предизвикваща ответен огън и се стига до въоръжени инциденти с руските сили и жертви сред мирното население.

През юли 1993 г. абхазките сили предприемат трето поред настъпление срещу Сухуми и успяват да го блокират напълно. На 27 юли в Сочи с руско посредничество е подписано споразумение за временно прекратяване на огъня. С надеждата, че примирието ще бъде спазвано от всички страни,цялото тежко въоръжение на грузинците е изнесено от Сухуми с кораби на Руския Черноморски флот и по-голямата част от блокираните грузински сили също се изтеглят от града. Според абхазците обаче Шеварднадзе е бил принуден да изтегли най-боеспособните си части от Сухуми, за да ги хвърли срещу поддръжниците на Звиад Гамсахурдия, които се активизират точно по това време в Грузия.

От 16 до 27 септември се разиграва т. нар. „Битка за Сухуми“. Абхазците предприемат ново настъпление, нарушавайки подписаното примирие. Грузинците се опитват да прехвърлят свои войници в Сухуми с полети на гражданската авиация. Абхазците разбират това и свалят три самолета Ту-134 и един Ту-154, по време на захода им към летище Сухуми (20-23 септември 1993 г.). По това време абхазците вече получават артилерия, минохвъргачки, боеприпаси и обучение на артилерийските разчети от руска страна. На 27 септември Сухуми е превзет от абхазците и кавказките им съюзници. За евакуацията на грузинските сили и бежанците помагат корабите на руския Черноморски флот. Много грузински мирни жители избягват през Кодорското дефиле или по брега на морето на юг. Президентът на Грузия Шеварднадзе също успява да се измъкне от обсадения град незабелязано. След превземането на града от абхазците са пленени и екзекутирани 17 министри от прогрузинското абхазко правителство. Според грузинската страна в хода на тази операция и бягството на 200-250 000 грузинци от Абхазия загиват до 10 хиляди мирни жители (цифрата трудно може да бъде проверена).

Поражението в Абхазия довежда до засилване войските на привържениците на Звиад Гамсахурдия в Грузия, част от грузинската армия също преминава на тяхна страна. Изправен пред реалната опасност да загуби властта си, Е. Шеварднадзе изразява готовност страната му да влезе в Общността на независимите държави (ОНД) и поисква в замяна военна помощ от Русия. Руските власти препоръчват на абхазците да прекратят настъплението си (по това време те фактически владеят вече цяла Абхазия) и с това позволяват на грузинските сили да се съсредоточат за справяне с въстанието на звиадистите в Западна Грузия. Грузинската част от Върховния съвет и правителството на Абхазката автономна република продължава да работи в изгнание в Тбилиси. През лятото на 2006 г. грузинските власти с внезапно нападение „възстановяват контрола си“ над Кодорската долина в Североизточна Абхазия и по политически съображения тези органи на властта са преместени в горната част на Кодорската клисура.

Според грузински данни предоставени на ООН през ноември 2004 г., в Грузия и чужбина са регистрирани 280 000 бежанци от Абхазия. Икономическите загуби от войната са оценени на 10,7 млрд. дол. Жертвите на грузинската страна са 4 000 убити и 1000 безследно изчезнали, а на абхазката страна – също 4000 души. За всеки бежанец ООН отделя по 6 дол. всекидневно, които постъпват в грузинската хазна, затова не е изненадващо, че в момента броят на бежанците само в Грузия е „нараснал“ до 500 000 души. Според неправителствените организации броят на бежанците е около 150 000 души. Ако бъде изпълнена напълно програмата за адаптация на един бежанец и той получи пари за придобиване на жилище, трябва да бъде изключен от списъка на бежанците и международната помощ за него спира.

След идването на власт в Русия на Вл. Путин формалната блокада на сепаратистка Абхазия в съответствие с решенията на Срещата на върха на страните от ОНД фактически не действа. Възстановяват се икономическите и транспортните връзки между Русия и Абхазия, но според руските власти това става на равнище на частния бизнес и гражданските сдружения, а не на официално държавно равнище (което донякъде отговаря на истината). В процеса на замяна на съветските паспорти, чиито срок на валидност изтича и всички граждани на бившия СССР трябва да изберат какво гражданство ще приемат, над 90% от жителите на Абхазия приемат руско гражданство, убедени, че то ще им гарантира по-добро бъдеще, отколкото грузинското. Това позволява да започне официално изплащане на руски пенсии и социални помощи на руските граждани в Абхазия. От 2004 г. е възобновено движението по ж. п. линията Сухуми – Москва, прекъснато още през войната от 1992 г. Възстановена е и редовната автобусна линия Сочи (Русия) – Сухуми.

През юли 2006 г. грузинският парламент приема резолюция с искане за извеждане на руските миротворци от Абхазия и Южна Осетия. В отговор абхазкият парламент призовава всички държави незабавно да започнат процес за официално признаване независимостта на Република Абхазия и решава да се обърне към ООН, ОССЕ и други международни организации с молба „да пресекат милитаристичните планове на грузинското ръководство“. Решението на грузинския парламент води до поредното влошаване на отношенията с Русия. Руският външен министър заявява, че за изпращането на руски миротворци в региона има решения на международни организации – в Южна Осетия – на ОССЕ, а в Абхазия – на ООН, и че те са успели да прекратят кръвопролитията през годините след разполагането си. Решението на грузинския парламент според него е опит да се изостри ситуацията до краен предел. Грузинският президент Саакашвили отменя визитата си в Москва за среща на върха на ОНД.

На 25 юли 2006 г. грузинските войски нахлуват в Кодорската теснина и за няколко дни я овладяват напълно. На 27 септември с указ на президента Саакашвили Кодори е преименуван на Горна Абхазия. При посещението си там Саакашвили заявява, че Грузия е готова да даде достоен отговор на всеки, който се опита да наруши териториалната й цялост. „От тук, от Горна Абхазия ние казваме на целия свят, че ние сме в Абхазия и никога няма да я напуснем“. В село Чхалта в Кодорската теснина е преместено „законното правителство“ на Абхазия, намиращо се дотогава в изгнание. Тогава, на 18 октомври 2006 г. абхазкото Народно събрание се обръща към руските власти с молба да признаят независимостта на републиката и между двете държави да се установят отношения на асоцииране.

На 20 април 2008 г. над Абхазия е свален безпилотен разузнавателен самолет „Хермес“, излетял от Грузия. Това предизвиква поредния международен скандал. Грузия обвинява Русия, че е свалила грузински самолет в грузинското въздушно пространство и иска случаят да бъде разгледан в Съвета за сигурност на ООН. СС на ООН не постига единство по въпроса и само изслушва мнението на руския представител. Ситуацията в зоната на конфликта продължава да се изостря и на 30 април Русия въвежда допълнителни миротворчески сили в Абхазия (2 до 3 000 души). Грузия оценява това като акт на военна агресия срещу нея.

На 4 май 2008 г. над Абхазия са свалени още два грузински безпилотни самолета, а на 8 май още един. На 12 май са свалени още два грузински „Хермес“-а.

Войната от 2008 г.

Още на 8 август в Абхазия започват да набират доброволци за изпращане в помощ на Южна Осетия, атакувана от грузинците.

Вечерта на 9 август абхазките сили започват операция по изтласкване на грузинските войски от Кодорската теснина. На 12 август по обед Абхазия обявява, че операцията е приключила успешно. Твърди се, че тук абхазците са действали самостоятелно без подкрепата на руски войски, като са използвали собствената си авиация, артилерия и въртолетен десант в района на село Чхалта. След приключване на операцията грузинските войски и администрация са изтласкани напълно от територията на Абхазия.

На 12 август поставеният от руснаците президент на Чечения Рамзан Кадиров заявява готовност да изпрати десет хиляди души в подкрепа на руските миротворци в Южна Осетия и Абхазия. На 12 август в Тбилиси около 13 ч. грузинският президент в присъствието на външните министри на Франция и Финландия подписва документ за прекратяване на огъня от грузинска страна. Около час след това Цхинвали отново е подложен на грузински артилерийски обстрел (може би грузинските сили там още не са получили заповедта!). Руското външно министерство заявява, че не вижда смисъл в декларациите на Грузия за прекратяване на огъня. Следобед руските войски навлизат на територията на Грузия „с цел недопускане обстрелването на Южна Осетия и осуетяване прегрупирането на грузинските войски“. Абхазците и руснаците заемат грузинския град Зугдиди, а руските войски – град Сенаки, намиращ се близо до Южна Осетия.

На 12 август на работна среща в Кремъл с министъра на отбраната и началника на Генералния щаб президентът Д. Медведев заявява, че „въз основа на докладите им е взел решение за завършване операцията по принуждаване Грузия към мир“. Същият ден френският президент Саркози в качеството си на председателстващ ЕС посещава Москва и договаря с президента Медведев и премиера Путин шест принципа за мирно уреждане на конфликта. Специално внимание заслужава последният от тях: „Начало на международно обсъждане на въпросите за бъдещия статут на Южна Осетия и Абхазия и начините за осигуряване тяхната трайна сигурност.“ След това Саркози заедно с външния си министър Б. Кушнер отново посещава Тбилиси, където се среща повторно с М. Саакашвили, а след това и с президентите на Украйна – Юшченко и на Полша – Лех Качински, които са там, за да засвидетелстват подкрепата си за Грузия. На 13 август Грузия приема плана за уреждане на конфликта, но със забележки. По молба на грузинския президент е премахната шестата точка – за начало на обсъждане на бъдещия статут на двете отцепнически области и е преформулирана така: „Осигуряване международни гаранции за безопасността на Южна Осетия и Абхазия“.

Отказът на Саакашвили да се обсъжда бъдещия статут на двете области ги тласка към единствено възможния за тях изход – пълно скъсване на отношенията с Грузия и обръщение към Москва да признае фактическата им независимост от Грузия.

На 12 август Саакашвили обявява, че Грузия излиза от ОНД. На 14 август това решение е одобрено от грузинския парламент.

Министърът на външните работи на Абхазия Сергей Шамба заявява: „За последните 100 години Грузия е била независима държава 21 години – от 1918 до 1921 и от 1990 г. до днес. За това време тя успя да разпали седем войни. Изхождайки от този печален опит международната общност трябва да забрани на Грузия да има собствени въоръжени сили. На децата не бива да се дава кибрит.“

На 14 август руският външен министър С. Лавров заявява, че може да се забрави за разговорите за териториалната цялост на Грузия, тъй като е невъзможно да се заставят Абхазия и Южна Осетия да се съгласят с насилствено връщане в грузинската държава. Президентът Медведев заявява, че статутът на Южна Осетия и Абхазия трябва да се определи от техните народи и Русия като гарант на сигурността в Кавказ ще се съгласи с тяхното решение.

На 18 август Е. Кокойти обявява, че ще помоли Русия да разположи своя военна база в Южна Осетия с цел предотвратяване „нови опити за геноцид над осетинския народ“. Същият ден на заседание на президиума на правителството на Руската федерация е взето решение част от парите, отпускани за възстановяване на Южна Осетия да бъде преведена чрез бюджета на Северна Осетия като трансфер от федералния фонд за съфинансиране на разходите. Това означава фактическо включване на Южна Осетия в бюджетната система на Русия.

На 25 август руският Съвет на Федерацията и Държавната Дума приемат обръщения, в които призовават президента и правителството на Руската федерация да признаят независимостта на Южна Осетия и Абхазия (този документ няма задължителна сила за изпълнителната власт). На следващия ден с укази на президента Дмитрий Медведев Русия официално признава независимостта на двете самообявили се държави.

На 5 септември никарагуанският президент Даниел Ортега издава декрет за официално признаване от неговата страна независимостта на Абхазия и Южна Осетия.

ЕМИЛ АСЕМИРОВ

Емил Асемиров (псевдоним на Емил Тепавичаров) е български политически наблюдател и писател.

Коментари (1)

- 11-09-2008|Unregistered|Guest User

Историческата и съвременната фактология е представена коректно и точно. Моята забележка е само по отношение на Кодорската теснина. Правилният термин, който трябва да бъде използван е Кодорска клисура. Имах проблеми преди две години, когато трябваше да дам българските названия на Кодорското и Панкиси. След консултация с географи разбрах, че правилните названия на български език са Кодорска клисура и Панкиска долина.

С уважение Нина Дюлгерова

От 68-ма до 89-та

Автори: Адам Михник, Лионел Жоспен, Иржи Дийнстбиер, Оскар Негт

Герт Вайскирхен: Когато ние – тук на „Запад“ – говорим за „68-ма“, то мислим най-вече за Парижкия Май или за Пражката Пролет, която на 21 август беше потушена така брутално чрез инвазията на страните от Варшавския Договор. По-малко известно е, че в Полша имаше демонстрации още през март 1968 – когато беше забранена една пиеса на големия полски поет Адам Мицкевич. Следователно „1968“ има много общо и с културата. Един от протестиращите студенти, които по-късно бяха арестувани затова, беше Адам Михник. Адам, как преживя ти тогава началото на „68“?

Адам Михник: Полското движение за реформи започва всъщност не през 1968, а още през 1956. Тази година, която маркира началото на десталинизацията в Русия, откри пътя към демократичните реформи. Полската култура, университетите, театърът и киното получиха тогава много широка автономия. В това време започва и модерното полско кино, от Анджей Вайда, Йежи Кавалерович и много други.

Но горящата Будапеща след нахлуването на руската армия през 1956 показа тогава и докъде се простират границите на реформите. Комунистическият режим на Владислав Гомулка, който сам беше в затвора по времето на Сталин, ограничи в края на тази година културните свободи и в Полша. Книги, поеми и драми на нашите най-добри писатели бяха конфискувани многократно. Когато обаче през 1968 беше забранено представлението на една пиеса от Адам Мицкевич, за нас това беше вече прекалено много и ние излязохме на улицата.

Едно нещо е много важно тук. Поколението от „68“ вече нямаше собствени спомени от войната, окупацията и сталинския терор. Когато Сталин умря през 1953, ние бяхме по на 7, 8 или 9 години. Страхът на нашите родители ни остана спестен. Смелостта ни беше до голяма степен резултат от липса на опит, макар че през 1968 ние вече бяхме имали три ужасни срещи с реалния комунизъм.

Първата беше конфискацията на произведенията на Адам Мицкевич; последва я изключително бруталното разбиване на студентските демонстрации. Това беше един поколенчески протест: за пръв път след 1945 всички университети в Полша бяха се противопоставили на властта.

Второ, ние се срещнахме с една комунистическа пропаганда от нов тип: ужасяващо подстрекателство срещу интелигенцията и срещу евреите. В Полша преди това антисемитизмът никога не беше бил език на комунистическата партия. С това тя демонстрира едно съвсем ново лице. За моето поколение това беше урок по реално съществуващия комунизъм.

И третото преживяване беше разбира се съветската интервенция в Чехословакия. След този момент на изгубени илюзии за хората беше ясно, че комунизмът не може да бъде реформиран и че те трябва да се съпротивяват. Всичко, което се случи след това – различните форми на самозащита срещу комунизма, различните начини за изграждане на гражданско общество, което осигуряваше собствени, независими от държавата пространства – беше резултат от поуките от тези три събития. Най-бруталното от тях беше нахлуването в Чехословакия. За нас – като хора, израстващи като патриоти – беше ужасно да наблюдаваме как в Чехословакия маршируваха точно полски военни части, за да премажат свободата на чехи и словаци. Това беше шок, от който моето поколение никога не можа да се освободи.

Културата на свободния човек

На това място бих искал да спомена още три неща. Първо: полската култура на поколението от „68“ вече беше култура на свободни хора. От това време ние имаме великолепна поезия и есеистика. Внезапно ни стана ясно, че живеем във време на раздвоена култура и че европейската част от нея е недостижима за нас. Чеслав Милош и Витолд Гомбрович бяха писателите, които тогава бяха конфискувани. А с това, че властта забранява най-ценното в културата човек никога не може да бъде съгласен.

Второ: Ние възприемахме средата си по начин, който беше различен от онзи на нашите връстници на Запад. Когато се срещахме с приятели от Франция и Германия, ние се разбирахме чудесно. С техните лозунги обаче не можехме да се съгласим. За нас демонстрациите в подкрепа на Хо Ши Мин, Мао Цзедун и Че Гевара бяха неприемливи. Ние гледахме към Чехословакия и намирахме надежда там. И повтаряхме непрекъснато: цяла Полша очаква своя Дубчек! Това беше нашият шанс!

Трето: ние не смятахме Съединените Щати, които водеха война във Виетнам, за главния враг в света. Голямата опасност ние виждахме в тоталитарните страни и особено в Съветския Съюз, който беше нахлул в Чехословакия.

Въпреки това аз добре си спомням срещата между Милан Хорачек и Руди Дучке в Италия. Ние се разбирахме чудесно! Също като Кушнер при нашата среща в Париж. Защо? Защото лозунгът на Че Гевара – „Докато този свят е такъв, какъвто е, не искам да умра в леглото си“ – показваше въздействие. Ние бяхме духовно съгласни с него. Никой от нас не искаше този свят. Нашият протест беше протест срещу блокираното общество. Но тази блокада беше различна навсякъде: в западна или източна Европа, в Америка или Мексико, в Япония или в Испания на Франко.

Това усещане за блокада беше много важно за нас поляците – особено във връзка с Пражката Пролет, когато през прозорци и врати внезапно започна да вее свеж вятър. И още нещо беше много важно тогава: ние открихме нови прилики. Брежнев беше се опитал да ни обясни какво е интернационализъм, но ние вече сами бяхме построили своя интернационализъм.

Когато след потушаването на Пражката Пролет бяха произнесени присъдите аз тъкмо бях в затвора. И онова, което всъщност би трябвало да ме потисне, всъщност ме зарадва. Прочетох, че петима руснаци са били наказани, защото са протестирали на Червения площад срещу руската интервенция. Зарадва ме това, че толкова много хора в толкова много страни казват „Не“ на комунистическата диктатура в Полша, в Унгария – например унгарският интелектуалец Янош Киш – но също и в ГДР. Синовете на Роберт Хавеман бяха осъдени, защото бяха се противопоставили на интервенцията в Чехословакия. Накратко: хората в този уж толкова монолитен блок бяха престанали да бъдат „население“. Те станаха граждани, които изискват правата си.

Бих искал да спомена още две неща, които отразяват напрегнатото настроение от онова време. Първото е един виц: Брежнев се обажда на нашия тогавашен вътрешен министър, Чеслав Мочар, един твърд национал-болшевик, и го пита: „Какво е това? Какви са тия демонстрации там при вас?“ А Мочар отговаря: „Ами, при нас забраниха една пиеса на Мицкевич.“ „Хе, че не можете ли толкова да го арестувате тоя Мицкевич?“ „Но другарю Брежнев, Мицкевич не е вече жив!“ „А, ей затова те харесвам, другарю Мочар!“

И второто нещо, което обаче се основава на реални събития: след ужасните антисемитски изстъпления, които се бяха случили в Полша, Вили Бранд дойде за своето легендарно посещение във Варшава. Може би обаче не е толкова известно, че той беше дошъл тук като немски канцлер, за да признае окончателно границата от Одер и Ниса – нещо, което беше възприето от цялото полско население като психологически прелом. Преди това държавната машина постоянно беше ни плашила със стария призрак: „ако се отпуснете, немците отново ще ни вземат Щетин и Вроцлав. Тогава Съветският Съюз ще се обедини с Аденауер, Кисинджър или с когото и да било. Затова не бива да протестирате.“ Но когато Вили Бранд призна тази граница, бомбата беше обезвредена.

И още нещо: когато Вили Бранд коленичи пред паметника на Варшавското Гето, това беше – независимо дали планирано или не – още една плесница за комунистическите властници. Никой от тях не беше ходил преди това при този паметник. Днес, напротив, всеки амбициозен полски политик счита за задължително да се поклони пред мъртвите от въстанието. Това е голямата заслуга на Вили Бранд.

И така: Полската култура се промени след 1968. Но въстание не се получи.

На Запад без революция, на Изток без реформи

Вайскирхен: Когато се мисли за 1968 в западна Европа, то се има пред вид най-вече Парижкия Май. Но докато от гледна точка на средна и източна Европа движещата сила на „68“ се състоеше в това изобщо да се конструира някакво гражданско общество срещу реално съществуващата диктатура, то ние на запад се противопоставяхме на една определена форма на гражданствеността, наречена буржоазия – и това е въпросът ми към Лионел Жоспен. Всичко изглеждаше ужасно тясно, струваше ни се, че няма как да пробием.

Лионел Жоспен: Първо бих искал да кажа, че аз не бях истинско действащо лице в събитията от 1968. Разбира се, преживях някои сътресения от това време. Тогава бях на 31 години и работех във външното министерство. И именно събитията от 1968 ме накараха да се откажа от автоматизмите на една дипломатическа кариера. Тогава станах привърженик на Франсоа Митеран и станах член на социалистическата партия.

Когато днес, четиридесет години по-късно, се отбелязва този юбилей – и то не само в САЩ, Франция, Италия или Германия, но и в Чехия и Словакия, та дори и в Мексико и Виетнам – то става ясно, че тази година беше едно много важно глобално събитие. Този световен отзвук е израз на цяла верига от събития.

Във Франция „68“ беше отначало бунт на млади хора, на студенти. Барикади рядко се правят от стари хора. (Освен ако искат, както става в момента във Франция, да защищават пенсиите си.) Този протест беше поет обаче от работническото движение. Това е особеността на май 1968 във Франция. Всеобщата стачка придаде класов характер на едно първоначално младежко движение.

За кратко време тогава нещата наистина изглеждаха така, сякаш ще се стигне до социална революция. Това е парадокс. Разширяването до работническо движение в края на краищата доведе до това, че всичко стигна до традиционни изисквания към работодателите. В сравнение със събитията от 1789 до 1830 и Парижката Комуна от 1870, 1968 не е революция. Или, казано по-точно: може би във Франция, като страна със зряла революционна култура, това беше последната революция – онази, която не се състоя.

Тук може да се прокара един удивителен паралел със събитията в Чехословакия. „68“ във Франция показа, че в развитите демократични страни вече няма насилствени революции. „68“ в Чехословакия показа напротив, че комунистическата система е неспособна да се реформира. Защото именно в това се състоеше целта на движението в Чехословакия. 1968 беше по този начин безкрайно важна за движението „Солидарност“ от 80-те години в Полша. Тогава вече не ставаше дума за реформиране на комунизма. През 1968 тази илюзия умря.  От едната, западната страна, нямаше революция, а от другата, от източната, нямаше реформи.

Но дори и ако през 1968 във Франция нямаше революция, то тя все пак беше една масивна преоценка на властовите отношения.

Какво е „68“?

1968 означаваше, не само във Франция, един огромен стремеж към демокрация и срещу всичко, което е авторитарно, а следователно във Франция срещу голистката система. На второ място това беше един хедонистки напор срещу всичко пуританско и също срещу комерсиализацията, срещу властта на пазара. И на трето място това беше един романтичен стремеж, който във Франция – повече отколкото навсякъде другаде – имаше известен революционен оттенък.

Тук разбира се има връзки между антиавторитарните движения на изток и ония на запад. Това е общият стремеж за възстановяване на свободата и поставяне на демократически изисквания. Но разбира се има огромно значение дали човек въстава в една демокрация или се осмелява на сблъсък с една диктатура. Събитията от 1968 във Франция имаха до известна степен характер на парти, в сравнение с ония в Чехословакия, където на 21. август те получиха един трагичен обрат.

Днес ние виждаме: 40 години по-късно споменът за 1968 в никакъв случай не бива отбелязван в консенсус. Това е година, която както и преди пробужда интензивни дебати. Президентът Никола Саркози каза, още когато беше кандидат, че наследството от 1968 трябва да бъде ликвидирано. Когато казва това, той има пред вид неща като изчезването на авторитетите, нарастването на престъпността и загубата на „добрите нрави“. Но когато биват запитвани днес, 70 процента от французите подчертават положителните аспекти. В този смисъл французите са възприели по-скоро тези аспекти на „68“ – една по-голяма демократическа либералност, чувство за свобода.

Но дори ако „68“ следователно е била едно важно събитие, то днес ние трябва да се вгледаме преди всичко в съвременното общество: увеличаваща се бедност, неприятни работни места и безсмислено насилие в градовете. С това не искам да кажа, че това са директни следствия от „68“, а че след това очевидно са се случили значителни събития, които имат сериозни последствия. Всички важни фактори, които познаваме днес – като например неконтролираната урбанизация и неконтролираната емиграция – са тенденции, които са започнали едва след 1968. Събитията от тогава не са причина за глобалните трудности, с които се сблъскваме днес.

Вайскирхен: Лионел Жоспен вече спомена 21. август 1968, инвазията на руските танкове и потискането на Пражката Пролет. Ако човек разглежда „68“ само в светлината на тази дата, то тогава тя е едно ужасно поражение. Но не показа ли в своите дебати и дискусии „68“ също и едно изобилие от възможности? Това изобилие след това действително беше премазано от танковите вериги, но то все пак е останало някъде под повърхността и е продължило да работи. И дали „68“ не е тогава изходната точка на онова развитие, което доведе до Харта 77 и накрая до падането на реал-социалистическия режим през 1989?

Иржи Дийнстбиер: Това е вярно. И множеството дискусии и акции, които се провеждат тази година не само тук, но и в цяла Европа, показват, че все повече хора осъзнават значението на Пражката Пролет.

За мен „68“ се свързва с една от най-хубавите традиции на нашата модерна история. В основата си това беше един всеобхватен бунт, една борба за свобода. Въстана наистина целият народ. Малцината, които бяха против това, които дърпаха спирачката, можеха да бъдат напълно пренебрегнати. Гражданското общество формулираше целите и въпросите. В Чехословакия се говореше много например за прочутата статия „2000 думи“. Всички ние – по онова време аз бях журналист – водехме борбата за това докъде може да се стигне, какво може да се прокара.

Понякога се твърди, че това била борба на комунистите едни с други. Според мен беше борба за разграждане на този бюрократичен режим, който се наричаше социалистически. Защото всъщност това беше система, определяна от ориенталския деспотизъм, наложен на тази страна. И хората разбира се веднага забелязаха това след като през май 1948 по конституция страната стана комунистическа. Защото ние бяхме единствената страна, в която комунизмът беше въведен от нас самите, без съветски войски на наша територия. При последните свободни избори през 1946 комунистите получиха 40 процента.

В края на 40-те и началото на 50-те години всички бяха все още заразени от комунизма. По времето на Сталин не беше нужно да си направил каквото и да било, за да попаднеш за 30 години в затвора или да бъдеш обесен. По-късно обаче, след смъртта на Сталин и Готвалд през 1953, започнаха дискусиите.

Тогава бях на 15 години. Следях дебатите с интерес и израснах политически с противоречието между онова, което се случваше и онова, което се говореше официално. През 1953 имаше не само въстание в Берлин, но и демонстрации в Бохемия срещу паричната реформа. Те бяха потушени доста брутално от полицията и народните милиции.

Преломът от 1956 и годините на надежда

Истинското начало на Пражката Пролет се намира в 1956 година. Тогава започнаха големите дискусии; за пръв път от години насам се състоя студентският първомайски фестивал, както и конгресът на писателите. През юни 1956 дойде работническото въстание в Познан, което доведе до „полския октомври“. Всичко това бяха събития, които си влияеха взаимно.

И до днес много хора в Чехия казват, че 60-те години са били най-хубавите през живота им. Това бяха години на надежда. Една след друга успяхме да отменим почти всички цензури. През 1966 и 67 вече можехме да говорим открито за всичко – освен да критикуваме държавното ръководство или Съветския Съюз. Но това правехме по заобиколни начини. Погледнете само вълната на новото чешко кино от 60-те години: Милан Кундера, Иржи Менцел, Милош Форман. Това беше цяла експлозия. В тия неща се вижда, че 1968 в известен смисъл е дошла с неизбежност.

Но още през март или април Валтер Улбрихт и Владислав Гомулка помолиха Москва да се намеси. Беше им ясно, че събитията в Чехословакия можеха да означават край на комунистическия режим.

Международно движение за свобода

Когато се говори за международните аспекти на „68“, то на първо място става ясно, че ние разбира се имахме съвсем други цели от ония на парижките студенти. От друга страна ние чувствахме онова, което ни свързваше – че ние се борим срещу своето бюрократично изкривяване, а те срещу тяхното. Те вече бяха почувствали онова, което се случва днес: кризата на демокрацията. На запад те имаха същата цел като нас: свободата. Че без свобода не може да се намери решение на проблемите беше още тогава ясно – и на запад, и на изток.

Вторият международен аспект се състои в това, че от поражението на Пражката Пролет бяха извлечени решаващи поуки. На запад илюзиите на лявата интелигенция относно съветската система бяха окончателно ликвидирани. Не по-малко важно, ако и по-слабо известно е какво беше влиянието на „68“ върху самата Русия. На 21 август четирима съветски кореспонденти критикуваха в Прага инвазията. Те бяха веднага натоварени във вертолети и отправени към Москва. Ние се страхувахме от най-лошото, но не се случи нищо. Юри Арбатов, тогавашният директор на Американско-канадския институт и член на ЦК на КПСС, ги взе в института си. Един от тях по-късно стана посланик на Русия във Вашингтон по времето на Елцин.

И все пак: за всички нас беше ясно, че така не може да продължава повече. Унгарците бяха се възпротивили през 1956 и бяха стъпкани, по-късно и поляците. Най-късно през 1970 Гомулка предаде всичко със заповедта за стрелба срещу демонстрантите в Гданск. Тогава осъзнахме, че ако искаме да постигнем нещо, то ще можем да го направим само заедно. И наистина процесът от Хелзинки през 1973 ни даде необходимото за това свободно пространство. В Полша беше създаден КОР – комитетът за защита на работниците, при нас на 1 януари 1977 се създаде Харта 77, а в Унгария се създадоха хелзинкските комитети – и всички започнахме да си сътрудничим.

Вайскирхен: Една година след 1968 Вили Бранд стана бундесканцлер. На края на встъпителната си реч той каза: Ние не се намираме на края на нашата демокрация, тя едва сега започва. Дали тогава 1969 има нещо общо с протестното движение от 1968? Дали то е било използвано, преработено по един социал-либерален начин? Как мислите, Оскар Негт?

Оскар Негт: Трудно е да се каже как точно изглеждат социалните взаимовръзки. Във всеки случай за мен също е много важно да направя разликата между протестни движения в тоталитарни/авторитарни системи от една страна – и в демократични, от друга.

Огромното въздействие на движението в Полша и Прага се базира на това, че всяко свободно движение на хората там заплашваше властовите отношения. В западните страни това беше по-различно. Но що се отнася до новите тенденции, то специално в Германия за пръв път възникваше протестно движение, в което голямата маса от млади хора – студенти, младежи – се ориентираше наляво. В Германия още никога не беше имало нещо подобно: университетите, националсоциалистическият студентски съюз и студентските братства от 1933, както и преподавателите и чиновниците; цялата интелигенция беше преди това дясна. През 1968 за пръв път у нас младежта се ориентира наляво.

Поколенческият бунт в Бундесрепубликата

Но какво означаваше това „леви и свободни“, както беше го нарекъл Вили Бранд, конкретно в Бундесрепубликата през 1968? На първо място това означаваше едно ефективно разграничаване от наследството на Третия Райх. Защото до 1963, до процеса по Аушвиц, не беше имало никакъв сблъсък с управляващата прослойка, която продължаваше да бъде на власт и почит. Става дума не само за съветника на Аденауер Глобке, но и за всички ония Маунц, Ларенц, Форстхоф и Карл-Шмит-Шулер – всички те отдавна вече бяха на служба.

Споменавам това, защото то беше един изключително важен елемент от ситуацията в Германия, но не и във Франция. Този протест срещу миналото на родителите е важен мотив на немското студентско движение, което за пръв път направи отново широко достъпна забранената по време на Третия Райх литература – преди всичко емигрантите марксисти и фройдисти. Не на последно място поради това, че ние отново можехме да четем забранените по-рано, емигрантите – на първо време благодарение на така наречените пиратски издания – възникна една гражданска, разбираща се от само себе си култура на четенето.

Бих искал да обърнем внимание на такива подробности: Адорно, един голям капацитет, за да не кажа гений, никога не получи в Германия реноме, което да му даде преподавателско място. Неговата професура беше одобрена от правителството на Хесен, от тогавашния министър-председател Георг Август Цин – и едва тогава беше приета в бюджета. Това беше атмосферата в Германия; с други думи, отварянето на историята тук беше един много съществен елемент.

Втората причина за бунта беше възстановяването на старите, авторитарни отношения в университетските зали. Дори един всъщност либерален човек като Карло Шмидт, по онова време едновременно министър и професор по политология във Франкфурт, прекъсна един семинар когато беше зададен въпрос, който не му харесваше. Ако сам не бях преживял това, бих го разглеждал като невъзможно от перспективата на днешния ден.

Вайскирхен: Един кратък въпрос към всички участници: ако и до днес „68“ се асоциира с непокорство, ако и до днес се дискутира за това, то в какво се състои онова, което ще остане в историята?

Михник: Мисля, че 1968 година беше за това поколение същото, което 1948 беше за предишното: едно предизвикателство към властващите догми. Светът беше освободен от магията. Но ние като хора на посткомунистическа Европа не трябва да се считаме за по-умни, защото още тогава вече мислехме, че знаем всичко по-добре, макар че имахме както Аушвиц, така и Катин пред вратата си. Моите колеги от антикомунистическата опозиция отидоха преди известно време с цветя при Пиночет. Всеки сам заслужава глупостта си.

Дийнстбиер: Ние чехите по принцип не сме революционери – това показва историята. При нас историческото познание бива извоювано по други, по-обиколни пътища. Веднъж някой ме попита в източен Берлин: Как е възможно вие там да сте толкова успешни, докато тук при нас всичко върви така катастрофално? За това има две причини, отговорих му аз. Първо: ние нямахме богат брат и нямаше на кого да разчитаме. И второ: когато при вас в Прусия се издават предписания, вие ги следвате до последната буквичка, докато чехът намира и заобиколни начини, ако това е необходимо. И когато е по-добре да не се държи за предписанията, той не се държи. Това са различни исторически специфики, които играеха ролята си и през 1968.

Негт: Аз мисля, че хората от това поколение са като трън в очите на това общество. По някакъв начин нещата си остават неразбираеми и до днес. Би било много желателно „68“ да означава повече за днешното младо поколение. Удивително е до каква степен младото поколение приема това неолиберално обедняване на обществото, този пазарно-икономически манталитет, приватизацията на образователната система и завръщането на авторитарните структури в университетите. „68“ трябва да се дискутира повече, хората трябва да имат повече кураж, да мислят със собствените си глави, без ръководство от страна на други.

Жоспен: Онова, което живее и до днес от „68“? Струва ми се, че това е вечната младост. Пламъкът на бунта. Идеята или илюзията, че е възможно светът да бъде променен. Онова, което всичко това означаваше конкретно – нощите и дискусиите в Прага – това е атмосферата на братството. Всеки говореше и дискутираше с всекиго. Това е „68“. Но младостта отминава. Революционерите трябваше да докажат своята разумност. Но братството и представата, че светът може да бъде променен, не чрез насилие, а чрез граждански ангажимент, тези идеи трябва да ни съпътстват и в бъдеще. Това е, което остава от „68“.

Източник

АДАМ МИХНИК

Адам Михник е главен редактор на полския вестник Gazeta Wyborcza и автор на книгата Писма от свободата

Коментари (1)

- 15-09-2008|Unregistered|Христова

Радвам се на усилията на Златко Енев. Понякога "Либерален преглед" показва/превежда неща, които иначе не биха останали забелязани, или почти не биха, от някакъв вид аудитория тук, в България.

Търговската марка Оскар Уайлд

Автор: Джайлс Брандрет

Миналата неделя направих поклонение в гробището Пер Лашез, в североизточен Париж, за да изразя почитта си към сянката на Оскар Уайлд. Оказа се, че не съм единственият.

Гробът на великия мъж беше заобиколен от солидна тълпа, включително и група японски студенти, семейство от Германия (бащата носеше кожени панталони) и смесица от млади хора на около двайсет години: французи, италианци, англичани и американци.

Тъкмо когато пристигнах едно от младите момичета (студентка от Сейнт Ендрюс) се навеждаше за целувка върху огромната статуя от Джейкъб Епстийн, която се издига над гроба. Тя целуваше мрамора нарочно, за да остави отпечатък от устните си върху паметника. „Защо правите това?“, попитах я аз. „Защото го обичам“, отговори тя. „Ние всички го обичаме“, прибави друго едно момиче. „Той е един от нас“.

Уайлд, както изглежда, е наш съвременник. Той умря в Париж преди 108 години, един изгнаник почти без приятели, беден, отбягван, презиран. Днес той е световно известен и почитан навсякъде. На гроба му има хиляди отпечатъци от устни. Той не би се дразнил от вниманието: той беше пионер на културата на знаменитостите. „Ако желаете да получите репутация и слава“, съветваше той, „използвайте всяка възможност да си правите реклама, Припомнете си латинската поговорка ‚Славата тръгва от собствената къща.‘“ На театралните премиери, десет минути преди да започне представлението, той по принцип се разхожда навсякъде в залата – по първия балкон, из предните редици, от двете страни на сцената. Носи екстравагантни дрехи, говори ексцентрични неща. Прави всичко възможно, за да бъде забелязан. И го постига.

Включително и в наши дни. Други викториански автори може би са по-четени (Дикенс, Конан Дойл), но никоя друга личност от викторианската епоха, колкото и да е прочута (не, не самата кралица Виктория) не продължава да живее като личност по начина, по който прави това Уайлд.

Но как така? В своето време Уайлд – нонконформист, бисексуален, ирландец – постигна слава и, за кратко време, богатство, чрез гениалност, чар и усърдие. Ние разбираме неговата жажда за известност. Ние споделяме неговата мания за младост. („Младостта е единственото, което си струва да се притежава“, писа той в Портретът на Дориан Грей). Хомосексуални или не, ние нямаме проблеми със сексуалността. Всъщност ние сме толкова силно на негова страна, че понякога забравяме факта, че повечето млади хора, от които той се е интересувал, са били почти момчета.

По времето на неговия арест и осъждане на затвор за хомосексуални простъпки през 1895, почти всички негови съвременници се отвръщат от него. За нас неговото поражение го прави само още по-привлекателен. Ние живеем във времето на трагичните мемоари. Колкото по-голяма е травмата ви – колкото по-тежко е било детството ви – толкова по-бързо вие се изкачвате по стълбицата на бестселърите. През 2008 Оскар би спечелил състояние. Осен публичното унижение той знае какво означава и лична душевна болка. Той има баща-женкар, брат-пияница и силно обичана малка сестра, Изола, която почива на десет години. Той пази кичур от косата й през целия си живот. (Освен това той има две доведени сестри, които умират при пожар). На семейно ниво, истинската трагедия на живота му е, че от момента на неговото падение му е забранено да вижда синовете си. (Уайлд е имал много недостатъци, но е бил всеотдаен баща).

Когато е освободен от затвора Рийдинг през май 1897, Уайлд веднага забягва във Франция. В наши дни, разбира се, той не само би бил засипан от издателски предложения, но и телевизионните студии сигурно нямаше да го оставят на мира – и той едва ли би им отказал. Той беше майстор (ако не и изобретател) на многозначителната миниатюра. („В старо време хората са имали колелото за мъчения; днес те имат пресата.“) Той сигурно би накарал Джереми Паксман[244] да се изпоти и с лекота би запушил устата на Джонатан Рос[245].

Уайлд смущаваше съвременниците си, защото поставяше под въпрос увереностите на своето време. Ние вече не разполагаме с такива уверености, така че с поведението, облеклото и афоризмите си той говори директно с нас. В един вкочанено-йерархичен свят, в едно време, в което мирогледът на всеки англичанин беше напълно англоцентричен, Уайлд – един ирландски интелектуалец – игнорираше бариерите на класата (той се държеше непринудено с всички, принцове и проститутки) и считаше себе си за гражданин на света. Той говореше няколко езика и беше пътувал в много страни.

В Лондон Уайлд живееше сред митотворците. Той е познат на Роберт Луис Стивънсън, създателя на Доктор Джекил и Мистър Хайд. Той е приятел на Брам Стокър (Дракула е публикуван в деня, в който Уайлд е освободен от затвора). В Дориан Грей, с портрета на тавана, Уайлд създава един мит, но чрез самия себе си, съзнателно, той създава още един, който е дори още по-силен.

Както при всички търговски марки, името е изключително важно. Той самият разбира това. „Започнах живота си“, казва той, „като Оскар Фингал О’флеърти Уилс Уайлд – едно име с две „О“, две „Ф“ и две „У“ … Но едно име, което трябва да бъде в устата на всички, не може да бъде прекалено дълго. Това е толкова скъпо в рекламите! Когато човек е неизвестен, многото имена са полезни, може би дори необходими, но когато вече е известен, той изхвърля няколко от тях, също като летателя с балон, който отхвърля ненужния баласт когато се издига нагоре … Вече изхвърлих всички освен двете останали мои имена. С времето ще изхвърля още едно. След един век приятелите ще ме наричат Оскар, а враговете – Уайлд.[246]

ДЖАЙЛС БРАНДРЕТ

Джайлс Брадрет (род. 1948) е писател и бивш политик от консервативната партия във Великобритания.

Коментари (5)

- 15-09-2008|Unregistered|Guest User

За гениите винаги има какво да се пише. ОСОБЕНО, АКО СА ИМАЛИ ТОЛКОВА ПИКАНТНИ ПОДРОБНОСТИ В ЖИВОТА СИ. Друг е въпросът колко добре се познават произведенията им днес от по-широк кръг читатели, а не само от специалистите. Работя в хуманитарна гимназия. За голямо мое съжаление много от учениците дори не са чували името на Оскар Уайлд когато постъпват при нас, а той има великолепни приказки. Различните училище дават различна подготовка по литература и обща култура на децата. Трудно е и да ги провокираш да прочетат нещо, което е писано преди век. Е, къде е тогава решението?

- 15-09-2008|Unregistered|Guest User  - Re:

Guest User писа:

Различните училища дават различна подготовка по литература и обща култура на децата. Трудно е и да ги провокираш да прочетат нещо, което е писано преди век. Е, къде е тогава решението?

Според мен – единствено в семейството, със собствените деца. Защото, докато човек си блъска главата над „проблемите на образованието“, току-виж пропуснал да забележи, че собствените му деца израстват като млади дивачета. Изобщо, да започваш първо със себе си, когато му търсиш кусури на тоя свят, ми се струва една много здравословна стратегия за справяне с живота ...

Ах, да – Оскар, разбира се, е велик! А моите деца позанават приказките му – защото съм им ги чел, при това много пъти.

- 15-09-2008|Unregistered|Guest User

аз съм голям фен на Оскар!

била съм на гроба му в Пер Лашез в Париж, снимала съм се с восъчната му фигура в музея на Мадам Тюсо в Лондон, прочела съм всичките му книги, преведени на български, харесвам неговия декадентски стил на живот, неговия непукизъм, неговото скандално поведение

харесвам още съчетанието между упадъчност и нежност, ранимост и агресивност

харесвам неговия ум, неговата свобода на съзнанието!!!

Балканите – реалност и измислици

Автор: Миша Глени

Рецензия на книгата Въображаемите Балкани от Мария Тодорова

Професор Мария Тодорова е понастоящем преподавател по история в Илинойския университет (Урбана Кемпейн). Тя специализира история на Балканите през модерния период.

Нейните публикации включватImagining the Balkans, (Oxford University Press, 1997), Balkan Family Structure and the European Pattern: Demographic Developments in Ottoman Bulgaria(American U Press, 1993), English Travelers' Accounts on the Balkans(16th-19th c.) (in Bulgarian, Sofia, 1987), England, Russia, and the Tanzimat (in Russian, Moscow, 1983; in Bulgarian, Sofia, 1980), както и множество статии и есета по социална и културна история, историческа демография и историография на Балканите през 19 и 20 век.

Защо толкова много хора на запад презират Балканите? Защо обитателите на този регион са разглеждани или като ирационални и кръвожадни бандити, най-щастливи когато прерязват гърлата на враговете си, или като некомпетентни клоуни в префърцунени униформи, които напомнят за средновековното минало? Би било трудно да се намерят хора от академичните среди или специалисти по Балканите, които да твърдят, че разпадането на Югославия е резултат от древни вражди. Но това мнение е упорито поддържано от западните медии и политици, включително от мнозина, които са участвали или все още участват в [решаването на] кризата и чието влияние подпомага разпространяването на такива митове.

Мария Тодорова, една българска историчка, която в момента преподава в университета Илинойс (Урбана-Кемпейн), се опитва да обясни особената форма на литературен и идеологически империализъм, наложен върху Балканите. Съзнателно използвайки Ориентализмът на Едуард Саид като източник на вдъхновение, Тодорова прокарва ясни различия между онова, което Саид нарича Среден Изток и нейната собствена изследователска сфера. Тя се позовава и на една друга авторка, Милица Бакич-Хейдън, за да опише процеса, чрез който Балканите биват представяни като място на „преплетени ориентализми“. От една страна регионът бива разглеждан като „непоправимо ориенталски“ защото е прекарал почти пет века като част от Османската империя. От друга страна, той несъмнено е част от Европа. Това противопоставяне е обобщено в две други, вече не употребявани, названия за Балканите: Турция-в-Европа и Османска Европа. Жителите им като цяло винаги са били бели и християни, но за голяма разлика от Средния Изток регионът никога не е бил колонизиран от западните сили, което направи от него нещо като склад за всякакви видове модерни фантазми.

Голямата източна криза от 1875, която обозначи началото на края на Османската империя, беше погребана през 1878 на Берлинския конгрес. Това е моментът, в който започва истински модерната история на Балканите и, заедно с това, множество от практиките, които днес погрешно биват приписвани на старинни балкански вражди. Решенията на конгреса, под председателството на Бисмарк, маркират една дълбока промяна в отношението на Великите Сили към застаряващата Османска империя. След всички предишни кризи в Изтока, Силите бяха си сътрудничили, за да запазят империята и да окуражат вътрешните й реформи, но в Берлин те се съгласиха, че тя не може да бъде спасена и започнаха да я разкъсват на парчета. Резултатът от всяка балканска криза оттогава насам, включително и съглашенията от Дейтона, е бил диктуван от Великите Сили.

Освен че започнаха (често произволното) нарязване на Балканите, което направи така, че собствеността върху големи парчета апетитна територия щеше да бъде оспорвана в бъдеще, съдбоносните империалистически решения взети в Берлин стартираха „голямата игра“ в централна Азия и, с по-брутална прямота, „боричкането за Африка“. Първоизточниците на конфликтите в Босна, Афганистан и Сомалия могат да бъдат проследени назад до решения, взети именно на конгреса от 1878.

Тодорова отбелязва сложния сблъсък между османското демографско наследство на Балканите и историческите претенции за територии, предявявани от появяващите се държави:

Нито исторически права (основаващи се на териториалния зенит на средновековните балкански държави), нито пък въпроси на самоопределението бяха нещата, които в края на краищата играеха роля при определянето на новите граници. Тези неща определиха най-вече противоречивите и несъвместими една с друга балкански иредентистки програми. Размерът, формата, степените на развитие, дори самото съществуване на различните балкански държави бяха почти изцяло регулирани от съображения на Великите Сили, следващи правилата на играта за баланс на силите. Както Бисмарк побърза да осведоми османските делегати на Берлинския конгрес през 1878: „Ако си мислите, че Конгресът се събира, за [да помогне на] Турция, то моля отворете си очите.“

Макар и притежаващи пълен делегатски статус на Конгреса, турските представители бяха допуснати само въз основа на мълчаливото съгласие, че трябва да отстъпят територия на когото и да било от избраниците на шестте други делегации.

Новите балкански държави бяха следователно допуснати в голямата европейска йерархия по покана на Великите Сили. Както стана ясно от дългия списък с условия, прикачени към тяхното признаване като независими държави, от тях се очакваше да знаят мястото си и да приспособяват към външните политики на онези Велики Сили, които проявяваха интерес към региона. Приемаше се без уговорки, че новите държави ще имитират идеологията на своите надзорници и, както посочва Тодорова, „съмнително е, че в една атмосфера, в която националното беше наложено като господстваща парадигма в Европа, като златен стандарт за една ‚цивилизована‘ политическа организация, имперската или която и да било друга алтернатива би могла да бъде жизнеспособна“. Неуверените елити на балканските държави нямаха друг избор освен да имитират европейския модел на национална държава със съпътстващия го национализъм. На Балканите политици, дипломати, писатели, географи, фолклористи и историци раздуха този национализъм още повече, особено през критическия период 1878 до 1914. Но гръбнакът на всичко беше Армията. Всички части на политическото тяло, търсейки вдъхновение, гледаха на север към Германия и на запад към Италия. Великият милитаристки модел, към който гледаха сърбите, българите, турците и, в по-малка степен, гърците и румънците, беше Прусия. Издания, спонсорирани от сръбската армия, широко възприемани като враждебни към всичко немско, възхваляваха в значителна степен прусашките военни традиции и способност за модернизация. Мнозина сръбски офицери получават образование в Германия, както го правят и множество българи и турци. От примерите на Италия и Германия, както и от поведението на Великите Сили, балканските строители на държави научават урока си – че силата определя историята. А силата означава силна държава, което на свой ред означава централизация и мощна армия. Това са не балкански, а западни традиции.

И все пак в умовете на западните политици и общественост новите балкански държави бяха част от един непрекъснат еталон на диво, агресивно поведение, простиращо се назад във вековете. Убеждението, описано от Тодорова с типична яснота, е че:

Балканските зверства … са очакваният естествен резултат от един войнствен етос, дълбоко вкоренен в психиката на балканските народи. Балканското насилие следователно е по-насилническо, защото то е архаично, породено от кланови общества, чиито архаични форми разкриват ‚дисхармоничния сблъсък между преисторията и модерното време‘. Този аргумент привидно взема пред вид факторите на околната среда (планински терен), икономиката (овцевъдство, коневъдство), социалните устройства (разширени фамилии, кланове, племена), за да обясни възникването на един културен шаблон. Неговият недостатък обаче се състои в това, че след като културният шаблон бива установен, той започва да живее собствен живот като неизменна структура и не се вземат пред вид драстичните промени, които са се случили в социалната структура на Балканите през последния век, макар и да съществуват интереси и ниши, които са по-малко повлияни от тези трансформации. Освен това сравняването на зверствата притежава и още един аспект. Скокът от средновековните бандити до съвременните въоръжени четници включва и сравнение на средновековното насилие (на което и двете формации са представители) с високо технологическото съвременно въоръжение, при което назадничавост се приписва не само на оръжията за унищожение, но и на извършителите.

Първата и втората Балкански войни от 1912 и 1913 се разглеждат широко като източници на доказателства за „средновековно“ поведение от страна на балканските войници. Но балканският национализъм и милитаризъм, намерили израз в тези войни, бяха много по-тясно обвързани с практиките и морала на империалистическите Велики Сили, отколкото с местни традиции. Балканските армии бяха до голяма степен финансирани от западни заеми, западни фирми им доставяха оръжия и други технологии, офицерите им бяха образовани и организирани от французи, германци, руснаци и англичани. Офицерският корпус ( а в случая с Турция – и командването) бяха съставени в немалка степен от хора от запада. Представители на Круп, Шкода, Шнайдер-Крьозо и Викърс участваха във войните като наблюдатели и пишеха доклади за ефективността на техните оръжия, използвани като реклама за превъзходството на техните продукти в сравнение с ония на конкуренцията.

Всичко, което хората на запад узнават за Балканските войни, е извлечено от доклада, публикуван в ранната 1914 от Комисията за разследване на причините и воденето на Балканските войни, публикуван от Фондацията Карнеги. Това е важен документ и членовете на комисията са сериозни, добронамерени хора. Ето тук един пасаж от въведението:

Онова, което в края на краищата успява да компрометира мира, основаващ се на въоръжена сила, е фактът, че днес Великите Сили очевидно не желаят да водят война. Всяка една от тях – Германия, Англия, Франция и Съединените Щати, за да назовем само няколко – е открила очевидната истина, че най-богатата страна може да загуби най-много от войната, и всяка страна желае мир над всичко друго. Това е толкова вярно, че тези две Балкански войни ни поднасят едно ново чудо – нека не забравяме това – а именно, активното и искрено съгласие на Великите Сили, които, изменяйки тактиката си, направиха всичко възможно да локализират военните действия до Балканите и станаха защитници на мира, който сами поставиха в опасност преди тридесет и пет години, по времето на конгреса в Берлин.“

Пет месеца по-късно, въпреки увереността на комисията в мъдростта на Великите Сили, империалистическото съперничество достигна зенита си, убеждавайки старшите членове на клуба да отклонят своите огромни икономически и технологически ресурси в един гигантски индустриален конгломерат на смъртта.

Невижданите кланета на Първата световна война изтласкаха пагубното социално и икономическо въздействие на Балканските войни на заден план. Но онези, които участваха в тях, получиха уникална възможност да хвърлят поглед върху онова, което двадесети век щеше да им предложи. Няколко от битките включваха сили, по-големи от най-мощната от наполеоновите армии. И това въпреки факта, че например Сърбия имаше население по-малко от три милиона. Българите мобилизираха 25 процента от мъжкото население, малко по-малко от половин милион души. Битките се характеризираха от окопна война и безжалостни обсади, както и артилерийски нападения срещу незащитена пехота и цивилни граждани. Всички страни освен Черна Гора и Румъния използваха срещу противника самолети, най-вече за разузнаване и разпръскване на позиви, но също и за частични бомбени нападения. За пръв път технологиите направиха възможно да се воюва по 24 часа в денонощието, тъй като мощни прожектори осветяваха противниковите защитни линии. Това не беше балкански начин на водене на война – това беше западен начин.

Яростната импулсивност на Балканите беше използвана като алиби от Великите Сили за прикриване на тяхната роля при различни престъпления или за посочване с пръст на страни, които бяха действали като неохотни или несъзнаващи участници в голямата борба на Великите Сили. „Голямото престъпление на Балканите“, обяснява Тодорова,

всъщност техният първороден грях, бяха изстрелите, отправени от Гаврило Принцип, които сигнализираха избухването на Първата световна война. Докато дори след македонското въстание от 1903, британският кореспондент на Graphic можеше все още да говори добронамерено за „добрите стари Балкани, където постоянно се случва нещо“, то 1914 изтри всяка двусмисленост. Изключително популярният Inside Europe (1940) на Джон Гънтър обобщава чувствата от другата страна на Атлантическия океан: „невероятна обида срещу човешката и политическата природа е това, че тези окаяни и злочести малки държави на Балканския полуостров могат да водят едни с други разправии, които водят до световни войни. Сто и петдесет хиляди млади американци умряха поради събитие, случило се през 1914 в едно покрито с кал примитивно село, Сараево. Отвратителни и почти нецензурни зъбения в балканската политика, отчасти неразбираеми за западния читател, все още са от изключително значение за мира в Европа, и може би и в света.“

Именно поради мистерията и неразбираемостта, поради чувството, че този район е „център на някакъв въображаем водовъртеж“, американци, англичани, французи, германци и руснаци успяха да прехвърлят голяма част от вината за последствията от техните имперски борби върху група наивни студенти-националисти от босненската провинция. Балканите никога не са били бурето с барут, а просто едно от многото приспособления, които можеха да послужат като негов детонатор. Бурето с барут беше Европа.

Когато Югославия се разпадна през 1991, Тодорова сигурно е изпитвала усещането за déjà vu. Понятието „Балкани“ почти не беше използвано през комунистическия период. Четири от страните бяха обединени под фразата „Източна Европа“, докато Гърция и Турция бяха „южният фланг на НАТО“. Югославия беше хвалена както в Москва, така и във Вашингтон като модел на прогреса, а румънският лидер Николае Чаушеску, най-грозният сталинист в източна Европа, беше честван и превъзнасян във Вашингтон, Лондон и Токио – метафорите за Дракула започнаха да наводняват страниците на западната преса едва след като той беше разстрелян. Дотогава той беше един добре дошъл трън в окото на Москва.

Навикът за гледане отвисоко към хората на Балканите не е ограничен само до някоя от секциите на западната интелектуална йерархия. Тодорова цитира двама западни учени, обясняващи от либерална перспектива значението на изнасилванията, извършени по време на босненските и хърватски войни:

Изнасилването има за цел да унижи противника колективно. За какво си мислят първо изнасилените жени? За нещо различно от австрийските, американски или английски жени. Ония биха се запитали: защо точно аз? Те биха получили подкрепа от семействата си, но биха мислили най-вече от лична гледна точка. А тукашните жени мислят първо за съпрузите, децата, родителите и роднините си – те мислят за срама. Ето как могат да бъдат обяснени множеството изнасилвания. Те са символични актове, чиято цел е да достигнат противника в неговата цялост.

Както отбелязва Тодорова:

Това категорично твърдение, писано от мъже относно това какво си мислят изнасилените жени, не се основава на социологически наблюдения или анкети … то не прави разлика между различни групи жени, основаващи се на образование, занятие или други критерии, то обединява в едно всички югославски жени и ги конструира като културен вид, който е много по-различен от една конструирана по подобен начин група австрийски, американски или английски, тоест западни, жени. Това е типично за … безотговорността, с която прекомерно обобщени категории биват използвани в академичния дискурс, въпреки свидетелствата за съмнителния отзвук, който те придобиват в не-академични среди.

За да коригираме поне малко тези недоразумения, ето тук някои по-малко познати факти за Балканския полуостров, които никога не се появяват по вестниците. За онези, които биха искали да защитят Балканите, но не знаят как, те могат да се окажат полезни при разговори относно това колко безнадеждна била ситуацията там.

1. Единствената страна-съюзник на Оста, която отказа да изпрати своите еврейски граждани в нацистките концентрационни лагери, е България.

2. В битката при Галиполи имаше два пъти повече турски жертви, отколкото такива на съюзниците (турците, освен ако искаме да го забравим, защищаваха собствената си територия).

3. Най-жестокият момент на насилие в балканската история в смисъл на жертви и териториално разпространение на бойните действия е директно следствие от решението на Хитлер да окупира Гърция – насърчено от неуспешния опит на Мусолини да окупира страната през 1940. Нацисткото решение от 1941 да се разчлени Югославия беше съпровождано от установяването на една брутална фашистка администрация в Хърватска, която беше изцяло непредставителна за политическите желания на хърватския народ. Преди Павелич да бъде установен в Хърватска, не е имало исторически свидетелства за масово насилие между сърби и хървати.

4. Сталинистките диктатури, които бяха установени в Румъния и България, бяха наложени в съгласие с едно споразумение между Сталин и Чърчил. В замяна на предаването на тези територии под съветско влияние, на Чърчил, а по-късно и на Труман, беше дадена свободата да смажат комунистическия бунт в Гърция, който беше на път да завземе властта, с минимална чужда помощ.

5. От 1989 насам, правителствата и народите на Румъния, България, Македония, Албания и Гърция, постоянно са се противопоставяли на опитите на различни националисти да дестабилизират локалната или регионална политика.

6. Основните жертви на санкциите, наложени от ООН срещу Сърбия, бяха съседните страни. България например, е губила по около два милиарда долара годишно. Въздействието на войната върху икономиките на западна Европа и Америка е минимално. ООН отказа да даде на България каквато и да било компенсация.

Докато действащите лица на западната култура не успеят да прозрат предразсъдъците си срещу Балканите като такива, забележителните работи на Тодорова и други като нея ще си останат до голяма степен неизползвани на запад. А това би било трагедия.

1999 г.

(Превод със съкращения.)

Източник

МИША ГЛЕНИ

Миша Глени (род. 1958) е британски журналист и специалист по югоизточна Европа.

Коментари (9)

- 15-09-2008|Unregistered|Guest User

Най-после една книга, излязла в Америка, която се опитва да предложи на слабо интересуващите се от света американци по-задълбочен прочит на Балканската история. Лично аз не съм харесвал Миша Глени, защото винаги съм смятал --правилно или погрешно, не мога да съдя--че се опитва да извади лични дивиденти от наблюденията си върху Балканите, които винаги е представял през призмата на Британските интереси. Този път той сякаш правилно е прочел книгата на М.Т. и й е отдал заслуженото в тази рецензия. Анализът на М.Т. изглежда твърде логичен, за да бъде игнориран. Той е полезен, доколкото т. нар. Велики сили са поставени в правилен контекст и те би трябвало по някакъв начин да признаят своите интереси на Балканите и да ги превърнат в модерна политическа стратегия, която се съобразява с особеностите на този регион. Това едва ли ще стане, дори при една нова Обама администрация, затова историческият анализ едва ли може да утеши потърпевшото от--или изнасилилото--историята население на Балканите. Що се отнася до това дали този анализ на М. Т. наистина се интересува от социално-психологическите и културни корени на Балканския хаос и изостаналост (в английския език думата "балканизация" е синоним на враждебен, самоунищожителен безпорядък), позволявам си да се съмнявам. Но поне той е една основа, върху която може да се започне по-сериозен анализ на национализмите в тези страни и на неспособността им да установят демокрация, независимо че след 1989 се радват на сравнителна незаинтересованост от страна на Великите сили. Аз бих приел истините в един роман, какъвто е например трилогията на Владимир Зарев "Битието-Изходът-Изборът", за много по-меродавни по отношение психологията на народа от моята родна България от всякаква научна историческа социология.

Златко Ангелов

- 15-09-2008|Unregistered|Zlatko Anguelov

Прави неприятно впечатление, че коментарът на Миша Глени, публикуван в London Review of Books през 1999 г. (!) не е рефериран, а под него е сложена датата 14 септемврил 2008, която подвежда. Многозначителен е фактът, че книгата на М.Т. досега не е получила по-сериозно разпространение в САЩ и не е предизвикала интерес и поради това почти 10-годишното закъснение, с което дори един българин живееш в Германия като Златко Енев се сеща да публикува рецензията за нея трябва да стане ясна на читателите на Либерален Преглед.

- 15-09-2008|Unregistered|Златко Енев  - ОК

Добре, сега на края на статията е посочена коректната година на публикуване. А що се отнася до датата 14 септември, то тя се отнася до превода, а не до изходния текст (който освен това е преведен само отчасти, както е указано в края на превода). Тук на сайта има няколко текстове, които са по на 30, 40 и повече години. Във всички тези случаи датата в „Либерален Преглед“ се отнася до превода, а не до оригинала.

Впрочем, не разбирам защо коментарът е публикуван два пъти (веднъж в цитат), така че ще си позволя да изтрия втората му версия. Ако това е недоразумение, моля коригирайте ме.

- 15-09-2008|Unregistered|Златко Енев  - Великите сили и съвременността

Самият аз мисля, че понятието „Велики сили“, използвано извън историческия контекст, в който (напълно коректно) го поставя Тодорова, започва да подвежда. Искам да кажа, че обединена Европа прави това понятие излишно (и, надявам се, дори безсмислено) в европейския контекст, пък и извън него. Традиционните европейски „Велики сили“ вече отдавна не съществуват в смисъла, използван в тази статия – като империалистически играчи в една игра на взаимно балансиране и удържане. Що се отнася до самата обединена Европа, то аз съм склонен да вземам напълно на сериозно нейните претенции да провежда една напълно нова геополитика, определяна преди всичко от решителния отказ за провеждане именно на този тип силова политика. Не че Европа не се бори за влияние, просто средствата на тази борба вече са по-различни. (Оттук и разцеплението между „стара“ и „нова“ Европа, като втората – бидейки всъщност онази с много по-остарял, силов и наследен от комунизма манталитет – все още отказва да приема нежеланието за прилагане на сила като мъдрост, а го възприема като слабост; 2003 - Ирак, 2008 – Грузия).

Или, казано по-кратко: днес на Балканите борбата между „Великите сили“ (в сегашния исторически контекст – САЩ и Европейския Съюз) приема форма, която е много по-различна от онази от миналото. „Сравнителна незаинтересованост“ няма и не може да има – в края на краищата през Балканите минава един от най-важните енергийни коридори в Европа – но това не означава, че конфликтите и разногласията се намират на същото взривоопасно ниво, което ни е познато от миналото. И, както виждаме, Югославските войни са на път да останат в историята без да издраскат в нея следите, които почти винаги са оставяли по-раншните конфликти в региона.

Коментарът ми е призив за малко повече оптимизъм. Обединена Европанаистина предлага алтернатива – една алтернатива най-вече на собствената си история. А това означава: и на „великосиловата“ политика.

- 18-09-2008|Unregistered|Guest User

Интересно ми е колко успешни са информационните табута: моето поколение на миналите 70 години живо се е интересувало от споразуменията между Чърчил и Сталин, но никога не съм чел за конкретен пазарлък за изгонване на комунистите на генерал Маркос от Гърция - трудно ми е да повярвам, че задушаването на демокрацията в цяла източна Европа за две-три години след втората войната е станало с предварителното съгласие на Западните сили?

- 21-09-2008|Unregistered|Guest User

ОТКОГА ГАЛИПОЛИ Е ""СОБСТВЕНА ТУРСКА ТЕРИТОРИЯ"???!ЕТО КАК СЕ ПОДМЕНЯ И ФАЛШИФИЦИРА ИСТОРИЯTA!

- 21-09-2008|Unregistered|Guest User  - Галиполи

Guest User писа:

ОТКОГА ГАЛИПОЛИ Е ""СОБСТВЕНА ТУРСКА ТЕРИТОРИЯ"???!ЕТО КАК СЕ ПОДМЕНЯ И ФАЛШИФИЦИРА ИСТОРИЯTA!

От земетресението през 1354 година насам. Какъв е вашият проблем, уважаеми?

- 22-09-2008|Unregistered|Guest User  - за учителите

Хм, не знам дали не съм прекалено скептичен, но се улавям, че си задавам въпроса: „А не си ли търсим отново виновници?“ Така де, каквото и да се случи в нашата история, все някой друг ни е виновен. Турците ни направиха ориенталци, руснаците ни направиха комунисти, после комунистите ни накараха да преименуваме турците ... Сега пък някак излиза, че европейците са ни научили на партизанщина и национализъм.

Та, питам се де – наистина ли сме толкова добри ученици или просто не ни стига куража да си признаем, че много обичаме да висим на опашки (и най-вече на оная, най-дългата от всички, дето й викат „История“) Я ми отворете очите малко, че нещо хич не мога да се ориентирам.

- 03-10-2008|Unregistered|Guest User

Рецензията е доста повърхностна. Вместо да представи основната теза на Тодорова в общи линии, авторът се е впуснал в пререзказ на балканската история, и то без да я познава задълбочено. Ще посоча само някои учудващи несъответствия в текста:

"Българите мобилизираха 25 процента от мъжкото население, малко по-малко от половин милион души." От тези думи следва, че населението на България тогава е било под 4 милиона, докато то в действителност е повече. В същност, най-голямата численост, която достига българската армия през Първата световна война е 890 хиляди души - мобилизационно усилие, недостигнато може би от никой друг участник във войната.

"Най-жестокият момент на насилие в балканската история в смисъл на жертви и териториално разпространение на бойните действия е директно следствие от решението на Хитлер да окупира Гърция – насърчено от неуспешния опит на Мусолини да окупира страната през 1940." Надали това е най-жестокият момент на насилие в тази история, както като жертви, така и като обхват.

"Сталинистките диктатури, които бяха установени в Румъния и България, бяха наложени в съгласие с едно споразумение между Сталин и Чърчил. В замяна на предаването на тези територии под съветско влияние, на Чърчил, а по-късно и на Труман, беше дадена свободата да смажат комунистическия бунт в Гърция, който беше на път да завземе властта, с минимална чужда помощ. Когато се е сключвало споразумението между Сталин и Чърчил, никой не е имал и хабер, че няколко години след това в Гърция ще има гражданска война. Гърция е отстъпена он Сталин на Запада, но не в замяна на България и Румъния, които по това време вече са му били в ръцете, а по-скоро срещу Чехословакия.

Мисля, че това е достатъчно, за да покаже познанията на Миша Глени по балканска история. Ако такива са "специалистите" по Източна Европа, то какви ли са неспециалистите...

От оградата до обяд

Автор: Жанина Драгостинова

Дюстабан съм. Плоско ходило. Не мога да стоя дълго време права, а камо ли с часове да марширувам. Получавам силни болки в прасците. Не е за разправяне. В началото на тази седмица обаче изведнъж, както си стоях на място пред телевизора, болката пак се появи. Потегли от петите нагоре. Разбрах и причината – по телевизията министърът на образованието ни поздравяваше със светлия празник на културата и славянската писменост 24 май. Мърдаше очила и мустаци също като Граучо Маркс. Уж говореше за възвишената роля на образованието, а най-отпред на катедрата му се мъдреше знамето на НАТО.

Какво общо има с болката в краката ли? Ами тя се появяваше в ученичеството ми винаги около 24 май. Седмица преди това ни строяваха в двора на гимназията и почваше маршировка. Подготовка за манифестацията. Учителят по военно подскачаше около ни и се дереше. В тия дни човечецът даваше всичко от себе си, само и само редиците да са прави като конец. Както на повечето учители по военно и на този се приписваха думите „Ще марширувате от оградата до обяд“. Ние наистина го правехме. От оградата – докато почнат да ти се вият цветни кръгове пред очите. Това обикновено се случва по пладне, когато слънцето се вдигне.

След празника учителят по военно идваше с кърпа, увита около врата. Шептеше. Звездният му миг бе преминал и силите го бяха напуснали след манифестацията. Съжалявах го, но в същото време дълбоко го ненавиждах. Заради дюстабана ми.

Мислех, че всичко това е вече минало. Но телевизорът ме опровергава – пред образователния министър стои военно знаме. Преставам да го слушам, защото явно думите му за българската наука ще са предпоследни. Замирисва ми на военно обучение. На трамбоване от оградата до обяд.

Вече пети ден болката в краката не ме отпуска. Но пък от друга страна стойката ми се изправи. Ранете назад, коремът глътнат. Усещам, че се движа из къщи с бодра стъпка.

Онзи ден малкият ми син се прибира у дома и размахва знаменце на НАТО. Раздавали им ги в училище. Гледам го – и той ходи бодро. Може би това да е смисълът на образованието, казвам си. Да ходим бодри и изпъчени.

Вечерта двамата ми сина се скарват над кое легло да виси знаменцето. Детска им работа. Уж пораснаха, пък още се дърлят за глупости. Малкият е много ядосан. Взима лист хартия и му написва гневна бележка: „Бате, ти си масен къртов“. Искал е да каже „мазен картоф“, но какво значение има вече правописът в система, където маршировката стои на по-почетно място от знанието. Още повече, когато ти се налага да отвоюваш своето с юмруци. Големият му се присмива за невежеството. Но малкият успява да го измами и да му свие знамето. Победителите не ги съдят, ако и плоскостта да не е в ходилата, а в главата.

По телевизията върви анкета с възторжени граждани. Репортерът ги пита колко букви има в българската азбука. Гражданите се колебаят между 28 и 32.

Стига си затъпявала с тая телевизия, казва мъжът ми. Марш в кухнята, шегува се той. Краката ме наболяват, но тръгвам. Нали не искам да ме изхвърлят от строя. Дали да не измоля знаменцето от детето и да го закача в кухнята. Ще ме държи изпъчена. Ще си обознача територията. Ще бъда като министър на образованието.

Хайде, чао, че ще ми изгорят къртовите…

ЖАНИНА ДРАГОСТИНОВА

Жанина Драгостинова (род. 1962) е българска журналистка и писателка. Дебютната й книга Твоята история. 52 седмици от началото на 21. век събира 52 очерка, публикувани преди това във в. „Дневник" и сп. „Паралели". В края на 2006 г. издателство „Колибри" издава сборника й Моята история. Де е България?.

Коментари (4)

- 15-09-2008|Unregistered|Guest User

Стига си затъпявала с тая телевизия, марш в кухнята!

Супер як сексистки виц:))

- 23-09-2008|Unregistered|Guest User  - От оградата до обяд

Тъпо като от българска журналистка с промит мозък и една камбанчица в него - лошото НАТО, лошата Америка. Това е всичко, което знаят. Не съм убеден, че са добри поне в кухнята, сигурно не ползват картофи - нали и те са от Америка. Българско образование, българска убогост.

- 23-09-2008|Unregistered|Златко  - Re: От оградата до обяд

Guest User писа:

Тъпо като от българска журналистка с промит мозък и една камбанчица в него - лошото НАТО, лошата Америка. Това е всичко, което знаят. Не съм убеден, че са добри поне в кухнята, сигурно не ползват картофи - нали и те са от Америка. Българско образование, българска убогост.

Хайде сега, моля без павловски реакции. Едно време трябваше да се критикува Америка – сега пък вече не може. Жанина не обича военните истории, независимо дали са „соц“ или „ами“. Аз пък не виждам защо това трябва да се нарича убогост. Сакън ако човек от малко се осмели да се обяви против поредната пропагандна инсталация – тозчас ще го захапят партизаните. Я не им е достатъчно патриотичен, я не достатъчно русофобски, я друго такова нещо. И какво се е променило в сравнение с преди двайсет години? Нищо друго, освен посоката. Инак и тонът, и съдържанието все същите. Дайте да набием сега оня там – батьо отзад ще помага (едно време руски батьо, сега американски). Е-е-е, стига де, докога все с тия детинщини ще я караме?

- 18-03-2009|Unregistered|Нина Кръстева

С удоволствие чета

Двама са малко, трима са много

Автор: Кристин Димитрова

Отвори ми Дора. Беше облечена в комбинация от черни дрехи с различен произход, част от тях вероятно пребоядисани. Така си ходеше и в училище.

– А, ти ли си? Влизай – каза тя, докато се мъчех да преценя по изражението й дали не идвам в неудобно време. Такова нещо трудно можеше да се разбере. Лицето й беше изрядно гримирано, сякаш се готвеше да излиза. По време на разговор имаше навика да вади едно кръгло огледало и да си поправя грима, въпреки че само сложен оптичен уред можеше да долови някакво изменение.

Тръгнах по дългия коридор към кухнята сред все по-сгъстяващите се кълба цигарен дим. В тази къща имаше огромен хол, който се ползваше за официални лица, но мен, като посветена, ме въвеждаха зад олтара. В кухнята, с евтина цигара в ръка и очила на върха на финия си нос, седеше надвесена над масата майката на Дора и препрочиташе „Скитникът евреин“. На стената висеше увеличена детска снимка в рамка – беше Дора до торта за рожден ден с обозрим брой свещи. До нея имаше портрет на баща й – ретуширан, по вкуса на някогашната художествена фотография. В ъгъла на рамката му беше мушната друга, по-малка снимка. На нея се виждаше висока млада жена със северна красота и фин нос. Разликата в годините беше разлика в килограмите, но аз знаех, че това е майката на Дора, леля Ева. Тя мушна очилата си между страниците като книгоразделител и се надигна да ме посрещне, избутвайки масата напред с импозантния си корем.

– Ооо, мойто момиче, мойто момиче, ти ни забрави! Седни сега да пием по едно кафенце. Дорче, имаме ли кафе?

Дора изгледа зверски майка си и без да отговори, извади от различни шкафове очукана метална кутия с кафе, захарница, лъжичка, джезве, цедка и чаша и отчетливо удари всеки един от предметите върху масата.

– Какво правиш сега, казвай – попита леля Ева.

– Дойдох да се видя с Дора.

– Чудесно, откога не сме се виждали! – каза леля Ева и си запали нова цигара в поза на слушател. Тя беше от ентусиастите, които участваха. Дора изсумтя.

– Аз нещо да не би да ви преча? – с недоверие попита леля Ева, като гледаше към мене за отговор.

– Не, разбира се, че не – побързах да кажа аз. Не знаех обаче дали отговорът ми е коректен спрямо Дора. Ако искаше да си поговорим насаме, вече беше невъзможно. Тя винаги споделяше някакви тайни за разтърсващи преживявания. Животът й се състоеше от безработица и разтърсващи преживявания. Винаги ми е приличала на сърфист, чиято основна цел е да се задържи над бурното вълнение. От такъв човек не може да се очаква, че ще се грижи и за посоката.

Дора се тръшна на стола срещу майка си и запали един „Ротманс“. Пушеше други цигари, с друга запалка. Изрядното й лице се съсредоточи в дима. Мълчанието й, гъсто и красноречиво, изпълни половината кухня и започна да охлажда дясната ми страна.

– Кажи сега, как вървят изпитите?

– Вървят – казах набързо и погледнах Дора. Тя пушеше тържествено, съсредоточено, като жрица пред жертвоприношение. За да изглеждам по-учтива, добавих: „Оставих един за есента. Догодина завършвам.“

– Браво, момичето ми. Браво. Ти знаеш как да се оправяш в живота.

Каза го без ентусиазъм, без злоба, без радост, без завист. Както папата благославя добралите се до него вярващи.

Дора метна запалката си в средата на масата, стана рязко и без да срещне погледа на която и да е от нас, излезе от кухнята. Затвори вратата с трясък и тежките й стъпки се отдалечиха по коридора. Поредица от гърмящи врати трасира пътя й из къщата. Приветливото изражение на леля Ева се смени с нескрита тревога.

– Моля те – каза тя полушепнешком, – повлияй й. Тебе ще те послуша. Вече съм вдигнала ръце. Помниш ли апартамента, дето й го приписахме с баща й, за да има къде да живее един ден? Толкова сме пестили за него. Миналата година Дора го продаде.

– Знам – казах аз. Всички общи познати знаеха. Тогава Дора беше постигнала онзи лукс на живота, който максимално се доближаваше до представите й.

– Е, тогава тя искаше със сумата да си купи кола и магазинче в центъра. Каза ми: „Тъй и тъй с това средно образование не мога да си намеря свестна работа, трябва отнякъде да припечелвам. С колата ще карам стоката, от осем до осем ще работя, колко му е.“ Изкара и шофьорски курс. Баща й отначало не искаше да чуе, после аз го убедих. Казах му: „Недей така, не стой на пътя й, в края на краищата неин си е апартаментът.“ Нали виждаш – майка съм, не мога да не помогна. Само че тя купи колата, а магазинчето – не. Парите поне останаха. Сега обаче я подозирам, че тайно ги харчи. Всяка вечер излиза с едно перекенде, Жоро, дето й беше инструктор по кормуване. Кормуването свърши, викам й, каква работа имате още с тоя. О, ама ти не си го виждала. Един такъв мазен-мазен, с кожени гащи, татуирал си някаква змия около врата. На тая възраст по-добре да си беше татуирал олисялото теме. Толкова години работя с хора, все нещо съм научила. Всяка вечер – по заведения. Викам й: „Дорче, тия пари откъде са?“ А тя: „Остави ме на мира, знам какво правя.“ Не дава и дума да й се каже. Заплашва ме, че ще се самоубие. Добре де, ама аз бях дотук. По цял ден седи вкъщи – ни работа търси, ни нищо. Баща й много се ядосва. Какво, казвам му, да я изгоня на улицата ли? Пък аз – да не ти показвам какви са ми изследванията. Броени дни ми остават.

По коридора се чуха приближаващи се стъпки и леля Ева млъкна гузно. Вратата рязко се отвори и Дора моментално се ориентира за какво сме говорили. Леля Ева се надигна, промърмори, че трябвало да простира, и излезе от кухнята. Дора сипа кафетата и седна срещу мен.

– Не мога да я издържам вече. Непрекъснато ми се бърка в живота. По цял ден седи вкъщи, никъде не излиза. Само ме дебне. Вчера седим с Жоро в хола, гледаме филм, а тя: „Жоро, включи моля ти се на първа, да видя новините“.

– А ти защо продаде апартамента? Сега можехте да живеете там.

– Продадох го, защото ми трябваха пари. Точно с парите от апартамента успях да се запиша на шофьорски курс. Исках да си купя магазинче, да се хвана малко с търговия.

– А защо не се хвана?

– Миналата година изглеждаше добре. Сега няма никакъв смисъл. Данъци, глупости – вече въобще не се печели. Какъв беше тоя мой късмет, не знам. Жоро... ти не си го виждала, нали? Страхотен мъж е, прилича на Боно от Ю Ту, с татуиран дракон на шията. Много свестен тип. Решили сме да заминем за Щатите. Ох, веднъж да потръгне отнякъде! А майка ми по цял ден ме дебне и само ме пита какви пари харча. Вече нямам право и на нормален живот. Щом звънне телефонът, първа скача да чуе кой е. Когато някой ми дойде на гости, тя сяда до нас – да не изпусне нещо. Поставила си е за цел да ме скара с всичките ми приятели. И на тебе ти говореше против мене, нали? Непрекъснато ми внушава, че съм някаква отрепка. Иска да ме изкара, че не знам какво правя. Аз да не съм ИДИОТ? – Последните думи бяха изкрещяни с такава сила, че майка й и в отсрещния блок да простираше, пак щеше да ги чуе. – Дебне ме на всяка крачка.

– Е, къде да иде жената, това й е къщата – казах аз възможно най-внимателно.

– Тази къща е и моя, аз тук съм се родила. Но тя ще ме унищожи един ден, ще видиш. Просто ще се самоубия и край или – тук Дора стана много сериозна – аз нея ще унищожа. Помни ми думата.

Кафето ми беше свършило, изгасих цигарата и се сбогувахме. Тръгнах си с неопределено тягостно чувство.

Минаха шест години, в които сякаш изчезнахме една за друга. Нито срещнах Дора случайно, нито чух нещо за нея, нито аз я потърсих, нито тя ме потърси. Един ден, на връщане от работа, реших да се отбия през дома им. Когато звъннах, в главата ми се преплетоха много въпроси, чийто основен тон беше кого ще заваря да живее сега в тази къща.

Отвори Дора, облечена в обичайния си черен цвят.

– А, ти ли си? Влизай – каза тя и ме поведе към кухнята. Там, сред кълба дим леля Ева препрочиташе „Вечната Амбър“.

На портрета на мъжа й висеше черна лентичка.

КРИСТИН ДИМИТРОВА

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватска и Швеция.

Коментари (1)

- 15-09-2008|Unregistered|Guest User

Темата майка-дъщеря е много болезнена за мен. Твърде различна съм от майка си и все сме в конфликт. Разбира се, че се обичаме истински и тя ми помага много и до ден днешен. Отгледа ми детето. Сега аз съм майка на голяма дъщеря и вече гледам на живота от друг ъгъл. Много ми хареса разказа и за пореден път открих, че жените сме много проклето и издържливо племе!

Бисера

Орлето

Автор: Евелина Ламбрева

Казваше се Петер, но в планинското градче всички го знаеха като Орлето. Работеше съвестно и мълчаливо в супермаркета като общ работник. Външно по нищо не биеше на очи, но заговореше ли го човек, той поглеждаше настрани и отговаряше несвързано. Избягваше да среща хорските погледи. Понякога вдигаше сините си очи към небето и въздишаше, сякаш носеше на раменете си тежък товар.

Не обичаше да го назовават по име. Обърнеше ли се някой към него с „Петер!“, изстрелваше стереотипно: „ Аз съм Орле, родено в корема на кит! Прераждам се на всеки два билиона години, коля се и се прераждам, коля се и се прераждам! Прелитам над океаните от Аляска до Бяло море, коля се и се прераждам – орле в корема на кит!...“

Живееше уединено в старата къща на родителите си, които бяха отдавна починали. Имаше в двора си една стара ела, от която, щом дойдеше пролет, чупеше клонки, виеше венчета и ги окачваше там, където прекарваше деня си.

В къщата му всичко бе вдигнато на въжета на 20 сантиметра от пода – леглото, столовете, масата, малките шкафчета, където държеше дрехите си, поставката, върху която стоеше котлончето. От тавана висяха също на въжета спуснати тенекиени кутии, пълни с вода. Водата имаше за него сякаш особено значение.

В градчето се говореше, че когато бил млад, Орлето обичал много една жена на име Паулина. Били толкова прекрасна двойка, че когато в неделя излизали заедно на разходка, всички по главната улица се спирали и им се възхищавали. Цялото градче се радвало на любовта им, а когато се зашушукало, че скоро ще има сватба, всички я зачакали с нетърпение.

Петер и Паулина не дочакали сватба. Един ден рано на пролет отишли на разходка край езерото. Петер седял на брега и запленен от красотата й, гледал как любимата му тичала по дървеното мостче да хвърли храна на лебедите и дивите патици. Внезапно се строшили няколко дъски под краката й и Паулина паднала в ледените води. Докато пристигне Петер, дебелите й дрехи я повлекли към дъното и се удавила...

Оттогава Петър изведнъж се променил. Не позволявал да го наричат повече по име, мълчал и заживял сякаш в друг свят. Един ден, докато пиел лимонада през обедната почивка пред супермаркета със свой колега, неочаквано вцепенил поглед в облаците, вдигнал ръка, щракнал с пръсти и изрекъл: „Старата отива към небето...“. В този миг наистина била починала и майка му. След смъртта й се затворил напълно...

Сутрин тръгваше рано за работа и когато минаваше през все още сънливите улици на градчето, се провикваше: „Добро утро на всички добри хора!“. След това млъкваше, работеше усърдно, а като се прибереше след работа, се занимаваше с дворчето си. В градчето гледаха на него със страхопочитание и уважение.

Тази неделя в планинското градче имаше панаир. Беше слънчево лято и хората бяха наизлезли около шарените сергии и люлките, разположени край езерото. Чуваше се музика, миришеше на захарен памук, някакъв фокусник гълташе огън на площадчето и децата се заливаха от смях.

Орлето, облякъл бяла риза и скръстил ръце зад гърба си, се разхождаше кротко по една странична, по-обезлюдена алея, досами водата. Наоколо притичваха само деца, чиито родители се бяха спрели някъде на сладка приказка с познати. Децата се гонеха, слизаха надолу по брега, плискаха се с вода и крещяха. Орлето ги наблюдаваше полуусмихнат и очите му ги милваха като отломъци от лятното небе.

– Хайде да играем на приказката „Дивите лебеди“ – викна момиченце. – Аз ще съм лошата царица, а ти Диана, ще си Елиза, искаш ли?

– Искам! – откликна другото момиченце.

– Тогава иди и се покатери на ей онзи камък там, дето е вътре в езерото, и чакай, докато се съберат лебедите! Давид, ти ще си царят и ще стоиш със свитата си тук. Когато дойдат лебедите, ти Елиза-Диана, трябва да им хвърлиш изплетените от коприва ризи. Ето, наскубах ти малко трева, уж, че това са ризите. Отивай!

– Добре! – каза момиченцето, което поиска да играе Елиза, и се запъти към големия камък, който стърчеше на петдесетина метра до брега от водата.

Орлето сбърчи чело. Тревога се изписа по лицето му. Очите му придобиха сивкав оттенък, сякаш изведнъж неканен облак бе пропълзял по ясното небе. Затрепера. Детето държеше в едната си ръчичка наскубаната трева, а с другата се мъчеше да пази равновесие, докато се препъваше по камъните към най-големия от тях.

– Върни се! Върни се! Чуваш ли?! – изкрещя изведнъж Орлето.

Момиченцето се уплаши и вместо да се върне, напротив – опита се още по-бързо да достигне големия камък.

Орлето ръкомахаше възбудено и продължаваше да крещи „Върни се! Чуваш ли?!“

Детето се уплаши още повече, подхлъзна се и падна във водата. Макар и близо до брега, езерото беше дълбоко, а момиченцето явно не можеше да плува. Децата се разпищяха и хукнаха да търсят родителите си.

– Паулина! Паулина!- изрева Орлето, на няколко скока стигна големия камък и се хвърли в езерото.

Малката махаше безпомощно с ръце, водата заливаше лицето й, тя гълташе вода, задавяше се, мъчеше се да кашля, но опиташе ли се да поеме дъх, нагълтваше още повече вода. Орлето я достигна, сграбчи я под мишница и започна бавно да се придвижва към брега, като с мъка я задържаше над водата. Събраха се хора. Майката на Диана стоеше като вцепенена. Когато от езерото, олюлявайки се, излезе Орлето на ръце с малката й дъщеря, която махаше с ръце и прегракнало плачеше, майката се спусна към него:

– Орльо... благодаря ти! Бог те е пратил...!

– Казвам се Петер! – извика Орлето и всички онемяха.

Оттогава, когато рано сутрин гласът му като камбанен звън разбуждаше сънливото градче с познатото „Добро утро на всички добри хора!“, хората се усмихваха с умиление от топлите си постели и имаха чувството, че ги буди сам Бог...

ЕВЕЛИНА ЛАМБРЕВА

Евелина Ламбрева (род. 1963) успешно съчетава медицинската професия с литературното творчество. Тя е автор на стихосбирките Скок към слънцето (2006; 2006), Затворен прозорец (2007), Между Матерхорн и Шипка (2007), Sammle mich..." (Цюрих, 2008), на сборниците с разкази Влакът за Амстердам (2008) и Unerwartet (Люцерн, 2008)

Коментари (1)

- 16-09-2008|Unregistered|П.  - Орлето

Магнетично! Поздравления за авторката! Хубаво е да започва денят с такъв разказ.

Ехо в тъмното

Автор: Дейвид Ремник

В страната на Съветите, гласът на Кремъл беше навсякъде, една всеприсъстваща реалност-чрез-радиото, която предшестваше с години антиутопията на Оруел. Ленин и Троцки разпалваха революцията най-вече в печата – във водещите статии на Искра и Правда, в неистовите позиви, разпространявани по събрания в Санкт Петербург и по-късно препечатани вДесет дни, които разтърсиха света. Но водещият инструмент за пропаганда при Йосиф Сталин беше една технология, позната под името радиоточка –примитивен приемник без скала и възможност за избиране на станция. Тези евтини устройства в дървени кутии бяха инсталирани в апартаменти и коридори, във фабрични халета, по жп- и автогари; те работеха в болници, детски градини и казарми; те бяха закачени на стълбове из полята на колективните стопанства и гърмяха по плажовете от Балтийско море до Охотск.

Радио-денят започваше в шест часа сутринта.

Първо съветският химн, след това Говорит Москва …

Ако някой в комунален апартамент си позволеше да изключи радиото, той беше разглеждан като подозрителен, неподчиняващ се, потенциален „враг на народа“. Предаванията представяха решенията на ЦК на КПСС, обявяваха подробностите на петгодишния план, провъзгласяваха последния триумф на Съветската Армия и коварствата на капиталистическия Запад. Освен новините имаше класическа музика и четения на класическа руска литература, плюс радио-срещи със селскостопански работници или майки на войници. Съветските граждани рядко чуваха реалния глас на Сталин – заекващ, сух, със силен грузински акцент – но чрез радиото те поглъщаха неговите изказвания, неговото виждане за културата и света, неговото прикрито послание на патернализъм и заплаха. Трудно е да си представим как точно е въздействала съвкупността от инструмента и осакатеното въображение на слушателите, но радиоточката съществуваше в продължение на десетилетия, също толкова всеприсъстваща като водата и електричеството, но много по-сигурна от тях. Тя беше толкова успешно средство за пропаганда, че когато през 1942 Хитлер посети Украйна, той изрази възхищението си пред Сталин и се оплака от факта, че хората в Германяи все още слушат предаванията на къси вълни на BBC.

Със смъртта на Сталин през 1953 и либерализацията по време на Хрушчов, съветската радио-скала в края на краищата се разшири, за да включи Радио Маяк и Радио Юность. Програмите на тези две станции бяха по-малко сковани в тона си и по-открити за популярна музика, макар че идеологията им беше също толкова в крак с линията на Кремъл. В продължение на следващите три десетилетия съветският режим положи много усилия, за да заглушава рускоезичните предавания на ВВС, the Voice of America, Radio Liberty и Deutsche Welle. Заглушаването беше една постоянна война между държавата и нейните граждани. Особено през 60-те и 70-те, градските интелектуалци по правило извършваха първия си антисъветски акт като си купуваха по-добър радиоприемник – или съветско-латвийски Спидола, или, по възможност, немски Грундиг – и се опитваха да слушат „чуждите гласове“. Те опитваха всичко възможно, за да хвърлят един бегъл поглед към света отвъд – обръщайки радиото с главата надолу, протягайки антената през прозореца, за да получат сигнал или забягвайки в някоя от вилите извън града, където заглушаването не беше толкова ефективно.

Възходът на Михаил Горбачов и неговата политика на гласност през 1985 сложиха край на заглушаването. Вестниците, литературните списания, театърът, телевизията и киното започнаха да процъфтяват при новите свободи, а на Radio Liberty беше позволено да открие собствен офис в Москва – един ясен сигнал, че старите табута отпадат и че Русия се присъединява към света.

През 1990 няколко бегълци от съветското радио решиха да основат в столицата собствена станция, която да позволи на хората да слушат точно онова, което искат – един план, който сигурно би прозвучал като баналност навсякъде другаде. Основателите нарекоха станцията Ехо Москвы и започнаха работа в едно малко, прекалено отоплено студио, състоящо се от една стая и отдалечено само на няколко улици от Червения Площад. Ехо започна да излъчва на 22 август 1990, с разширена програма на новините, включваща интервю с един от младите лидери на московските реформатори, Сергей Станкевич, последвано от песента на Beatles All My Loving.

По онова време Ехо Москвы изглеждаше просто като част от по-големия феномен на разширяващите се свободи на медиите, логическо продължение на движението, започнато от кремълското ръководство. Сега, осемнайсет години по-късно, в авторитарната система на Владимир Путин, Ехо Москвы е последният представител на един застрашен вид, нещо като птица Додо, която все още скита по земята.

Откак Ехо Москвы беше основано, аз съм чест посетител на неговите студиа. Това е въпрос на репортерско удобство: ако човек виси там достатъчно дълго, той рано или късно се среща с всякакви интересни хора. Ако в столицата има важно събитие – избори, бунт, пореден скандал, война в Кавказ, то шефовете, помъдрелите коментатори, неизменно се събират на четиринайсетия етаж на улица Новый Арбат 11. В Ню Йорк, когато поискам да опресня информацията си за събитията в Русия, аз отивам на сайта на Ехо (www.echo.msk.ru) и слушам или предаванията на живо, или записите на интервюта и дискусии.

По време на войната в Грузия и Южна Осетия Ехо Москвы излъчваше трезви, балансирани предавания от репортери на бойното поле в едно шоу, наречено „През техните собствени очи“. Имаше и много дискусионни предавания, с гости вариращи от журналиста Максим Шевченко, който развяваше знамето на крайния национализъм, до един от суровите критици на Кремъл, Андрей Иларионов, който беше икономически съветник на Путин по време на първия му президентски мандат. Путин не беше очарован от откровения начин, по който Ехо представяше войната. На 29 август той привика петдесет и двама от водещите медийни ръководители във ваканционното си жилище в Сочи. През последните осем години Путин редовно беше провеждал такива събрания – понякога, за да представи гледната си точка, а друг път за да поучава, но винаги за да покаже ясно кой тук командва. И това, очевидно, не беше се променило с избора на новия държавен глава Дмитрий Медведев.

На срещата в Сочи Путин насочи вниманието – и ледения си поглед – към Алексей Венедиктов, главния редактор на Ехо Москвы, критикувайки станцията за нейните предавания за Грузия. Мнозина от редакторите-лоялисти в помещението бяха радостни да видят как Путин рендосва Венедиктов по цяла поредица от редакционни и фактически въпроси. Не за пръв път се създаде впечатлението, че той ще закрие станцията. По-късно, в един от коридорите, Венедиктов протестира срещу Путин, че той е бил „несправедлив“. Путин извади куп разпечатки, за да подкрепи твърденията си, казвайки: „Вие трябва да отговаряте за това, Алексей Алексеевич!“ Венедиктов беше поразен, но той пресметна, че Путин никога не би го поканил в Сочи с останалите от делегацията, ако би възнамерявал да се освободи от него или от Ехо Москвы. За това би било достатъчно едно телефонно обаждане.

„По-късно ние се срещнахме на четири очи и там Путин беше по-положителен“, каза ми Венедиктов. „Но той беше ясен. Просто ми демонстрира способността си да прави каквото си поиска с нас, по което и да е време.“ Когато Венедиктов се върна в Москва, той ясно обясни на хората си, че те трябва „много да внимават“ с това, което представят, да са сигурни за фактите и да представят достатъчно гледища, съвпадащи с правителственото. Но никой не беше уволнен и беше ясно, че той е успял да избегне най-лошото. Пока, каза Венедиктов. „За сега“.

Венедиктов – бивш учител по история – е типичен представител на руската интелигенция, с дебели очила, кисели, многозначителни маниери и къдрава, буйна коса. Като интервюер, той е агресивен, но изключително интелигентен. Като аналитик е проницателен и самоуверен, доста убеден, че повечето от неговите прогнози ще се сбъднат – или вече са се сбъднали. И, което е по-важно, той е изключително гъвкав политик, когато става дума за отблъскване на оплакванията и изискванията на Кремъл, както и за защита на неговите репортери. Стените на Ехо са покрити с фотографиите на различни сановници, които са идвали, за да бъдат интервюирани – и Венедиктов изглежда не се плаши от когото и да било от тях. Много от въпросите му започват със самоувереното: Как это может быть? Когато Клинтън се забавил прекалено дълго с един от отговорите си, Венедиктов го ритнал под масата.

Като млад репортер Венедиктов беше смел, но лишен от театралност. През август 1991, по време на опита за преврат, ръководен от КГБ, той се намираше в сградата на парламента, руския Бял Дом, заедно с Борис Елцин и неговите защитници, докато отвън ги заобикаляха танковете. Той се завърна в руския Бял Дом през октомври 1993, когато Елцин заповяда сградата – окупирана по това време от така наречената „червено-кафява коалиция“ от комунисти и националисти – да бъде обстрелвана. По време на този бунт, заместник президентът Александър Руцкой, един от участниците в бунта, използва телефона на Венедиктов, за да се обади на пилоти от военновъздушните сили със заповед да бомбардират Кремъл. Ехо Москвы излъчи тирадата на Руцкой директно в ефира. Червено-кафявият бунт беше потушен, а Руцкой – изпратен в затвора. Два месеца по-късно група репортери, включително и Венедиктов, били поканени на среща с Елцин. Обикновено репортерите седели на кръглата маса по азбучен ред, но тук Венедиктов осъзнал, че седи директно срещу Елцин, който сигурно щял да бъде вбесен от Ехо Москвы. Елцин, едър мъж с гърди на хамалин и темперамент на партиен бос, влетял в стаята и креснал на Венедиктов: „Ехо Москвы, вие трябва да се срамувате!“ И след това: „‚Другари, самолетите трябва да бъдат изпратени, вие трябва да бомбардирате Кремъл!‘ Кой каза това?“

Венедиктов помислил, че ще е късметлия, ако напусне стаята жив.

Той отговорил на Елцин: „Борис Николаевич, това ми е работата. Ехо ме изпрати там. Вината не е моя. Те казаха да го направя и аз го направих.“

Елцин го оглеждал известно време, а след това казал: „Аха, имате значи работа. Вие сте добър работник. Добре, отивайте тогава да работите.“

И това било всичко.

Въпреки всичките си дълбоки слабости и рефлекси на апаратчик, Елцин рядко се отнасяше враждебно към пресата. По време на президентството му, което беше определящо за деветдесетте години, вестниците и дори държавната и независимите телевизии разцъфтяха както никога преди в историята на Русия. След неуспешния опит за преврат през 1991 той закри комунистическите вестници, които го подкрепяха. Но след като получи протестна петиция от множество представители на пресата и либералната интелигенция, той отстъпи и Правда и Советская Россия бяха открити отново. През 1996, по време на изборната кампания на Елцин срещу комунистическия кандидат, Генадий Зюганов, медиите, включително и Ехо Москвы, върнаха жеста, излъчвайки раболепни репортажи, които помогнаха на Елцин да преобърне ситуацията и да победи Зюганов.

След като Елцин се оттегли в пенсия, на Нова Година преди новото столетие, Путин пое властта и скоро се обърна против медиите, използвайки финансови и юридически средства, за да изкупи или закрие вестници и телевизионни станции, чиито предавания считаше за неприятелски или чиито притежатели разглеждаше като нежелаещи да сътрудничат. Организацията „Репортери без граници“, в своя индекс за свобода на пресата, подрежда Русия на сто четиридесет и четвърто място от сто шестдесет и девет страни – малко след Афганистан и Йемен и точно преди Саудитска Арабия и Зимбабве.

Когато Путин беше запитан от един журналист как би отговорил на критиците, които го обвиняват в ограничаване свободата на медиите, той отговори: „Много просто. Ние никога не сме имали свобода на пресата в Русия, така че не разбирам какво точно е било задушено. Аз мисля, че свободата е способността на човек да изразява мнение, но за това трябва да има граници, така както те са формулирани от закона.“

Член 29 от руската конституция твърди нещо друго; той „гарантира“ свободата на словото. Въпреки това Путин подчини руските медии с безскрупулна скорост. Независимата телевизионна станция NTV, която агресивно беше представяла войната в Чечения, беше отнета от основателите си през 2001 и неутрализирана; Канал Едно, най-голямата телевизионна станция в Русия, отново е покорно продължение на държавната политика.

За Путин, единственото, което има значение, е телевизията. Шефовете на медиите са събирани на ежеседмични срещи в Кремъл, за да определят дневния ред на новините; ръководителите получават списъци, изреждащи имената на политическите опоненти, които не могат да се появяват в ефира. Лоялността на известните коментатори, шефове на станции и репортери бива купувана с нечувани заплати. Телевизионни дискусии и интервюта на живо не съществуват повече. Има вестници и Интернет-сайтове, които са поне толкова свободни, колкото и Ехо, но тяхната публика е толкова ограничена, че Путин е съгласен да ги остави на мира.

„Проблемът е, че официалната пропаганда по телевизията е крайно отвличаща – тя прави така, че хората говорят за глупостите, които им показват“, казва Юлия Латынина, известна колумнистка и коментатор за Ехо Москвы. „Например, ако Русия изстреля ракета срещу Грузия, репортажът ще разказва за големината на дупката и дали тя е била изкопана от самите грузинци или не – всякакви възможни глупости. Изведнъж вече се говори за дупки, а не за това дали Русия се опитва да уплаши до смърт Република Грузия и други такива ‚врагове‘. Телевизията също скалъпва истории, за предполагаеми врагове като Украйна, Латвия, Естония. Всички са наши врагове. А кои са добрите? Андора? Иран? Всичко това е просто отклоняване от реална политическа информация и мисъл.“

През 2001 Путин покани Алексей Венедиктов на среща в Кремълската библиотека. Едновременно подкрепяйки го и предупреждавайки го относно това как вижда отношенията им, руският президент дълго говорил за разликата между врагове и предатели. „За Путин това е решаваща разлика“, каза Венедиктов. „Враговете са пред теб, с тях водиш война, след това правиш примирие и всичко е ясно. Един предател обаче трябва просто да бъде унищожен. Това е неговата житейска философия. А след това той каза,‚Знаете ли Алексей, вие не сте предател. Вие сте враг.‘“

Може би глупаво, аз попитах Венедиктов дали Путин се е усмихвал докато е казвал това.

„Да се усмихне?“, отвърна Венедиктов. „Путин никога не се усмихва. Той просто ми обясняваше в какъв смисъл аз съществувам за него. Той знае, че няма да му забия нож в гърба или да играя игри, а просто ще върша онова, което трябва да върша. Аз отговорих: ‚Ако искате да закриете Ехо, закрийте го. Аз не мога да не върша онова, което трябва да правя.‘“

Венедиктов нямаше илюзии относно събеседника си или целта на срещата. Всъщност Путин му казваше онова, което цар Николай I беше казал на Пушкин: „Оттук нататък аз ще съм твой цензор.“

Парадоксалната ситуация на Ехо Москвы няма край. От 2001 насам станцията е притежание на Газпром, гигантския енергиен конгломерат, който е една от основите на кремълската икономическа и политическа власт. Венедиктов нарича Кремъл „нашият главен акционер“. Въпреки това репортажите на Ехо са агресивни и честни, което става все по-важно през последните четири години, тъй като една след друга институциите на гражданското общество – съдилищата, парламентът, неправителствените организации и Руската Православна Църква – биват инкорпорирани в държавното тяло и в директното управление на Владимир Путин.

Ехо не може да достигне обхвата и публичното проникване на радиоточката. В наши дни руските слушатели имат на разположение широк избор от музика, развлечения и новини (или псевдо-новини) по радиото, без да споменаваме конкуренцията на по-нови медии.Но слушателската база на Ехо все пак е значителна според модерните стандарти: почти един милион всеки ден в Москва и два и половина милиона в цялата страна, като слушателите са добре образовани и на средна възраст.

„Ние сме радио с влияние, а не масова радиостанция“, казва Венедиктов. „Ако искахме да бъдем масова радиостанция, любимец на тълпата, то сигурно щяхме да обръщаме повече внимание на живота на Парис Хилтън. Но ако го направим, ще изгубим сегашните си слушатели.“

Въпреки размера на аудиторията си, станцията не може да претендира, че има голямо влияние върху руското общество, което като цяло е дълбоко аполитично и поддържащо Путин в много по-голяма степен, отколкото е поддържало Елцин или Горбачов когато и да било. Политоложката Маша Липман нарича феномена на ерата Путин „руският договор за неучастие“: обществеността се съгласява да не се меси в политиката, в замяна на шанса да участва в консумеристките облаги от руския енергиен бум. „Не че Западът е толкова всеобщо възбуден за действие когато разбере за някоя злоупотреба с обществен пост, но това все пак се превръща в политически въпрос“, казва Липман. „Тук, дори и когато някой жълт вестник като Московский комсомолец напечата нещо скандално, то не пробужда обществен дебат, не засяга общественото съзнание. Хората не вярват, че могат да променят нещо и не им пука какво става. Те не искат да се ангажират. Това е основата на путиновата власт.“

Една от звездите на Ехо Москвы е Евгения Албац, професорка по политически науки, която е следвала в Съединените Щати и се е надявала да приложи стила на Националното Публично радио когато се завърне вкъщи. Днес тя заявява, че има репутацията на „странна, директна жена, малко луда, която вярва в демокрацията.“ Един от предизборните съветници на Путин, някогашен дисидент, който е бил преследван от КГБ, напуснал бурно студиото когато тя му казала, че „чекистите превземат Кремъл и сега вие сте защитник на хората с пагони.“

Също като колегите си, Албац е разбрала, че руските официози, включително и агенти на секретните служби, слушат Ехо като един вид проверка на реалността.

„Хората, които вземат решенията в Русия, са далеч от реалния живот“, казва тя. „Те имат пари, те живеят далеч от живота на страната, а междувременно бюрокрацията крие от тях конкретна информация, когато това отговаря на целите й. Информацията е стоката на бюрократа – той зависи от нея за финансирането, за оцеляването си, така че започва да преувеличава заплахите, когато това му е удобно. Например, бюрократите от разузнаването, за да по-лучат все по- и по-голямо финансиране, се нуждаят от подхранване на страховете на лидерите – и така те преувеличават опасността от това, че „Оранжевата революция“ ще се разпространи и в Русия, макар че такава опасност всъщност няма.“ Тя понижава глас и добавя: „Бюрократите лъжат – и така водещите фигури слушат Ехо. Системата изобщо не функционира – и ние играем важна роля в нея! Хората от Кремъл са редовни слушатели на Ехо.“

Под умното ръководство на Венедиктов, главните модератори на Ехо са развили чувствително ухо за това кое е позволено и кое – не. „Можете да наречете Путин или Медведев глупак, което, разбира се, беше напълно невъзможно по съветски времена, но сигурно ще изпаднете в трудности, ако се опитвате да гледате в джобовете им“, казва Албац. „Не можете да кажете, че сте чули, че този или онзи е изпратил Х милиарда долара в тази или онази офшорна сметка. Тези хора са тотални конформисти, тотални прагматици, те изобщо не се интересуват от идеология. Но те внимават много за властта и финансите си.“

С други думи, има свобода на мненията, но Ехо е доста слабо в областта на разследващата журналистика. Според Юлия Латынина причините за това трябва да се търсят в природата на пост-съветска Русия. „Основната причина се състои в това, че в един режим от рода на онзи при Маркос или Дювалие, вие не можете да очаквате в ръцете ви да попадне солидна информация относно нечии банкови сметки. Всички гледат настрани. Това не е диктатура – никой не трябва да преувеличава и да я сравнява със Съветския Съюз – но в един авторитарен режим не може да се води ефективна разследваща журналистика така, както това е възможно при демокрацията. В днешна Русия корупцията с гигантски размери е просто въпрос на икономическа политика. Тя е това, което е. Така че всичко, което можете да правите, са разумни предположения. Например, погледнете изкупуването на Юкос, компанията на Ходорковски (един от руските олигарси, който през 2003 беше осъден и изпратен в Сибир). Когато Юкос беше изкупен, той внезапно попадна в ръцете на Генадий Тимощенко, старият приятел на Путин. Неговият конгломерат, Гунвор, тази година спечели седемдесет милиарда от износ за държавата. Така че не може да се каже колко точно е делът на Путин, но може да се направи предположение. Искам да кажа, Путин или е безкрайно щедър към приятелите си, или той има определени очаквания. А аз не вярвам, че той е чак толкова щедър.“

Либералите от Ехо не се намират в удобна позиция спрямо Путин. Самият той е показал достатъчно ясно това на Венедиктов през миналия месец. По държавната телевизия Венедиктов, Юлия Латынина и Матвей Ганаполски – централните гласове на Ехо – биват вече наричани членове на една подривна „пета колона“.

И, докато характерът на Венедиктов е доказван нееднократно, също както и политическите му умения, то способността му да защищава своите хора е ограничена. През последните осем години в Русия има двадесет неразкрити убийства на журналисти. Когато Ана Политковская, от Новая Газета, беше убита преди две години, трима от журналистите на Венедиктов напуснаха, за да си търсят друга работа. Когато по-рано тази година Венедиктов дойде в Ню Йорк, за да получи наградата на Overseas Press Club, той каза на жена си: „първо идва наградата, после идва куршума“. Засега Ехо Москвы си остава открита, важна за публиката си и полезна за режима. „Но каквото и да правим“, казва Венедиктов, „колкото и да сме умни, ние винаги трябва да разбираме, че утре може и да ни няма.“

Източник

ДЕЙВИД РЕМНИК

Дейвид Ремник (род. 1958) е американски журналист, писател и редактор. Той е носител на наградата Пулицър за книгата си Lenin‘s Tomb: The Last Days of the Soviet Empire.

Коментари (2)

- 29-09-2008|Unregistered|Емил Коен

Освен "Эхо Москвы" съществува още и телевизия RTVi, тя препредава вечерните дискусии по радиото, които са нещо изключително по откровеността си и по осторотата на изказаните възгледи в руското информационно пространство. Но не знам дали тази руска телевизия, с централа в САЩ, се разпространява и в Русия и ако се излъчва, в какъв обхват. А иначе - има Интернет и в него могат да се намерят извънредно смели критични гласове - пак повече мнения и много по-малко факти (например "Грани.ру", "Новая газета", Радио "Свобода", "Прима нюз" и други), но, естествено, Интернет не може да се сравнява с телевизията.

"Эхо Москвы" може да се сравнява с едновремешната "Литературная газета" - този остров на позволената от Партията свобода, където дори - освен направо еретични за съветската действителност мнения - можеше, през седемдесетте и осемдесетте години на миналия век, да се прочетат разобличителни материали за корупция. Те бяха писани и пускани, разбира се, в случаите, когато особено големи корупционни афери вече нямаше как да бъдат прикривани и бяха станали широко известна публична тайна.

Така добре се вижда колко малко в същност сегашна Русия на Путин се отличава от СССР на Брежнев и Андропов.

- 29-09-2008|Unregistered|Златко

Благодаря ти, Емиле. Има ли начин да се гледа RTVi по интернет или това става само по телевизията?

Октомври 2008

Франц Кафка, обикновеният

Автор: Зейди Смит

1.

Как да опишем Кафка, човека? Може би така:

Сякаш той беше прекарал целия си живот, опитвайки се да разбере как изглежда, без да разбере, че има такива неща като огледалата.

Един гол човек сред облеченото множество.

Една мисъл, живееща в грях, с душата на Аврам.

Франц беше светец[247].

Или може би другояче, използвайки подробностите от живота му, които намираме в освежаващо-фактическата Огромният свят, който нося в главата си: Франц Кафка: биографично есе от Луис Бегли: по-висок от метър и осемдесет, красив, елегантно облечен; незабележим студент, добър плувец, ентусиаст на гимнастиката, вегетарианец; чест посетител на кина, кабарета, денонощни кафенета, литературни салони и бордеи; публикуван автор на седем книги през краткия си живот; сгоден три пъти (два пъти за една и съща жена); ценен от работодателите си, повишаван в работата.

Но този Кафка е също толкова труден за запомняне, както и Пинчън, който пазарува в супермаркета или ходи на бейзболни мачове, както Селинджър, който остарява и се грижи за семейството си в Корниш, Ню Хемпшър. Читателите са непоправими фабулисти. Но случаят на Кафка се простира отвъд литературната мистика. Той е нещо повече от тайнствен човек – Кафка е метафизичен. Читателите, които са особено привързани към този свръх-Кафка намират въвеждането на един толкова ежедневен Кафка твърде трудно за преглъщане. И обратно. Веднъж говорих в едно еврейско литературно общество по тема от времето на Кафка, едно изследване на идеята – както казва критикът Михаел Хофман – че „при Кафка почти винаги е прекалено късно“. След това една пъргава дама на около деветдесет години, с тежък акцент от Стария Свят, прекоси залата и ме подръпна за ръкава: „Но вие грешите! Аз познавах господин Кафка в Прага – и той никога не закъсняваше.“

През последните години се забелязва известен ревизионизъм по отношение на Кафка, макар че онова, което е останало за разглеждане, е не качеството на неговите работи, а по-скоро неговата точна природа. Що за писател е Кафка? Преди всичко това е една ревизия на биографската аура на Кафка. Както се казва в едно остроумно есе от този вид, написано от младия писател и критик Адам Търлуел:

Днес е необходимо да се утвърждават някои общоприети истини за Кафка и кафкианското … Творчеството на Кафка се намира извън литературата: то не е изцяло част от историята на европейската литература. Той няма предшественици – творчеството му се появява сякаш отникъде – и той няма истински приемници … тези фикции изразяват отчуждението на съвременния човек; те са предсказание на а) тоталитарната полицейска държава и б) нацисткия Холокост. Неговото творчество изразява един еврейски мистицизъм, един не-верски мистицизъм, страданието на човека без Бог. Творчеството му е много сериозно. Той никога не се усмихва по фотографии … Много важно е да се познава неговия емоционален живот когато се чете белетристиката му. В някакъв смисъл всички негови истории са автобиографични. Той е гений, намиращ се извън обичайните граници на литературата и светец, намиращ се извън обичайните граници на човешкото поведение. Всички тези истини, всички те, са погрешни[248].

Търлуел обвинява за баналността на кафкианското Макс Брод, приятеля на Кафка, неговият пръв издател и изпълнител на литературното му завещание, в чиято си роля той по-късно не изпълнява волята на писателя (Кафка желае ръкописите му да бъдат изгорени) – един факт, който продължава да покрива Брод, макар и само леко, с ореола на един вид нечестни намерения. От своя страна Брод винаги е поддържал, че Кафка е знаел, че няма да има клада: ако е настоявал на това сериозно, той би избрал друг изпълнител на завещанието си. Много по-трудно за защита е по-късното решение на Брод да публикува кореспонденцията, дневниците и остро-личното Писмо до баща ми (макар че посмъртния литературен морал е нещо доста хлъзгаво: ако едно нещо, намерено в чекмедже, е много лошо, то неговият срам надживява както читателя, така и издателя; когато то е толкова добро колкото Писмо до баща ми, светът игнорира срама).

* * *

Ако само малцина читатели на Кафка могат да съжаляват истински за съществуването на произведенията, които той беше предвидил за унищожение, то мнозина съжаляват за начина, по който Брод реши да ги представи. Проблемът се състои не само в неговите плоски интерпретации; по-скоро става дума за собствените му интервенции в текстовете. Защото когато се стигна до необходимост от редакции на романите, симпатията на Брод към теологическото изглежда е ръководела ръката му. Системата на Кафка за подреждане на главите често изгледаше неясна, понякога несъществуваща; именно Брод беше онзи, който сортира Процесът по начина, който ние познаваме. И ако книгата изглежда като пътешествие към един отсъстващ Бог – такива поне са аргументите – то е защото Брод поставя в края й една дупка във формата на Бог. Предпоследната глава, съдържаща псевдо-агадичната[249] притча „Пред закона“ би могла да бъде поставена на което и да било място – и поставянето й на друго място би изкривило траекторията на извисяването; това вече би било не пътешествие към висшата неразбираемост, а пътешествие без цел, в което е захвърлена една мистерия и което бива отново последвано от баналното.

Разбира се, съществува и възможността самият Кафка да би поставил тази глава някъде към края, точно като Брод, но любителите на Кафка не са склонни да го надаряват с вида здрав разум, присъщ на Брод. Цялата същност на Кафка се състои в неговата необичайност. Всичко което Брод обяснява, според нас Кафка би оставил необяснено; на каквато и конвенционална интерпретация да ги подлага Брод, самите творби я отхвърлят. По този начин ние мислим и за Шекспир: един писател, оплескан от нашите опити да го дефинираме. В този смисъл идеята за един литературен гений е дарба, която даряваме на самите себе си, едно пространство толкова широко, че ние можем да играем в него завинаги. Отново Търлуел:

Важно е, когато човек чете Кафка, да не го чете прекалено Брод-ски.

Вземете например този пасаж от биографията, написана от Брод през 1947 година: „Онова, което отличава творчеството на Кафка е един нов вид усмивка, една усмивка, по-близка до окончателните неща – една метафизическа усмивка, така да се каже – действително, когато понякога четеше някоя от историите си за нас, неговите приятели, тя ставаше нещо повече от усмивка и ние се смеехме високо. Но скоро отново утихвахме. Това не е смях, подобаващ на човешки същества. Само ангелите могат да се смеят по този начин …“ Ангели! Често се подценява това колко много талант е необходим, за да бъде човек велик читател. А Брод не беше велик читател, камо ли пък велик писател.

Вярно. Може би вместо това ние бихме могли да кажем, че Брод е бил велик откривател на таланти. Относно собствените си литературни способности той имаше малко илюзии. Приятелството му с Кафка беше чудовищно едностранно още от самото начало, едно нещо, изваяно от чисто страхопочитание. Те се срещат след една лекция върху Шопенхауер и Ницше, изнесена от Брод, след която Кафка се обърнал към лектора и го изпратил до вкъщи. „Изглежда нещо го беше привлякло към мен“, пише Брод. „Той беше по-открит от обичайното, започвайки безкрайното ходене до вкъщи с несъгласие относно моите прекалено груби формулировки.“ Познатата проза на поклонника, улавящ мъдростта, посипваща се върху него. В наши дни ние вече сме уморени от прекалено грубите формулировки на Брод: те задаваха тона в продължение на прекалено дълго време. Ние не желаем вече да четем Кафка по Брод-ски, както ентусиазирано го правеха следвоенните американци. Изкусително е да си мислим, че ако самите ние бихме били ония първи читатели, то бихме разпознали начаса – без такова тежко суфлиране – литературното величие на една бивша маймуна, говореща пред академията на дребната Жозефина, „писукаща“ за своя миши народ. Но аз се съмнявам.

Има и още един разказ на Брод за четящия на глас Кафка:

Ние, неговите приятели, се смеехме доста невъздържано когато той за пръв път ни прочете първата глава от Процесът. И самият той се смя толкова много, че имаше моменти, в които не можеше да чете повече. Удивително наистина, когато си помислите за ужасяващата сериозност на тази глава.

Тук престъплението на първия биограф на Кафка е доста меко: една лека доза литературен респект. Брод не можеше да повярва съвсем, че Кафка е смешен тогава, когато той беше смешен. Защото как би могъл Кафка, в неговата ужасяваща сериозност, да бъде смешен? Но това е странно: ревизионизмът на Кафка е до известна степен влюбен в кафкианската чистота. Ние не можем да кредитираме Брод-ската идея, че Кафка пише за „отчуждението на модерния човек“ – това е прекалено очевидно. А как би могъл Кафка да бъде прекалено очевиден? Как би могъл Кафка да бъде нещо, което самите ние сме? Дори нашите демистификации на Кафка са пълни с мистерии.

2.

Но ако не трябва да четем Кафка твърде Брод-ски, то как да го четем тогава? Сигурно можем да направим нещо по-лошо от това да го четем по маниера на Бегли. Леко скептичен относно биографичната легенда, Бегли все пак вярва в „метафизическата усмивка“ на творчеството, във възможността то да изразява нашето модерно отчуждение – тук пророкът Кафка и обикновеният човек Кафка не се намират в конфликт. Той се занимава първо – и най-успешно – с обикновения човек. Кафка, който – както и други хора, водещи дневници – се отдава на безкрайна драматургия на самия себе си; натрапчиво-постоянният автор на писма който веднъж пита един от кореспондентите си „Не изпитвате ли удоволствие от преувеличаването на болезнените неща колкото е възможно повече?“ За Кафка, перспективата за едно пътуване от Берлин до Прага е „една безразсъдна смелост, чийто паралел може да бъде открит само чрез разлистване из страниците на историята, да речем до наполеоновия марш в Русия.“ Едно кратко посещение до годеницата му „не би могло да бъде нещо по-лошо. Следващото нещо ще бъде набучване на кол.“

Дневниците са същите, но още повече: малко хора, дори и в тази солипсистка форма, са писали „аз“ толкова често колкото Кафка. Хора и събития се появяват рядко; началото на Първата световна война бива оценявано еднакво с факта, че в този ден той е ходил да плува. Пишещият белетристика Кафка е човек с много истории, личният Кафка пее единствено песента за самия себе си:

Оставах изцяло при всяка идея, но изпълвах всяка идея … Не само се чувствах доведен до собствената си граница, но и до границата на човешкото като цяло.

Аз съм в края на началото.

Животът е просто ужасен; аз го чувствам по начин, който малцина изпитват. Често – а в най-дълбокото си „аз“ може би през цялото време – аз се съмнявам, че съм човешко същество.

Човек би могъл да цитира цели страници с подобни усещания: изследователите на Кафка често го правят. За щастие Бегли има по-добро усещане за комичното от повечето изследователи на Кафка, като е склонен да намира Кафка и в съвсем други настроения: понякога плачлив, от време на време ласкателен, често хитро-неискрен и, нерядко, откровено лъжлив. Резултатът е нещо, което не очакваме. Той е малко смешен:

Излиза, че наистина постоянно пишем същите неща. Понякога аз те питам дали си болна, след това ти пишеш за това, понякога аз искам да умра, а след това го искаш и ти, понякога аз искам пощенски марки а след това ти искаш марки …

Това пише Бегли, е

Характеристиката на Кафка (в момент на униние) за писмата, които той разменя с Милена [и то] не е чак толкова по-различно от много от тях, и важи дори в още по-голяма степен за писмата до Фелице.

Да, любовните писма се повтарят; има нещо механично в тях, не дълбоко чувство, поне не към техните получателки. Усещането е за мъж, пишещ до самия себе си. Невъзможно е да се повярва, че Кафка е бил влюбен в бедната Фелице Бауер, тя с „костеливото, празно лице, носещо празнотата си открито … Почти счупен нос. Руса, някак странна, непривлекателна коса, подчертана брадичка“; Фелице с нейните буржоазни нрави, с нейното предложение да седи до него докато той работи („в такъв случай“, отговаря той, „не бих могъл да работя изобщо“), нейният беден вкус за „тежки мебели“ (един шкаф, избран от нея кара Кафка да мисли за „перфектна гробница или паметник на живота на пражкия чиновник“).

За Кафка тя е символ: точилният камък, на който той изостря усещането за самия себе си. Техният годеж е повод да й обясни (както и на баща й) защо никога не би трябвало да се ожени. Перспективата да живее с нея вдъхновява цели страници с възхвали на самотата. Бегли, самият той автор на белетристични текстове, има добро око за начина, по който писателите натрапчиво защищават персоналното си пространство, дори и когато изглежда, че го отстъпват. Може да се каже, че той истински разбира Кафка:

Тук виждаме всичко в концентрирана форма: сантименталната офанзива, която Кафка започва, с цел да завоюва Фелице; рефлексивното бягство от тази цел щом само тя стане достижима; настояването на това да се занимава с нея и с тяхното бъдеще само при тези условия; самоочернянето като мощно оръжие срещу интимността, която изисква нещо повече от думи.

Бедната Фелице! Тя никога не е имала и най-малък шанс. В първото си писмо Кафка твърди:

Аз съм непостоянен писач на писма … от друга страна, никога не очаквам отговор на едно писмо … И никога не съм разочарован, когато той пристигне.

Всъщност, контрира Бегли,

Вярно е обратното: Кафка изпитва остра потребност да пише много писма и се превръща в истеричен деспот ако не получава моментални отговори, бомбардирайки Фелице с телеграми и протести.

Кафка преследва Фелице френетично, а след това се опитва да избяга от нея, пише Бегли, „с едностранчивата целенасоченост и страст на лисица, отхапваща собствения си крак, за да се освободи от капан“ – една реплика, която съдържа не малко кафкиански дух. „Жените са примки“, каза веднъж Кафка, „които лежат от всички страни в очакване на мъже, за да ги повлекат в онова, което подлежи на просто ограничаване.“ Това е един перфектно обичаен израз на женомразие, нещо обезсърчаващо у един дух, който често избираше по-малко отъпкани пътеки. А пропо: след като един млад приятел му казал, че Пикасо е „преднамерено изкривяващ“ художник, който рисува „розови жени с гигантски крака“, Кафка отговаря:

Не мисля така … Той просто регистрира деформациите, които все още не са проникнали в нашето съзнание. Изкуството е огледало, което „избързва“, подобно на часовник – понякога.

Мисълта на Кафка е нещо такова, тя избързва по забележителен начин – и все пак, когато става дума за жени, тя върви не по-бързо, отколкото го позволяваха времената. Ония, които намират личните слабости на писателите отблъскващи, ще се отвърнат от Кафка тук, както читателите се отвръщат от Филип Ларкин по подобни причини (фамилното сходство между двамата писатели е отбелязано от самия Ларкин). По този въпрос Кафка има един по-малко осъждащ биограф в лицето на Ендрю Моушън; Бегли, макар и съвсем наясно с „проблема на Кафка с момичетата“, не агонизира прекомерно по този повод. Литературните идиоти може и да се наслаждават на факта, че и за двамата тези литературни негативисти (близки съседи на всяка сносна полица за книги) модерните отоплителни инсталации могат да послужат като синекдоха за Светската Женственост:

Той се ожени за една жена, за да й попречи да си отиде

Сега тя е тук по цял ден,

И парите, които той получава за това, че пилее живота си в работа

Тя приема като свое право

Да плаща за партакешите на децата и сушилнята

И електрическата камина …[250]

Аз не отстъпвам дори и частица от изискването си да водя фантастичен живот, организиран единствено в интерес на работата ми; тя, безразлична към всяка мълчалива молба, иска средното: удобен дом, да проявявам интерес към фабриката, добра храна, лягане в единайсет, централно отопление…“[251]

Но, както и при Ларкин, представите на Кафка относно жените и неговия опит с тях се оказват различни неща. Жените са неговите перфектни кореспондентки и вдъхновения (през 1912 кореспонденцията с Фелице се конкурира с писането на Америка; през 1913 тя печели), неговите най-стимулиращи интелектуални спаринг-партньори (Милена Йесенска, с която той дискутира „еврейския въпрос“), най-близките му приятели (любимата му сестра, Отла) и, накрая, средствата за неговото бягство (Дора Диамант, с която през последната година от живота си той се премества в Берлин). Не, жените не притегляха Кафка към ограниченото. Както би казал Бегли: вярно беше обратното. Кафка казва в дневника си, че единственият живот, който би могъл да живее, е онзи на сексуално аскетичния ерген. А в действителност той не беше чужденец в бордеите.

Бегли е особено интересен когато става дума за странната организация на работния ден на Кафка. В Assicurazioni Generali той е отчаян от дванайсетчасовите работни смени, които не му оставят време за писане; две години по-късно, повишен до поста на шеф на офис в Института за застраховка срещу работни злополуки, той вече е на единична работна смяна, от 8:30 до 14:30. И какво от това? Обяд, до 15:30, след това сън до 19:30, после спорт, вечеря със семейството. След което той започва работа около 11 часа вечерта (както посочва Бегли, писането на писма и дневници му е отнемало поне по един час дневно, по-често два), а след това, „в зависимост от силата, желанието и късмета, до един, два, три часа, веднъж дори до шест часа сутринта“. А след това „всяко мислимо усилие, за да заспя“, докато той почива на пресекулки преди отново да излезе сутрин за работа. Този ред го поставя постоянно на ръба на колапса. Но

Когато Фелице му пише, твърдейки, че може да се намери и по-рационална организация на работния ден, той се наежва … „Сегашният начин е единствено възможния; ако не мога да го издържа, то толкова по-зле; но все пак ще го издържа някак.“

По мнение на Брод родителите на Кафка трябвало да му дадат някаква кръгла сума „ за да може той да напусне офиса, да отиде на някое по-евтино място в Ривиерата, за да създаде ония произведения, които Бог, използвайки мозъка на Франц, желае света да получи.“ Бегли, оставяйки Бог настрана, учтиво отказва да се съгласи, намирайки желанието на Брод

вероятно погрешно. Неспособността на Кафка да предприеме дори един-единствен опит да се изтръгне от двойния затвор на Института и собствената си стая в семейния апартамент може би не са били нищо повече от избор на онзи начин на живот, който парадоксално е бил най-добър за него.

Рядкост е за писателите на белетристика просто да седят зад работните си маси, пишейки, в продължение на повече от няколко часа дневно. Ако Кафка би бил в състояние да използва времето си ефективно, работното време в Института би му оставило достатъчно време за писане. Както той разбира сам, истината е, че пилее време.

Истината е, че той пилее време! Писателският еквивалент на признанието на любовника, който казва, че не е чак толкова запален по вас. „Имайки на разположение Института и условията в апартамента на родителите си като извинение за дългите неизползвани периоди, в които не можеше да пише, Кафка притежава нещо като убежище: това му позволява да запази някакво чувство за самоуважение.“

И тук Бегли въвежда още един Кафка, за който ние рядко мислим – един писател, намиращ се в конкуренция с други писатели в една малка пражка литературна сцена, сравняващ се с постиженията на литературните си колеги. Защото през 1908 Кафка публикува само осем кратки текстове в Хиперион, докато Брод публикува откак е станал на двайсет години; неговият близък приятел Оскар Баум е успешен автор на сборник с разкази и един роман, а Франц Верфел – седем години по-млад от Кафка – вече има една възхвалявана от критиците стихосбирка. През 1911 Кафка пише в дневника си: „Мразя Верфел, не защото му завиждам, макар че и това е вярно, завиждам му. Той е здрав, млад и богат, всичко, което аз не съм.“ И по-късно през същата година:

Завист поради очевидния успех на Баум, когото харесвам толкова много. Към това се прибавя усещането, че в средата на тялото ми има кълбо от вълна, което бързо се усуква, безкрайните му нишки дърпат от повърхността на тялото ми към себе си.

Разбира се, това кълбо вълна – един изгубен ред в дневник! – ни напомня за това колко малко причини той е имал да завижда на когото и да било.

3.

Невъзможността да не пише, невъзможността да пише на немски, невъзможността да пише различно. Човек би могъл да прибави една четвърта невъзможност, невъзможността да пише … По такъв начин резултатът е една литература, невъзможна във всички отношения, една циганска литература, която е откраднала германското дете от люлката и набързо го е подложила на някакъв тренинг, защото все някой трябва да танцува по въжето. (Но това не е германско дете, това е нищо; хората просто виждат, че някой танцува).

Един перфектен резен от Кафка. На 3 май 1913, дневникът на Кафка си представя един месарски нож „бързо и с механична регулярност режещ ме отстрани“, разделящ тънко, като пармска шунка, pezzi di Kafka …Горният цитат е нещо такова: той проследява едно типично за Кафка пътуване, от конкретното към метафоричното, към алегоричното, към идейното, което накрая – както толкова често при него – изглежда става толкова по-неразбираемо, колкото по-ясно бива изразено. От същия цитат Бегли много ефективно разопакова „ужасното вътрешно състояние“ на Кафка, породено от неговия странен исторически момент. Един пражки евреин от средната класа („най-западноевропейските от всички тях“), едновременно влюбен в и ужасен от живота в източния щетл[252], който никога не е познавал; един евреин в период на болестотворен антисемитизъм („Прекарвах всеки следобед навън на улицата, въргаляйки се в антисемитска омраза“), който остава безразличен към ционисткия проект; един немско говорещ човек, заобиколен от чешки националисти. Невъзможната „циганска литература“, един аспект на едно невъзможно циганско „аз“, един асимилиран юдеизъм, който в края на краищата не е нито едно, нито друго нещо.

В света на Кафка всъщност налице са два „еврейски въпроса“. Първият е външен, зададен от не-евреи и добре познат: „Какво да се прави с евреите?“ И отговора на който е или преследване или „толериране“, тази противна дума. (Пишейки до Брод от един италиански пансион, Кафка описва как с мъка е бил „толериран“ от един австрийски генерал, който току-що открил, че той е евреин: „От учтивост той бързо доведе нашия лек разговор до един вид край, преди да побърза да напусне с големи крачки … Защо винаги трябва да бъда трън в очите?“)

Вторият еврейски въпрос, онзи който Кафка си задава сам, е екзистенциален: „Какво общо имам аз с евреите?“ Бегли не се притеснява да цитира този и много други откъси „използвани от изследователите, за да подкрепят аргумента, че самият Кафка е бил еврейски антисемит, един мразещ самия себе си евреин“:

Възхищавам се от ционизма и се чувствам отвратен от него.

Понякога ми се иска да ги натъпча всичките, просто като евреи (включително и самия мен) в, да речем, чекмеджето на шкафа за пране. След това ще почакам, ще отворя чекмеджето малко, за да видя дали са се задушили, и ако не, ще го затворя отново и ще продължавам така до края.

Не е ли естествено да напуснеш място, където си толкова мразен? … Героизмът на оставането е въпреки всичко героизъм на хлебарки, които не могат да бъдат унищожени, дори и в тоалетната.

Към тези доказателства, фройдистие добавят и експонат номер едно: мечтите за самоунищожение („Между гърлото и брадичката изглежда е мястото, където е най-добре да се ръгне“), проследяване на произхода на Кафка, (внук на месаря от Восек), както и онези истории за еврейски ритуални убийства, които са толкова стари, колкото и самият антисемитизъм. За Бегли обаче обвинението в авто-антисемитизъм е „нечестно и, в края на краищата, без значение.“ Той вижда по-скоро конфликтната драма на асимилацията: „страхът е от пукнатина в облицовката … през която той би могъл да изпадне в миазмите на щетла или на средновековното гето.“ В тази версия, привличането и отблъскването са двете страни на една и съща монета:

Би било удивително, ако той, който беше толкова отблъскван от вулгарността на баща си на масата и в речта, не би бил отблъснат по подобен начин и от странностите на облеклото, навиците, жестовете и речта на самите евреи, от които беше направил фетиш, поради общностния дух, сплотеността и истинската емоционална топлота, която беше убеден, че те притежават.

Това е странен аргумент, опитващ да представи отблъскването като „ефекта върху Кафка от обичайния антисемитизъм“, заобикалящ го от всички страни, който от своя страна причинява един вид „дълбока умора“, принуждаваща го да „надхвърли еврейския си опит и еврейската си идентичност“, така че да може да пише „за човешкото състояние“ – едно заключение, което е напълно погрешно, защото Кафка намира братството на хората също толкова неразбираемо, колкото и братството на евреите. За Кафка, невъзможното нещо е самата колективност:

Какво общо имам аз с евреите? Аз едва ли имам нещо общо със самия себе си и би трябвало да си седя мирно в някой ъгъл, доволен от това, че мога да дишам.

Ужасът на Кафка е не еврейството само по себе си, защото това е ужас не само пред еврейството: това е ужас пред всеки споделен опит, всяко споделено съществуване, всеки род. В едно време и място, в което националните, лингвистични и расови групи бяха дефинирани с все по-абсурдна прецизност, как би могла самата идея за нещо общо да не стане също толкова абсурдна? В своите Спомени на един антисемит, неговият съгражданин от Австро-Унгария Грегор фон Рецори представя обезпокоителната идея, че филосемитът и антисемитът имат нещо общо по същество: една вяра в някаква колективна еврейска природа, една еврейскост. Кафка, напротив, беше спрял да вярва. Изборът да принадлежиш към един народ, да участваш в една споделена природа, вече не е на негово разположение. Той често си желае това да не е така (оттук и сантименталното му увлечение по живота в щетла), но то все пак е така. В тази връзка Бегли одобрително цитира Хана Арендт, макар и да не следва нейното брилянтно заключение:

… тези мъже [асимилираните немски евреи] не искаха да се „завърнат“ нито до нивото на еврейския народ, нито до юдеизма, те не можеха и да го желаят – не защото … бяха прекалено „асимилирани“ и прекалено отдалечени от еврейското си наследство, а защото всички традиции и култури, както и всяка „принадлежност“ бяха станали еднакво неприемливи за тях.“[253]

Самата еврейскост беше се превърнала във въпрос. Показателен за това колко объркващо е това наистина кафкаианско понятие, е фактът, че то поражда конфликт и у самия Бегли:

„Моят народ“, писа Кафка, „ако изобщо имам някакъв“. Какво изобщо означава това, да имаш народ? Едва ли има друга тема, по която да сме толкова сантиментални и толкова малко способни да артикулираме. В какво, например, се състои целостта на „чернокожието“? Или „ирландството“? Или „арабството“? Кръв, култура, история, гени? Юдеизмът, с неговата майчина линия, е имал историческия късмет да има в началото си един красив отговор, елегантен в циркулярната си простота: Еврейскостта е в това да имаш еврейска майка. Но какво е това еврейска майка? Кафка я намира нещо толкова неустойчиво, че погрешният превод би могъл да я премахне напълно:

Вчера ми се стори, че не винаги съм обичал майка си така както тя го заслужава и както бих могъл, само защото немският език не го позволява. Еврейската майка не е Mutter, да я наричам Mutter я прави малко комична … Mutter е нещо особено немско за евреина, заедно с християнското великолепие то съдържа подсъзнателно и християнската студенина. Еврейската жена, която бива наричана Mutter, става по този начин не само комична, но и странна … Аз вярвам, че само спомените от гетото са онова, което все още запазва еврейското семейство, защото думата Vater също е далеч от смисъла на еврейския баща.

Еврейскостта на Кафка е един вид мечта, чийто автентичен момент е винаги разположен в носталгичното минало. Неговото наблюдение за насекомо-подобната ситуация на младите евреи във Вътрешна Бохемия едва ли може да бъде изказано по-добре: „Със задните си крака те все още бяха залепени за еврейскостта на бащите си, а с махащите си предни крака не можеха да достигнат сигурна опора.“

Отчуждението от самите себе си, заредената с конфликти асимилация на емигранти, загубата на собственото място, без да е спечелено друго … Това изглежда като Кафка в истинските дрехи на екзистенциалния пророк, Кафка в неговия аспект от двадесет и първи век (ако можем да допуснем, както с Шекспир, че всеки следващ век ще довежда един Кафка по-близо до собствените ни грижи). Защото има един определен смисъл, в който еврейският въпрос на Кафка („Какво общо имам аз с евреите?“) е станал въпрос на всеки един от нас, както еврейското отчуждение е станало образец на нашите собствени съмнения. Що е мюсюлманство? Що е женственост? Що е полскост? Що е английскост? В наше време всички ние откриваме, че предните ни крака се размахват пред нас. Ние всички сме насекоми, всички Ungeziefer[254], сега.

ЗЕЙДИ СМИТ

Зейди Смит (род. 1975) е известна английска писателка, авторка на три романа, последният от които е За красотата (2008).

Пътят към „1984“

Автор: Томас Пинчън

Последната книга на Джордж Оруел, 1984, става до известна степен жертва на успеха на Фермата на животните, която повечето хора бяха склонни да разбират като директна алегория за меланхоличната съдба на руската революция. От момента, в който мустаците на Големия Брат се появяват във втория абзац на 1984, мнозина читатели, мислещи директно за Сталин, бяха склонни да прехвърлят навика за директна аналогия от предишната книга към тази. И макар че лицето на Големия Брат без съмнение е онова на Сталин, както и лицето на презрения партиен еретик Имануел Голдщайн е онова на Троцки, двамата не съвпадат толкова точно с първообразите си, колкото Наполеон и Снежната Топка от Фермата на животните.  Но това не попречи книгата да бъде предлагана в САЩ като един вид антикомунистически трактат. Публикувана през 1949, тя се появи през ерата на Маккарти, когато „комунизмът“ беше официално дамгосан като монолитна, световна заплаха и нямаше смисъл да се прокарват различия между Сталин и Троцки – все едно да се обучават овце в детайлите при разпознаването на вълци.

Корейската война (1950–53) скоро щеше да постави в центъра на вниманието предполагаемата комунистическа практика за идеологическа принуда чрез „промиване на мозъка“ – набор от техники, за които се твърдеше, че се основават на работите на И. П. Павлов, който по-рано беше тренирал кучета да отделят слюнка по команда. Че на главния герой в 1984, Уинстън Смит, щеше да се случи нещо много подобно на промиване на мозъка, описано с много и ужасяващи подробности, не учуди ония читатели, които бяха решени да възприемат романа като просто осъждане на сталинистката варварщина.

Това не беше точно нещото, към което Оруел се стремеше. Макар че 1984 е давала подкрепа и утешение за поколения от антикомунистически идеолози със собствени проблеми от павловия сорт, политическите убеждения на Оруел бяха не само леви, но и по-леви от левите. През 1937 той беше заминал за Испания, за да се бие срещу Франко и неговите поддържани от нацистите фашисти – и там бързо беше научил разликата между реалния и фалшивия антифашизъм. „Испанската война, както и други събития от 1936/7“, писа той десет години по-късно, „преобърнаха скалата и след тях аз вече знаех къде точно стоя. Всеки сериозен ред, който съм написал от 1936 насам, е бил написан, директно или косвено, срещу тоталитаризма и в подкрепа на демократическия социализъм, така както го разбирам аз.“

Оруел считаше себе си за член на „дисидентската левица“, различаваща се от „официалната левица“, тоест най-вече британската Лейбъристка партия, по-голямата част от която той беше започнал да разглежда като потенциално, ако не и вече завършено, фашистка. Повече или по-малко съзнателно той намираше една директна аналогия между британската лейбъристка партия и комунистическата партия на Сталин – според него и двете те бяха движения, обявяващи, че се борят срещу капитализма в името на работническата класа, но всъщност интересуващи се единствено от утвърждаването и увековечаването на собствената си власт. Масите бяха тук само за да бъдат използвани поради идеализма, класовата си ненавист, готовността си да работят евтино и да бъдат предавани, отново и отново.

Сега, онези, които имат фашистки наклонности – или просто ония от нас, които си остават готови да приемат всяко правителствено действие, независимо от това дали е правилно или не – незабавно ще посочат, че това е мислене от преди Втората световна война, и че в момента, в който вражеските бомби започнат да падат върху родината, променяйки ландшафта и убивайки приятели и съседи, цялото това нещо всъщност става неуместно, ако не и подривно. Когато родината е в опасност, силно водачество и ефективни мерки са най-важното, и ако искате да наричате това фашизъм, то много добре, наричайте го както искате, никой няма да слуша, освен ако не става дума за това, че въздушните нападения са приключили и сега звучи сигнал за отбой. Но ненавременността на един аргумент – да не говорим пък за предсказание – в разгара на някоя по-късна криза, не го правят непременно погрешен. Човек със сигурност може да твърди, че военният кабинет на Чърчил от време на време се е държал не по-различно от един фашистки режим, цензурирайки новините, контролирайки заплатите и цените, ограничавайки пътуванията, подчинявайки гражданските права на дефинирана от самия него военна необходимост.

Онова, което става ясно от писмата и статиите на Оруел по времето, когато работи над 1984, е отчаянието му от следвоенното състояние на „социализма“. Онова, което по времето на Кеър Харди[255] е било честна борба срещу непоправимо криминалното поведение на капитализма срещу ония, които той е използвал за собствено обогатяване, по времето на Оруел беше се превърнало в нещо срамно институционално, купувано и продавано, в много случаи интересуващо се единствено от запазването на властта си.

Оруел изглежда е бил особено раздразнен от широко разпространената вярност към сталинизма, наблюдавана сред левицата, пред лицето на съкрушителните доказателства за злодейската природа на режима. „По сравнително сложни причини“, писа той през март 1948, по времето на ранната редакция на първата версия на 1984, „почти цялата английска левица приема руския режим като ‚социалистически‘, докато мълчаливо разбира, че неговият дух и практика са съвсем различни от всичко, което се разбира под ‚социализъм‘ в тази страна. Оттук възниква и един доста шизофреничен начин на мислене, при който думи като ‚демокрация‘ могат да имат две несъвместими значения, а неща като концентрационни лагери и масова депортация могат да бъдат едновременно правилни и погрешни.“

Ние разпознаваме в този „вид шизофреничен начин на мислене“ източника на едно от великите постижения на този роман, което е навлязло в ежедневния език на политическия дискурс – идентификацията и анализа на doublethink, двумислието. Така както е описано в Теория и практика на олигархическия колективизъм от Имануел Голдщайн, една опасно подривна книга, обявена извън закона в Океания и позната единствено като книгата, двумислието е форма на мисловна дисциплина, чиято цел, желана и необходима за всички партийни членове, е способността да се вярва в две противоречиви истини по едно и също време. Това, разбира се, не е нищо ново. Всички ние го правим. В социалната психология то отдавна е познато като „когнитивен дисонанс“. Други предпочитат да го наричат „разделяне на отсеци“ (compartmentalization). Трети пък – най-известен от които е Ф. Скот Фитцджералд, са го считали за признак на гениалност. За Уолт Уитман („Противореча ли си? Добре тогава, противореча си.“) това беше нещо голямо, съдържащо множествености; за американския автор на афоризми Йоги Бера това беше да дойдеш до разклонение по пътя и да го последваш, за котката на Шрьодингер[256] това беше квантовият парадокс да бъдеш едновременно жив и мъртъв.

Идеята изглежда е изправила Оруел пред негова собствена дилема, един вид мета-двумислие – отблъскваща го с неограничения си потенциал за причиняване на вреда, но същевременно очароваща го с обещанието за намиране на начин за преодоляване на противоречията – сякаш някаква странна форма на Зен-будизъм, чиито фундаментални коани[257] са трите партийни лозунга „Войната е мир“, „Свободата е робство“ и „Невежеството е сила“, бива използвана за зли цели.

Съвършеното олицетворение на двумислието в този роман е служителят на Вътрешната партия О’брайън, изкусителят, предателят, защитникът и унищожителят на Уинстън. Той вярва с безкрайна искреност в режима, на който служи, но същевременно е в състояние да персонифицира един горещ революционер, всецяло отдаден на неговото събаряне. Той вижда себе си като проста клетка от големия организъм на държавата, но именно индивидуалността му, убедителна и противоречива, е онази, която ни кара да го запомним. Макар и да е спокоен и красноречив поддръжник на тоталитарното бъдеще, О’брайън постепенно ни разкрива една своя по-ирационална страна, едно откъсване от реалността, което ще се прояви в пълната си непривлекателност по време на превъзпитанието на Уинстън Смит, в онова изпълнено с болка и отчаяние място, познато под името Министерство на Любовта.

Двумислието също лежи зад имената на супер-министерствата, които управляват нещата в Океания – Министерството на Мира се занимава с война, Министерството на Истината разпространява лъжи, а Министерството на Любовта измъчва и евентуално убива всеки, когото счита за заплаха. Ако това ви изглежда абсурдно и перверзно, припомнете си, че в днешните Съединени Щати малцина имат проблем с един апарат за провеждане на войни, известен под името „Министерство на отбраната“, нито пък с произнасянето на думите „Министерство на правосъдието“, въпреки добре документираните злоупотреби с човешките и конституционни права от неговата най-мощна ръка, ФБР. От нашите номинално свободни медии се изисква да представят „балансирани“ репортажи, в които всяка „истина“ бива незабавно кастрирана от една друга – равна и противоположна. Всеки ден общественото мнение става цел на отново преписвана история, официална амнезия и откровено лъжене, като всички тези неща биват благосклонно наричани „въртележка“, сякаш те са не по-вредни от едно невинно детско забавление. Ние разбираме повече, отколкото те ни казват, но се надяваме на противоположното. Ние вярваме и се съмняваме в едно и също време – изглежда състоянието на политическата мисъл в модерната супер-държава е да бъдем на поне две мнения по повечето въпроси. Едва ли е нужно да се казва, че това е от неоценима полза за онези властимущи, които желаят да запазят властта си, по възможност завинаги.

Освен двойствеността в левицата по отношение на съветските реалности, след Втората световна война се появиха и други възможности за провеждане на двусмислие на практика. В своя момент на еуфория печелившата страна вършеше, по мнението на Оруел, също толкова фатални грешки, колкото ония от Версайския договор след Първата световна война. Въпреки най-благородните намерения, практическото разделяне на плячката сред бившите съюзници криеше потенциал за фатални вреди. Безпокойството на Оруел във връзка с „мира“ на практика беше един от основните подтекстове на 1984.

„Истинското значение [на романа]“, писа Оруел до своя издател в края на 1948 – както самите ние виждаме от редакторската фаза на текста в този момент – „е да дискутира следствията от разделението на света на ‚зони на влияние‘ (през 1944 смятах, че такъв ще бъде резултатът от техеранската конференция)…“

Разбира се, на романистите не трябва да се вярва прекомерно, когато става дума за източниците на тяхното вдъхновение. Но творческият процес заслужава известно внимание. Техеранската конференция беше първата среща на съюзниците от Втората световна война – на нея присъстваха Рузвелт, Чърчил и Сталин. Сред темите, които те дискутираха беше и как, след като победят нацистка Германия, съюзниците ще я разделят на окупационни зони. Кой колко ще получи от Полша беше друг от разглежданите въпроси. Представяйки си Океания, Евразия и Изтазия, Оруел изглежда е извършил мащабна интерполация на разговорите от Техеран, проектирайки окупацията на една победена страна върху онази на един победен свят.

Като предсказание, това групиране на Великобритания и Съединените Щати в единен блок се оказа много точно, предвиждащо британската съпротива срещу една интеграция в евразийската земна маса, както и продължаващото й раболепие пред интересите на янките – доларите, например, са паричната единица на Океания. Лондон все още може да бъде разпознат като онзи Лондон на сурови ограничения от времето непосредствено след войната. Още от самото начало, с ледения плонж директно в мрачния априлски ден на решаващия акт на неподчинение на Уинстън Смит, структурите на дистопичния живот са неотлъчно с нас – неработещият водопровод, цигарите, които продължават да губят тютюн, ужасната храна – макар че това сигурно не е било чак толкова фантастична представа за всеки, който е бил принуден да мине през военновременните трудности.

Пророчество и предсказание не са съвсем едно и също нещо – и да се объркват двете неща в случая с Оруел би било лоша услуга както за писателя, така и за читателя. Има една особено любима за критиците игра, в която се правят списъци на нещата, които Оруел е „улучил“ или не. Оглеждайки се наоколо в днешна Америка например, ние забелязваме популярността на хеликоптерите като средства за „прокарване на закона“, познати ни от безбройни телевизионни „криминални драми“, самите те форми на социален контрол – а в тази връзка и на вездесъщността на телевизията. Двупосочният телеекран много напомня за плоските плазмени екрани, свързани с „интерактивни“ кабелни системи, от около 2003. Новини са онова, което правителството определя, наблюдението на обикновени граждани е навлязло в обичайната практика на полицейската дейност, разумното претърсване и арест са просто виц. И така нататък. „Уха, правителството се превърна в Големия Брат, точно както Оруел го предсказваше. Какво ще кажете, а?“ „Оруелска работа, копеле!“

Хм, да и не. Специфичните предсказания в края на краищата са само детайли. Онова, което е по-важно, а всъщност необходимо за един добър предсказател, е да бъде способен да надникне по-дълбоко от повечето от нас в човешката душа. През 1948 Оруел разбираше, че въпреки поражението на Оста, желанието за фашизъм не си е отишло и че, бидейки далеч от разцвет, то може би още не се е развило напълно. Покварата на духа, непреодолимото човешко влечение към властта вече отдавна бяха твърдо установени, добре познати аспекти на третия Райх и сталиновия СССР, дори на британската Лейбъристка партия – като наброски за едно ужасяващо бъдеще. Какво би могло да предотврати появата на същото нещо във Великобритания и Съединените Щати? Морално превъзходство? Добри намерения? Чист живот?

Разбира се онова, което оттогава насам се е подобрявало постоянно и коварно – правейки хуманистките аргументи почти безпредметни – е технологията. Не трябва да се объркваме от тромавостта на средствата за наблюдение, използвани във времето на Уинстън Смит. В „нашата“ 1984, в края на краищата, интегралният микрочип беше на по-малко от десет години, и почти смущаващо примитивен в сравнение с чудесата на компютърната технология от около 2003 – най-вече Интернет, едно развитие, което обещава социален контрол с мащаби, за които ония старомодни тирани от 20-ти век с техните глупави мустаци, само биха могли да мечтаят.

От друга страна, Оруел не е предвидил такива екзотични развития като религиозните войни, включващи различни видове фундаментализъм, с които ние сме повече от добре запознати. Всъщност религиозният фанатизъм е странно липсващ в Океания, освен под формата на преданост към Партията. Режимът на Големия Брат демонстрира всички елементи на фашизъм – харизматичният диктатор, тоталният контрол на поведението, абсолютната субординация на индивида спрямо колектива – освен расовата ненавист, особено антисемитизма, който беше такава важна част от фашизма, какъвто Оруел го познаваше. Това със сигурност ще изглежда озадачаващо за модерния читател. Единственият еврейски герой в книгата е Имануел Голдщайн – и това може би само защото неговият оригинал, Леон Троцки, също беше евреин. И той си остава задкулисно присъствие, чиято реална функция е да предостави един обясняващ глас, като автор на Теория и практика на олигархичния колективизъм.

Напоследък много се говори за собственото отношение на Оруел към евреите, някои коментатори отиват дори толкова далеч, че го наричат антисемитско. Ако човек претърси писаното от него през това време, за да намери изрични споменавания на въпроса, то ще намери сравнително малко – еврейските въпроси изглежда не са го занимавали особено. Публикуваните свидетелства говорят или за един вид вцепенение пред чудовищността на онова, което се беше случило в лагерите, или неспособност на някакво ниво да се оцени неговото значение. Налице е известна сдържаност – сякаш, при толкова много важни въпроси, за които трябва да се тревожи, Оруел би предпочел да не бъде занимаван с допълнителното неудобство да трябва да мисли много и за Холокоста. Романът може дори да е бил неговият начин да намери ново определение за един свят, в който Холокостът не се е случил.

Най-близкият до антисемитизъм момент от 1984 е ритуалната практика на Две Минути Омраза, представена доста рано, почти като сюжетно средство за въвеждане характерите на Джулия и О’брайън. Но представянето на анти-Голдщайнизма, описано тук с такава токсична непосредственост, никога не бива генерализирано до степен на нещо расистко. „Нито пък има расова дискриминация“, както потвърждава самият Емануел Голдщайн, в книгата – „Евреи, негри, южноамериканци с чиста индианска кръв могат да бъдат открити в най-висшите редове на Партията …“ Най-точното, което човек може да каже, е че Оруел е считал антисемитизма за „един вариант на голямата модерна болест на национализма“, а конкретно британският антисемитизъм за още една форма на британската глупост. Той може би е вярвал, че по времето на тристранното сливане на света, което си е представял за 1984, европейският национализъм, с който е бил свикнал, някак няма да съществува повече, може би защото нациите, а значи и националностите, биха били отменени и абсорбирани в по-колективни идентичности. Знаейки онова, което знаем днес, сред общия песимизъм на романа това може да ни се види като един необосновано жизнерадостен анализ. Омразите, които Оруел никога не беше смятал за нещо по-лошо от нелепи, определят твърде много история от 1945 насам, за да бъдат отмахнати чак толкова леко.

В рецензия на един роман на Джон Голсуърти за New Statesman от 1938, Оруел коментира, почти мимоходом: „Голсуърти беше лош писател, но някакви вътрешни проблеми, изостряйки чувствителността му, го направиха добър; недоволството му се излекува и той се превърна в образец. Струва си да се замислим до каква ли степен подобни неща се случват и на нас самите.“

Оруел се чувстваше развеселен от ония негови колеги от левицата, които живееха в постоянен страх да не бъдат наречени буржоазни. Но някъде сред собствените му страхове може би се е спотайвала възможността, подобно на Голсуърти, някой ден и той да завърши като апологет на Нещата Такива Каквито Са. Неговият гняв – нека си позволим да отидем до там, че да го кажем – му беше скъп. Той беше изживял пътя до него – в Бирма, в Париж и Лондон и на пътя към Уайгън Пайър, както и в Испания, където по него стреляха, и дори го раниха, фашистите. Той беше инвестирал кръв, болка и тежък труд, за да заслужи гнева си – и беше привързан към него толкова, колкото всеки капиталист е привързан към своя капитал. Това може би е страдание, присъщо на писателите повече, отколкото на останалите хора, този страх от прекаленото удобство, от това да не бъдеш купен. Когато човек пише, за да живее, то това със сигурност е един от рисковете, макар и не такъв, срещу който всеки автор възразява. Способността на управляващия елемент да асимилира несъгласието винаги присъства като опасност – всъщност не чак толкова различна от процеса, по който Партията в 1984 е в състояние постоянно да се обновява отдолу.

Оруел, живял сред работещите и безработни бедняци на депресията от 1930-те, и уверил се по този начин в тяхната вечна ценност, дарява на Уинстън Смит една подобна вяра в пролите от 1984, като единствена надежда за освобождаване от дистопичния ад на Океания. В най-красивия момент от романа – красотата такава, каквато я определя Рилке, мигът преди атаката на ужаса – Уинстън и Джулия, мислейки, че се намират в сигурност, наблюдават от прозореца си жената, която пее на двора, и Уинстън, гледайки към небето, преживява едно почти мистическо видение за милионите, които живеят под него „хора, които никога не са се научили да мислят, но са запазили в сърцата, стомасите и мускулите си силата, която един ден ще прекатури света. Ако има надежда, тя е в пролите!“ Това е моментът непосредствено преди той и Джулия да бъдат арестувани и началото на студената, ужасяваща кулминация на книгата.

Преди войната Оруел е имал собствени моменти на презрение към графичните сцени на насилие в художествената проза, особено в американската твърда криминална литература, намираща се в евтините списания от времето. През 1936, в рецензия на един детективски роман, той цитира пасаж, описващ един брутален и методичен побой, който по странен начин предвещава преживяванията на Уинстън Смит в Министерството на Любовта. Какво се е случило? Испания и Втората световна война, както изглежда. Онова, което беше „отвратителен боклук“ тогава, в едно по-изолирано време, в следвоенната епоха вече се е превърнало в част от жаргона на политическото възпитание, а през 1984 в Океания то ще бъде направо институционализирано. И все пак Оруел не може, като средния автор на евтина литература, да се наслаждава на лукса да напада без размисъл плътта и духа на който и да било герой. На места е трудно да се следи писането, все едно, че Оруел сам чувства всеки момент от мъченията на Уинстън.

Интересите на режима в Океания се състоят в упражняването на властта заради самата себе си, в нейната неуморна война с паметта, желанието и езика като средства на мисълта. С паметта е лесно да се работи, от тоталитарна гледна точка. Винаги има някаква агенция като Министерството на Истината, която да отрече спомените на другите, да пренапише миналото. Сега, около 2003, вече е нещо обикновено държавните служители да получават по-високи заплати от останалите нас, за да подправят историята, да тривиализират истината и да унищожават миналото – ежедневно. Ония, които не се учеха от историята, обикновено я преживяваха отново, но само докато властимущите успяха да открият начин да убедят всички, включително и самите себе си, че историята никога не се е случила, или се е случила по начин, който служи най-добре на техните собствени цели – или най-добре от всичко, че тя няма значение, освен под формата на някой тъп документален филм, скалъпен набързо, за да запълни един час телевизионно развлечение.

По времето когато напускат Министерството на Любовта, Уинстън и Джулия са изпаднали завинаги в състоянието на двумислие, в преддверията на унищожението, вече не влюбени, но способни да мразят и да обичат Големия Брат по едно и също време. Това е един край толкова мрачен, колкото е възможно човек да си представи. Но странно, това не е съвсем краят. Ние обръщаме страницата, за да открием нещо като критическо есе, Принципите на новговора. Ние си спомняме, че в началото ни е била дадена възможността, в една забележка под линия, да погледнем в края на книгата и да го прочетем. Някои читатели правят това, други не – днес ние можем да го разглеждаме като ранен пример за хипертекст. През 1948 тази финална част очевидно е подразнила американските читатели от клуба „Книга на месеца“ достатъчно много, за да изискат тя да бъде премахната, заедно с главите, цитирани от книгата на Имануел Голдщайн, като условие за приемане на книгата в клуба. Макар че щеше да изгуби поне 40 000 долара от американските продажби, Оруел отказа да извърши тези промени, съобщавайки на агента си: „Една книга е изградена като балансирана структура и човек не може просто да премахне големи части тук и там, освен ако не е готов да преоформи цялото … Наистина не мога да позволя работата ми да бъде прекроявана отвъд една определена степен и се съмнявам дали това изобщо си струва от дългосрочна гледна точка.“ Три месеца по-късно клубът отстъпи, но въпросът си остава. Защо трябва да бъде завършена с нещо като научно приложение една толкова страстна, яростна и мрачна книга?

Отговорът може би се крие в простата граматика. Още от първото изречение есето Принципите на новговора е написано последователно в минало време, сякаш за да подскаже за по-късна част от историята, пост-1984, в която новговорът е станал буквално част от миналото – като че по някакъв начин авторът на тази част вече е свободен да дискутира, критично и обективно, политическата система, чиято същност новговорът е бил по негово време. Нещо повече, езикът, на който е написано есето, е нашият пред-новговор английски език. От новговора се очакваше да стане всеобщ около 2050 и все пак изглежда така, сякаш той не се е задържал толкова дълго, камо ли пък да е триумфирал; че старинните хуманистични начини на мислене, присъщи на стандартния английски език са устояли, оцелели и в края на краищата възтържествували, и че може би социалният и морален ред, изразяван от този език, е бил възстановен по някакъв начин.

През 1946, в една статия в Мениджърската революция, един анализ на световната криза от американския екс-троцкист Джеймс Бърнхам, Оруел писа: „Огромната, непобедима, вечна робска империя, за която изглежда мечтае Бърнхам, няма да бъде установена – или ако бъде, няма да устои дълго време, защото робството вече не е стабилна база за човешкото общество.“ Може би с намеците за възстановяване и изкупление Принципите на новговора служи като начин за разведряване на един иначе напълно песимистичен край – изпращайки ни обратно по улиците на нашата дистопия, подсвирквайки си една малко по-щастлива мелодия, отколкото самият край на историята би могъл да оправдае.

Има една фотография на Оруел с приемния му син, Ричард Хорацио Блеър, направена някъде около 1946 в Айлингтън. Малкото момче, което е било на около две години по онова време, сияе с беззащитно щастие. Оруел го държи нежно с две ръце, също усмихвайки се, но не самодоволно – чувството е по-сложно, сякаш той е открил нещо по-ценно от гнева – главата му леко наклонена, очите му внимателни, може би напомнящи за някой филмов герой на Роберт Дювал: човек, който е преживял повече, отколкото си е пожелавал. „Уинстън Смит мислеше, че е бил роден през 1944 или 1945…“ Ричард Блеър е роден на 14 май 1944. Не трудно да се разбере, че в 1984 Оруел си е представял бъдещето на поколението на сина си – един свят, който той не им пожелаваше, а срещу който ги предупреждаваше. Той не обичаше предсказания за неизбежното, той си остана уверен в способността на обикновените хора да променят каквото и да е, ако само поискат. Във всеки случай именно усмивката на момчето е онова, към което ние се завръщаме – директна и лъчезарна, произлизаща от една непоколебима вяра в това, че в края на краищата светът е добър и че човешката почтеност, също като родителската любов, е нещо, на което винаги може да се разчита. Една вяра толкова благородна, че ние почти можем да си представим Оруел, а може би и самите себе си, поне за момент, кълнейки се да направим всичко, което е необходимо, за да не бъде тя никога предадена.

© Томас Пинчън, 2003

Източник

ТОМАС ПИНЧЪН

Томас Пинчън (род. 1937) е американски писател, известен със своите плътни и сложни романи. Друга известна черта на автора е упоритостта, с която в продължение на повече от 40 години той избягва вниманието на пресата (поради което неговите снимки са истинска рядкост и обикновено го представят в младежка възраст).

Силата на хартиения тигър

Автор: Иван Кръстев

„Стой! Или отново ще кажа ‚стой!‘“ Това е изречението, което хрумва на редакторите на Wall Street Journal, когато те оценяват декларацията на Европейския Съюз относно продължаващата руска окупация на Грузия. Руските редактори очевидно споделят това виждане. Преобладаващото мнение в Москва, също както и във Вашингтон, е че Съюзът е слаб, разделен и объркан, и че Европа не притежава нервите да се изправи решително срещу руското предизвикателство. Вашингтон вярва, че Европа има два руски проблема – единият, проблемът със заплахата, идеща от надигащата се Русия, а вторият – нежеланието да се осъзнае реалността на тази заплаха. Модерно е тези дни да се твърди, че когато става дума за Русия, Европейският Съюз не е нищо повече от един хартиен тигър.

Тези мнения може и да са верни, но нека помислим отново. Наистина ли е толкова лошо да бъдеш хартиен тигър? Отидете до най-близкия DVD-магазин, купете си някой от филмите-бестселъри като Шрек Трети и ще видите, че в днешния свят хартиените тигри много често са по-ефективни при постигането на целите си, отколкото са реалните тигри или дори сърдитите мечоци. Хартиените тигри са дружелюбни, умни – и те не са измъчвани нито от комплекси за превъзходство, нито от такива за малоценност. Постмодерната популярна култура показва, че в наши дни именно хартиените, а не истинските тигри са ония, които в края на краищата печелят, спасяват принцесата или стават крале.

Дипломатическата война за Грузия показва, че както Русия, така и Съединените Щати стават жертви на своята мания за сила – и по този начин заплашително ограничават собственото си пространство за маневриране. Американците са от Марс, но руснаците също са от Марс. Именно страхът да не бъдат възприети като слаби и незначителни е онзи, който определя както американския, така и руския подход към кризата. Състезанието по твърдост между суперсилите от Студената война деградира до баналността на конфронтацията. Русия спечели военна победа, но се оказа в по-голяма международна изолация, отколкото по всяко време след Кримската война. Ескалирайки напреженията с Русия, Вашингтон рискува да провокира, вместо да осуети, новото появяване на твърди граници и de facto сфери на влияние в пост-съветското пространство.

В този контекст предполагаемата слабост на Европейския Съюз е неговата най-голяма сила. Празните приказки за разногласията, объркването и мекотата на Съюза накараха много наблюдатели да ослепеят за стратегическия потенциал на политическата му линия. Отговаряйки на обвиненията, че липсата на твърди акции прави от ЕС хартиен тигър, френският президент Саркози с право напомни на журналистите, че „именно този хартиен тигър договори прекратяването на военните действия и постигна частичното оттегляне на руските войски“ и че „Европейският Съюз е единственото тяло, което може да разреши тази ситуация и да помогне на Грузия.“

Противно на начина, по който я виждат критиците, срещата на високо равнище на ЕС демонстрира способността на Брюксел за морално осъждане, желанието му да защити специфичния характер на европейския ред и стратегическото му спокойствие. Съюзът беше единен в осъждането на руските действия като „непропорционални“ и „неприемливи“. ЕС не се опитва да затвори очи за естеството на руското предизвикателство и не е готов да толерира завръщането на политиката на сфери на влияние в Европа. Съюзът се обвърза с възстановяването на Грузия, като по този начин ограничи руските амбиции за промяна на режима в Тбилиси. Обвързването с възстановяването на Грузия е насочено директно срещу желанието на Москва да криминализира правителството на Саакашвили и да претендира за изключително право при оформянето на грузинското бъдеще. Решението на ЕС да замрази преговорите за стратегическо партньорство с Русия също не е празна заплаха. Подновяването на преговорите е директно обвързано с изпълняването от руска страна на задълженията, поети от нея в уреденото от Саркози споразумение за прекратяване на огъня, така че неговото неспазване не би било преглътнато от Съюза. Заявявайки, че Русия сама трябва да направи избор, Брюксел й дава всякакви насърчения да действа разумно и да смекчи конфронтационния си курс, като по този начин тегли червена черта в отношенията си с нея. Решението на ЕС да не налага санкции на Русия също беше една добра стратегическа преценка. Санкциите нямаше да променят руското поведение. В настоящия момент съпротивата срещу всякакъв вид натиск е главната основа на новата външна политика на Кремъл. Санкциите не са популярни в европейската бизнес-общност и биха намалили въздействието на ЕС върху Русия. Според Брюксел политиката на тотална конфронтация е само в интерес на Москва. Противно на ситуацията от преди няколко години, сега Москва търси узаконяване на своя статус на велика сила не чрез интеграция, а чрез конфронтация.

Очакванията на Русия, че грузинската криза ще раздели Съюза и ще разшири разногласията между ЕС и САЩ се оказаха напразни. В остър контраст с извънредната Среща на високо ниво от преди пет години, посветена на войната в Ирак, грузинската Среща на високо равнище демонстрира способността на Съюза да преодолява разногласия. Три фактора обясняват новооткритото европейско единство.

Първо, отношенията с Русия са от решителна важност за самото съществуване на Съюза и никоя от държавите-членки не е готова да играе „игрички“ сега.

Второ, грузинската криза дойде в момент, в който европейската общественост и европейските политически елити се надяват на преформулиране на трансатлантическите взаимоотношения. Европа вижда в една бъдеща администрация на Обама нов шанс за определяне на обща трансатлантическа политика по отношение на Русия. Проектът за ЕС като алтернативна и балансираща сила срещу САЩ е маргинализиран в днешния европейски политически мейнстрийм. Онова, което тревожи Европа, е не че Америка е прекалено силна, а че тя не е достатъчно силна.

Третото обяснение за европейската готовност да се намери работещ компромис по отношение на Русия трябва да се търси в т. нар. „фактор Меркел“. Докато между Германия, Франция и Италия от една страна – и някои от източноевропейските страни от друга, все още има различия по въпроса кое е най-доброто поведение по отношение на Русия, то днес източноевропейските лидери вече не се страхуват, че старите европейски сили ще продадат интересите им на Москва. Източноевропейците се доверяват на канцлерката Меркел по начин, по който не се доверяваха на Шрьодер или Ширак. Меркел е един мощен източноевропейски глас, който променя констелацията на силите в съюза, когато става дума за оформяне на европейската политика спрямо Русия.

Руско-грузинската война погреба европейския ред от времето след Студената война. Онова, на което сме свидетели днес, е един период на ново стратегическо приспособяване, който може да продължи в продължение на десетилетие. Намирането на модус за свободно от проблеми съществуване между надигащата се Русия с нейния манталитет от 19-ти век от една страна и Европейския Съюз – от друга, се превръща в главен приоритет на днешния европейски дневен ред. Европейският Съюз вече разпознава тази нова реалност.

Превод от английски език и публикация в „Либерален Преглед“ с любезното съгласие на автора.

ИВАН КРЪСТЕВ

Иван Кръстев е политолог и председател на Управителния съвет на Центъра за либерални стратегии, София. От април 2004 г. той е изпълнителен директор на Международната комисия за Балканите, председателствана от бившият министър-председател на Италия Джулиано Амато.

Коментари (9)

- 18-09-2008|Unregistered|Guest User

С Европейския Съюз е свършено, ако изобщо можем да твърдим, че го е имало. Вече даже не е хартиен тигър, а просто хартия. Няма конфликт между ЕС и Русия. Нека не забравяме как се отнасят президентите на някои от страните-членки по време на срещите на Г8. Обикновени демагози.

- 18-09-2008|Unregistered|Смехурко  - Колкото повече загнива ...

Още един пример за „загниващ капитализъм?“ Или загниващ „загниващ капитализъм“?

Интересно, вчера в Медияпул прочетох, че според едно скорошно допитване българите били сред най-големите пацифисти в Европа. Но защо тогава, питам се, по форуми, блогове и вестници се чуват само гласовете на неспасяеми „силолюбци“? Къде са тия пацифисти? Или думата вече толкова е изгубила привлекателност, че хората се осмеляват да се признаят като такива само в анонимността на анкетите?

А инак, що се отнася до масата от политически коментари, които аз успявам да намеря, то единственото нещо, което се мержелее пред очите ми, е картината на глутница кучета-мъжкари, които тичат насам-натам и се опитват да препикаят колкото се може повече дървета в околността, с надеждата, че по този начин маркират периметър ... като резултатът, разбира се, е все по-надигаща се смрад. Хм, кучешка им работа – поне докато само пикаят, а не хапят. Да се надяваме, значи.

- 19-09-2008|Unregistered|Guest User

От разговорите ми с хора, израснали в най-големите европейски столици, става ясно, че те самите смятат градовете си за загнили, точно така. Все по-малко европейски, все повече арабски. Затова са виновни пошлите либерални стратегии, които утвърждаваха единствено икономическите им планове, но не и културния капитал. В това се състои либерализма на ЕС.

- 19-09-2008|Unregistered|Guest User  - Предишния коментар

Толкова много предразсъдъци с толкова малко думи? Загнили, защото в тях живеят араби? Ами какво да кажат американците, при които живеят още повече араби? И китайци. Индийци. Африканци. Че даже и българи ...

За мен такива приказки само обясняват защо тия хора "израснали в най-големите европейски столици" – и учени, ах колко учени! – не виждат кой знае каква разлика между самите нас и арабите. Балканджии, араби – за тях всичко това е все един и същ боклук. А умникът от по-горе лапа огризките им и се надява, че ще го приемат като свой ако им ръкопляска ... Свещена простота.

- 21-09-2008|Unregistered|Guest User

Много логично заключение в края на последния постинг за последния постинг.

Въобще не иде реч за това, но явно на умникът по-горе му липсва какъвто и да е опит, и ще възпява глобализацията от родното си посткомунистическо градче.

Ще поживеем, и ще видим, нали знаеш.....

- 21-09-2008|Unregistered|Guest User

Апропо, ти от чии огризки ядеш? Африканските, или арабските?

- 23-09-2008|Unregistered|Guest User

Ох да бе! Всички жители на големите европейски градове и села са толкова настръхнали от арабската загнилост, че не смеят да си покажат аристократичните носове навън. Юръп е ок. Ако на някой не му изнася, да се опита да прокара своята идея за Юръп или Русия го чака с разтворени обятия и водка със сельодка. С Европейския Съюз било свършено хахахахаххаха

- 23-09-2008|Unregistered|Guest User

Хартиен, значи и разумен... А и по-въздействащ в случая. А колко много люде, уж с втора сигнална система, се вживяват, като че в джунгла живеят

- 23-09-2008|Unregistered|Guest User

САЩ имат твърде много проблеми сега, за да се джавкат с Русия, а ЕС твърде много зависи от тях за да се ежат. Така че нито тигър, нито търълеж – просто Русия си прибра Абхазия и Южна Осетия и при това изглежда необратимо. Тия дето изсраха лайната в Косово, сега треба да ги ближат в Грузия. Впрочем абхазци, осетинци и грузинци нямат нищо общо до момента в който Ленин през 1922 година ги натиква в една република, щото не знае де да ги тури и защото приятелите му Йосиф (Виссарионович Джугашвили) и Орджоникидзе (Григорий Константинович) след две чаши водка го убеждават да надуе границите на Грузия.

Мълчанието – злато, привилегия на агнетата или… любов

Автор: Албена Прокопиева

Точно преди година учителският синдикат обяви 20 септември за ден на мълчанието. Учителите, поне според решението на синдиката, можеха да пишат на черната дъска, но не и да говорят. Така те приеха да изразят протеста си преди да преминат към ефективни действия. Лошо няма. Освен, че търсеният ефект получи нетърсено измерение – докато чаках пред класната стая на моята първокласничка, защото учителките ГОВОРЕХА на малките, дочух коментар на тийнейджърки: „И аз като се разсърдя, млъквам и не говоря. Особено у дома. И накрая на нашите им писва, и ми разрешават да закъснея! Елементарно, Уотсън!“

Едва ли е толкова елементарно, ако погледнем от друг ъгъл – какво „казва“ мълчанието. Кога мълчанието е злато? И крачка ли е разстоянието от златото до Мълчанието на агнетата?

Година след 20 септември 2007 влязох на родителска среща. Децата малки, няма къде да останат и класната разреши да седят зад чиновете и да видят„Колко послушни са родителите!“ докато обсъждат на чиновете един отговорен проблем. Училището предлага униформа, изработен е проект на костюмчетата, разясняват ни, че ако по-голямата част от родителите подкрепи идеята, проектът ще се реализира, училището ще получи средства, децата ни ще бъдат като в европейските училища, две трети от цената ще се плати по проекта, родителите ще се бръкнат само за около 30 лева. Двадесет родители– двадесет коментара на глас, че идеята е добра, но някак си са притеснени малките да имат един чифт панталон през зимата, притеснени са за бройката – само две ризки, за неудобството да се пере класически ушитото сако, което малкият ученик най-вероятно няма да опази чисто, за нуждата на дълго палто за момиченца с полички в студа и т. н. Все родителски страхове и притеснения. Децата слушаха с интерес дебатите- нали говорехме за тяхното облекло! Много от майките попитаха защо да не бъде по-раздвижена и по-цветна униформата, други изразиха гласно неодобрение и несъгласие, но… когато пуснаха за подпис декларации за приемане, всички наведоха глави, замълчаха, повъртяха химикалите „то… така и така ще стане задължително…“ И се подписаха. Не зная за другите класове, но в нашия децата получиха добър урок по мълчание. И по послушание на родителите!

Може би случката ще накара доста от читателите да махнат пренебрежително с ръка. Хайде сега, голяма работа! Стига са ходили разголени и развлачени като битници! Да. Така е. Но не за това иде реч. Момиченцето на жената до мен се обърна остро към майка си – Ти защо не се подписа, защо не си послушна? Нали ми казваш да слушам госпожата и да изпълнявам всичко!Вярвам, че майката е намерила своя отговор- правилен или не. Както вярвам, че никой не иска детето му да научи таблицата, химичните съединения и екологичните катаклизми, а да пропусне урокът по изразяване на собственото мнение.

Че е злато мълчанието, излишно е да се твърди. Макар да е вярно само в дадени ситуации. Че е знак на съгласие – всички казват така, макар да е условно вярно и в повечето случаи невярно.

В културната памет на един народ мълчанието е натоварено с какви ли не смисли. В историята на нашия народ МЪЛЧАНИЯ колкото щеш. Като онова лепкаво мълчание и срамене да се наречеш българин, срещу което Паисий вдига глас. Като удобното „Преклонена главица сабя я не сече“ – демек, ако си мълчиш и траеш, си подсигуряваш наличието на глава на раменете. Като невъзможното мълчание на Балканджи Йово, стъпило върху отрязаните ръце и нозе, за да устои на себе си и да се превърне в свобода на духа. Като тъмното мълчание на треперещите люде, здраво залостени зад портите и скрити зад дуварите си, докато „лудите“ глави тръгвали с черешови топчета срещу вековни империи. Като разтърсващото мълчание на Вълкадин, който говори само с бога, защото човеците са разрушили хармонията в света, защото идва момент, когато думите не са думи, а гранични бразди в душите човешки.

Прочетох, че мълчанието бива най-различно – мълчание по рождение, по необходимост, по желание, по принуда, от безразличие, мълчание заради нечия тайна. Кармата да мълчиш по рождение е страшна в света, в който говоренето е начало и край. Да мълчиш по собствено желание е повече от изкуство. Да владееш мълчаливото „говорене“ е съвършенство, което не всеки владее. От древни времена в Хималаите живеят мистици, наречени муни. Те никога не говорят, макар че живеят като всички хора. Често обаче живеят по-дълго, отколкото останалите: триста и повече години. Звучи фантастично, но обяснението е, че при въздържане от говор дишането остава равномерно, не се изразходва енергия и жизнена сила. Муните винаги са му отделяли голямо внимание и са превърнали неговото изучаване в основен момент от своите практики. Онзи, който е овладял мълчанието, е овладял дишането и следователно собствения си живот. Мълчанието е начин за релаксиране на ума и тялото. То лекува. Силата на мълчанието е много голяма не само от гледна точка на получаване и натрупване на енергия и жизнени сили, но и от морална гледна точка – понякога думите се оказват по-ценни от всички съкровища на света, понякога мълчанието е повече от злато.

Страхувам се от другото мълчание. На агнетата, безропотни, когато се приближава ножът. Мълчанието, което е липса на говор, а не на чувства или мисли. В измамната му тишина масата с дебели вратове и черни джипове решава, че те е победила и мълчанието е съгласие с безумието на наложените норми. Страхувам се, когато в клаустрофобната тишина на неговоренето се блъскат мисли и думи, които не са успели да излязат навън. Привидната тишина на мълчанието е най-страшното, с което можеш да се сблъскаш, защото поставя под общ знаменател всичко- свободното слово, свободните медии, свободния дух, свободната съвест. Мълчалив народ сме, когато не викаме по митинги и стачки. Когато не сме будни, а сънуваме, че като погледнем назад – зад нас стои друг българин, зад него трети, пък зад него– ехееееей – цяла дружина. И точно защото сме мълчалив народ, не питаме сън ли е или е истинска дружината, с която ще местим планината. И тъй, с мисълта за пушка и сабя, за „тиха, бяла Дунава“ неговорещият българин напуска пространството на съня, за да влезе в това на действителността – сам, с голата истина за българското търпение, примиренчество и … изчакване. И пак не говори. Чака да му дойде времето. Но докато времето идва, вкъщи той смело ръкомаха, пени се на новинарските емисии и коментира как управниците окрали България, как българският съд пазел престъпниците, как властимащата върхушка била недосегаема, как народните избраници спели в Народното събрание… и т. н. и т. н. И това слушат децата ни вкъщи ежедневно и го приемат за нормално.Чуват за поредния абсурд – за доклад на ОЛАФ, за корупция на съдебни магистрати, за източени средства, за политически провокации. Чуват ГОВОРА НА МЪЛЧАНИЕТО: „Вкъщи викай срещу Михаля, вън си мълчи – от неудобство, от възпитание, от интерес! Никой не е оправил света, че аз ли… или ти! Не се хаби нахалост!!“ И влизат децата ни в света на Голямото мълчание. Там се ширят алеи на леност и равнодушие, магистрали от безразличие и нихилизъм. Там можеш спокойно да се плацикаш в собствената си самовлюбеност и ограниченост. Там можеш да скриеш страха, че ще те вземат за смешен идалго, тръгнал против вятърни мелници. Там можеш да се слееш с останалите и никога да не бъдеш нарочен за „черната овца“.

От това мълчание се страхувам. То, ако не превръща децата ни в зомбита, със сигурност ги превръща в емигранти.

Вероятно читателят не би се съгласил с мен. Всъщност това търся у всеки един. Да отрече думите ми, за да повярвам, че в тази абсурдна действителност млъкналият е млъкнал не защото „дума дупка не прави“, а защото търси онези думи, които да направят дупките в нашето битие. Да повярвам, че мълчанието може да бъде и вик на протест, белег по рождение на силен човек, който се дистанцира от хаоса, за да открие пътя.

И защото съм жена, родена от жена, която също е родена от жена, нека да напиша и за онова мълчание, единственото, на което си струва да учим децата си. Мълчанието на две преплетени ръце, на думите, заменени с поглед, на прегръдката, укротила хаоса. Мълчанието на влюбените, от което се ражда светът.

АЛБЕНА ПРОКОПИЕВА

Албена Прокопиева е завършила българска филология, а после социални дейности. В момента  тя работи като социален работник в България, където, по собствените ѝ думи, „е моето място“.

Коментари (4)

- 23-09-2008|Unregistered|радикална феичка

Браво!

Макар че униформите имат и някои положителни страни - създават усещане за равнопоставеност между децата - богати е бедни, високи и ниски, пълни и слаби...поне частично.

- 23-09-2008|Unregistered|Guest User  - свръхземните въпроси

Хубав текст! Младите българи вече не мълчат. Проблемът е, че възрастните не обичат да им се говори или младите да им сменят моделите на оцеляване. Младият човек обаче иска реализация, и слава богу! Вчера коментирахме в час как мълчи изгнаника/ чужденеца/ емигранта/ аутсайдера... и кой още не помня. Бяха страхотни. Зад маската на мълчанието има още маски - колко са? Младите искат да видят лица. Мисля, че нашето поколение се срамува+ страхува от това, което биха видели децата, и търси удобното скриване/ млъкване.

- 23-09-2008|Unregistered|Златко

Това за срама и страха от говоренето ми се струва доста удачно попадение. Преди време бях пуснал тук един текст, вече не си спомням заглавието, но авторът е немският историк Гьотц Али. В него има доста неща, които според мен се прехвърлят едно към едно върху сегашна България (Али говори за следвоенното немско поколение). Именно затова си мисля, че преди да се случи нещо истински дълбоко в България трябва да си отидем ние - сегашните 40-50 годишни. Болно ми е да го кажа, но според мен ние сме едно непоправимо увредено поколение, ако и да се опитваме да видим в себе си хора, по-различни от родителите си ...

- 24-09-2008|Unregistered|Diana  - Malchanieto

Mnogo priyaten tekst, chetiven i smislen. Pozdravi na avtorkata. Az giveya v chugbina i kogato cheta mladi avtori ili kogato srestam mladi hora v BG po vreme na kratkite si vakanzii, strashno im se radvam. Mislja, che te naistina promenjat Bulgaria, zastoto znajat kakvo iskat i imat pat pred sebe si. Sto se otnasja do malchanieto, v America razbrah, che nikoga ne e zlato. Tova e i naj-tegkiyat mi emigrantski urok.

Стефан Маринов – Писма до България (6)

Автор: Стефан Маринов

Стефан Маринов

Нидершьоклщрасе 62

8044 Грац

До полк. Ангел Гогов

Зам.- Началник на

отдел „Паспортен“

бул. Г. Димитров

София

18.IX.1982

Драги Гогов,

Година мина откак не съм ти писал. Ще прощаваш – трябваше КЛАСИКЪЛ ФИЗИКС да напечатам, конгреса в Генуа да правя – минута свободно време не оставаше.

А тука, в Грац, има едни езера, където всичко голо се къпе. Къде да сядам писма да ти пиша. Откача ли свободно време – хайде на колелото -и там. Гледаш, гледаш голи мадами – до като ти писне, а и австрийките едни хубави, наперени – немска раса – чиста работа. Заредил съм се със зрителни възприятия за три години. Ела, бе Гогов, ела ми някой ден на гости да те водя на шотер-тайхите, да видиш ти какво се казва голотии, срамотии и балдъре. Па ако ти хареса (знам те аз тебе, стар мераклия си), да наредите с Мирчо Спасов нашите мильовци да не ходят да надяват гащите на тия, дето искат да си пекат срамните части.

На тая тема, Гогов, ще ти разкажа една история – ще се напукаш от смях. Вярна е – кръст ти правя.

Руските групи дето идват по Черноморието, нали ги знаеш, винаги ги води някой цербер и като куче овчиците ги гони да стоят на куп събрани, * Да не би някоя да се залута в храсталаците. Една Маруся, обаче, успяла да нареди кондиката и зацепила към морския бряг с един гларус в тъмното. Подушил цербера, и по петите й. Ама до като я стигне, тя вече на калъпа. И цербера, Гогов, да почне, със всичкия си акъл, да я дърпа от калъпа. Ама нашенецът не пуща. Церберът дърпа назад – нашият напред, церберът назад – нашият напред. След това гларусът разправяше: „Е такава сладка ебан до сега не ми се е случвала.“

Да ти разкажа първо, Гогов, с няколко думи как съм се наредил тука в Градце-граде. Намерих един Бруно, който държи конюшна. Рина му на конете, зобец им давам, сенце – Бруно ми дава покрив, обяда и млякото, за закуска. Справям му също и бостана, а там я домат, я краставичка, я тикве винаги ще се намери. А като ида в Грац на Франц-Йозеф-плац на пазаря, българските градинари винаги ще ми напълнят торбата, та има и за мен и за Бруновото семейство и за приятелите. Орехите, лешниците и кестените (за ябълките да не говорим) са в извънмаргинално изобилие, така че според теорията на Бьом-Баверк ценността им е нула, като на въздуха, без който секунда не можеш, а за цял живот макар че толкова хиляди кубо-метри изгълташ -лев не плащаш. Въпреки това аз си ги ценя много костеливите телца и щом почне корема да ме гъделичка, чукна си няколко и съм си весел.

Бруно ме води като „щалкнехт“. Викам му: „Бруно, а като „оберщалкнехт“ не можеш ли да ме водиш?“ „Може, вика, защо да не може.“ Така че титлата ми порасна и много се възгордях. Титлата, Гогов, много значи. В България такива дето моята работа вършат (ако намерят подобни балами) ги водят „коняр“, „ратай“ „оборен слуга“ (оборен теоретически и практически). – Долни думи, Гогов. А немеца като ти закачи едно ‘оберщалкнехт“ от полковник по-солидно звучи, или от италианското „ретторе маньифико“.

За чистия въздух, за тишината, за спокойствието – да не ти разправям. Чудя ти се аз на тебе – що си оставил ти божия рай в твоя бащин Кюстендилски край и си отишъл в престолния град да тормозиш софиянци и да се мъчиш с френската транскрипция на хорските имена. ■ Какъв оберщалкнехт става от тебе, Гогов, – за чудо и приказ. И занаята, сигурен съм, къде-къде по-добре от мен ще го владееш. Аз съм гражданче – конете като дете повече на картинка съм ги гледал. И защо трябваше да си разменяме, Гогов, местата – не разбирам. Защо като луди побегнахте от туй село – и това не го разбирам. Добре че ние се връщаме в запуснатите ниви и порутените къщи (тая в която живея е от миналия век) да хвърлим храна на изпосталялите животинчета, че да спасим света от обзелото го безумие...

20.IX.1982

Вчера идва моя приятел Карл Мочник и пита: „Щефан, знаеш ли как се е казвал зетя на Айнщайн?“ Викам: „Знам – Мариянов.“ „Какво става тогава, казва Карл дълбокомислено, – Мариянов му еба щерката, Маринов теорията.“

З.Х.1982

Свърши се нелегалния период, Гогов. Пипнаха ме австрийските джандари за гушата. Дадоха ми ултиматум: Тъй като нямам редовни документи, до седмина да напусна страната или ще ме екстрадират със сила. Аз им казах: „Добре, ама в майка-България.“ Бац, облещиха се, синковците. И сега не знаят какво да правят – поставих ги направо в матово положение. Мина и седмица, и две – тия са се спотаили и се чудят какво да правят. Ще екстрадират! – я да ви видим къде – на Луната, ама за Луната пътните са малко скъпички.

Въобще, Гогов, гледам, не ставам на никого за компания. При когото и да ида, всеки стол предлага и сяда да ме изслуша. Но още завършил, не завършил и реже: „Абе, я иби си ти мамата.“ Едни мои приятели-италианци ми казаха: „Иди при анархистите. Ти си човек само за тях. И на тях нищо не им уйдисва.“

Добре, отидох им в клуба. Сказчикът беше Луиджи Грасо, дето на процеса на четиринадесетте в Генуа заедно с Фенци[258] наскоро го бяха освободили по липса на обвинителни факти[259]. Говори ни Грасо за златото на цифром и словом шест души (двама професора по физика, една двойка дето се държаха цялото време за ръцете и някакъв субект с неопределена външност и вътрешност. „Злото, каза Грасо, идва от златóто. Няма ли го златото, ще из- I чезне и злото. Затуй, вика, ние анархистите като вземем властта и унищожим всякаква власт в Италия, и цялото злато ще унищожим.“ Стана малка дискусия: как. – Да го запалиш да изгори – не може, да го закопаеш в земята да изгние – пак не може. Остана като най-ефикасно да го хвърлят в Тихия Океан на дълбочина 9, 000 метра. Но тогава субектът с неопределена външност и вътрешност зададе въпроса: „Добре, ще го унищожим в Италия, но I ще остане в швейцарските банки .“Тука Грасо отговори, че ще бъдат прехвърлени бойни групи в Швейцария, които да секвестират цялото тамкашно злато и после да ходят да го хвърлят на 9, 000 метра дълбочина[260]. Слушах ги как мъдруват, па рекох да си кажа и аз думата: „Компаньо, викам, къде ще ходите в Швейцария злато да секвестирате. Бе вий щури ли сте. Швейцарците с машин-геверите ще ви направят на решето още преди да успеете да си подадете носа от пограничния стълб.“ Погледна ме Грасо малко из-под вежди и попита: „А ти кой си?“ „Аз, викам, съм българче.“ „А какво правиш в Италия?“ „Гледам ако мога да секвестирам нещо златно – било монета, обица, било фалшификат, ама не ми се удава.“ „Бе, я иби си Ти мамата“ и Грасо продъжи да умува над въпроса по секвестирането на швейцарското злато, върху което и Хитлер, макар да беше толкова щурав, и той не посмя ръка да тури, че Вилхилм-теловците и неговите орди щяха да нашарят с машин-геверите[261].

Слушайки го този Грасо (иначе много мил и симпатичен момък), спомних си оная приказка, дето питали един шоп да каже има ли разлика между лъжец и идеолог. „Па има, отговорил шопа, како да нема: он лажецо, гяволо, знае дека лаже, идиотолого сам си верува, хаирсъзино.“

Ами ти бре, брате Гогов, кажи ти като лъжеш, вярваш ли си? Кажи в коя категория да те сложим. Ти ще кажеш: „Аз не съм идеолог – аз пердаша.“ Пердашиш – пердашиш, ясно, а стихчета не пописваш ли? – Значи идеологстваш. То едното с другото не върви – всеки го знае. Мирчо Спасов, ако че беше такъв дръвник, сам ти казал веднаж (както ти ми каза): „А6е, Гогов, от кога и ние, джандарите, почнахме хекзаметри да пишем.“ Ама ти – нà -не слушаш началника си, като те учи на ум и разум – хвърлиш бича и палката, измиеш си ръцете от кръвта на пребития, па сядаш пред бял лист хартия и почваш рими да търсиш. Запламтяваш и ти като всички български поети[262]. – Затова, Гогов, и такива пропуски допускаш в паспортните дела.

С много узы ни оплитат тия пусти музи. Мъчиш се с поетите от другите епохи да се сравняваш, а ти трябва по полицаите да се равняваш. Къде си тръгнал Пушкина да гониш. Остави го ти тоя шантав граф – той освен Екатерина Велика да наклеца, за друго за какво е мислел? Сравнявай се ти с Гешев. Ето ти тебе образец и пример за подражание. А каква ти е приликата: само тази, че имената ви почват на буква „Г“. Ами то и говното тогава ще се обади: „И аз почвам на буква ге.“Къде беше Гешев, Гогов, къде си ти. Гешев държеше партията в ръчичките си – с централните й комитети, с бойните й групи, с военната й организация (чети спомените на кака Цола), а ти един алтав дисидент, дето няма пет пари да си купи каиш да си препаши гащите, не можа да сгащиш, ами да вземеш, с кой акъл, бе Гогов, да го упущиш да щръклее по цяла Европа. Сега скимти същия алтав дисидент, иска пак да ти се напъха в ръчичките (чети, Гогов стр. сто осемдесет и шеста от настоящето Евангелие), а ти въртиш гегата и го пъдиш: „Къш да те няма, не те искаме.“ Представи си ти за миг, че Трайчо Костов отишъл при Гешев и му се плези: „Аде бе, Гешев, а вкарай ме в затвор, ако си ербап.“ А Гешев да се прави на три и половина, уж че не го забелязва. Ей, туй чудо, Гогов, не бяхме доживяли – до къде се изроди пролетарската диктатура, а хората още, като в братска Полша, й се плашат. Нормалното, Гогов, е полицая да пази волнодумеца да не излезе от затвора, а ти точно обратното: пазиш волнодумеца да не се напъха в затвора. Така е Гогов, когато почнат джандарите стихове да пописват[263]. Платон преди толкова века за какво мечта: поетите да управляват държавата. Да ми дойде сега тоя Платон и да види какво става държавниците (Мао) и полицаите (Гогов) като почнат хекзаметри да дращят. И толкова века, Гогов, главата на Платона я минават за гениална. Солженицин твърди, че корените на днешната каша трябва де се търсят в масалите на Бокачо и при голите мадами на Рубенса, а не вижда, горкия, че те се крият още в платоновите недомислици...

СТЕФАН МАРИНОВ

Стефан Маринов (1931–1997) е български физик, писател – и не малък чудак – чийто „роман в заявления“ Изыди, Сатана!, издаден през 1981/82 от автора в Австрия, днес бива разглеждан от познавачите като върхово постижение на модерната сатира.

Ненавистната малка Софи

Автор: Росица Борковски

Всички мразим малката Софи. И за да тушираме чувството за вина, което тая омраза поражда, прикриваме я като се позоваваме на общоприетите норми, на това кое е нормално и кое не, използваме също така и други думи. Обаче така прикритият грях, естествено, не е наполовина и не заличава омразата, ами напротив – удвоява я, защото върху първоначалната омраза към детето се натрупва и омразата към самите нас, към безсилието ни да я овладеем, особено когато се отнася до нещо толкова невинно каквото се предполага да бъде едно шест-седем годишно момиченце.

Малката Софи е дебела. И лакома. Като тича, месата й се тресат. Пуфти с тънките си устенца и гледа да си почине като похапне я от бабините бухтички, я от сладоледа, дето дядо е купил. И не просто да хапне. Да се натъпче. Малката Софи е винаги гладна. И жадна. Ви-на-ги.

И мърлява. Не обича да се мие. Не обича да се реше. Обича да се въргаля в тревата, да рови в пръстта, а после с кебапчоподобните си пръсти да размазва калта по фланелката си, по която личат розовите следи от ягодов сок, кафеникавите от шоколадовия сладолед и други петна с вече неопределен цвят и вече неизвестен произход.

Но не външният вид на малката Софи е онова, което я прави ненавистна в очите ни, а дяволът, който владее душата й. Той я кара да изравя червеи от калта, да ги мачка и да ги развява под носовете ни, наслаждавайки се на погнусата изписана по лицата ни, на писъците ни. Особено на писъците ни. Тази картина кара малката Софи да избухва в мощен сатанински кикот. Или когато хване замаяна нощна пеперуда, малката Софи ще я приближи до очите си и ще разглежда с любопитство как живинката се гърчи безпомощно, после ще я помирише, като да усети на какво миришат страхът и ужасът, и ще отскубне едно по едно крилцата й. Ще седи така в захлас и ще гледа как пеперудата се мъчи. И ако до тоя момент сте си мислели, че всичко това тя прави водена вероятно от любопитството на бъдещ гениален естествоизпитател, едва ли ще продължите да мислите така, когато видите как накрая ненавистната малка Софи скача трупешката върху живия труп на нощната пеперуда.

Малката Софи надушва слабите, набелязва си ги и издебва, когато са сами. Ще се озърне, например, преди да смушка в ребрата и да избута склерозиралата си прабаба в ъгъла на стаята. А старицата, без да разбира точно израз на какво е тая безпричинна жестокост, ще се сгърчи, но ще погали малката Софи по сплъстената коса и ще я боготвори, защото колкото и да е, все пак смушването в ребрата е акт на някакво внимание. И може никой от нас – нейните синове, дъщери, снахи, зетьове и внуци, които се преструваме, че старицата е още с всичкия си и гледаме да не я забелязваме, нас прабабата може и да не помни вече кои сме и как се казваме, но малката Софи тя винаги разпознава и я нарича „умницата”.

Малката Софи надушва не само слабите телом, но и слабите духом. Тя обожава да казва „не, не е вярно” или „не, не и не!”. Сигурно затова я привличат онези, чиято добрина или по-ниско положение в семейството би могла да използва, онези, които не могат да казват твърдо „не” и които от едното неудобство ще се водят по акъла й. Такъв човек бива обсебен от нея. Тя го преследва навсякъде. Сутрин слухти пред спалнята му и го чака да се събуди. После търпеливо виси пред банята, докато той довършва сутрешния си тоалет. Следва го в кухнята и небрежно подхвърля общи планове за деня. В такива случаи малката Софи е услужлива – ще подаде маслото, ще извади хляба, ще попита за предпочитания – чай или мляко, услужлива до степен на безочливо подмазване. И ако се случи ти да си този избраник, бъди сигурен, че ще се нахокаш за несправедливото си предишно отношение към нея. Ще си кажеш, че другите не са прозрели истинската й същност (може би с изключение на прабабата), че детето всъщност си е много добро, е, малко лакомичко, но като влезе в юношеството ще се оправи, ще се източи, че никой досега не е имал подход към него, но ето ти днес имаш тази прекрасна възможност да го вкараш в правия път. И всичко е чудесно: отивате на люлките, после храните с пуканки патиците в малкото езеро, гледате планетата Юпитер през телескопа, домъкнат в центъра на градчето от пенсиониран учител-ентусиаст, купуваш й още бонбонки и дъвки. Разказваш й колко е хубаво да бъдеш добър човек, да се грижиш за животните, да бъдеш внимателен и учтив, и любознателен, и колко е лошо да бъдеш лаком ... Малката Софи се съгласява, дава разни примери от детската градина със свои ненаситни другарчета, примери, които потвърждават думите ти, ти си казваш, ето, има надежда и скланяш да й купиш още един сладолед. Всичко наистина е възпитателно до момента на прибирането у дома, когато ненавистната малка Софи още от вратата се втурва към хладилника, вади спрей-сметаната и показно, като се хили и те гледа право в очите, отваря широко уста и впръсква толкова сметана в нея, че да потече от двете страни на брадището й. Казахме ли, че се хили? Да, разбира се. Коремището й се тресе като нещо отделно от тялото й. Тогава разбираш какъв глупак си бил. Усещаш се като лъв повален от стрелата на туземец по време на сафари, върху когото триумфира бледолик дебелак-ловец, позирайки пред някакъв обектив. Това е малката Софи. Долно подмолно същество.

Разказваш историята на останалите и всички вече нямате никакви илюзии по отношение ненавистта си към малката Софи. Единственото, което искате, е възмездие. Нямате претенции под каква форма, стига само някак да излеете тая отрова, която заплашва да ви разяде. И го правите – някой предлага да гледате запис от нейното новогодишно представление в детската градина, когато малката София играе в спектакъл, подобие на „Лебедово езеро”. Облечена в къса бяла феерична рокля, с бял венец нахлупен накриво върху главата й, малката Софи като тлъста жаба скача по сцената, размята бутове и никога не е в синхрон с другите момиченца, които до нея изглеждат недохранени и анемични. Ненавистната малка Софи е като същински Гъливер в страната на лилипутите, или като слоница в стъкларски магазин, или като мечка в цирка ... Заливате се от смях. Подскачате от удоволствие, шляпате се по бедрата в неудържимо веселие и сочите с пръст екрана. Лошо е това, което правите, разбира се. Толкова е лошо. И толкова приятно! Ох, Господи, откога не бяхме се смели така! Със сълзи!

Само един човек не се смее.

Бабата на малката Софи става и излиза от стаята. Не може да понесе тая гавра с внучката. Бабата е добра. Не защото е баба, а защото е добра по природа. Била е добро момиченце, после добра жена, а сега е добра баба. Тя е майката на света. Едра и пухкава. Тактична и търпелива. Искаме да сме като нея. Искаме да не повишаваме тон, когато ни ядосват, и да прощаваме, когато ни обиждат. Искаме да не се оплакваме, въпреки непоносимите болки в глезените, да не злословим, да говорим почти изключително само за времето и да се грижим безмълвно за другите, без да чакаме отплата. Искаме да имаме спокойствието на тази жена и благата й усмивка с характерното сгушване на главата в рамото. Бабата на ненавистната малка Софи е образец и пример за подражание. И буди желание да й благодариш.

Ако я попиташ дали имаш нейното разрешение да купиш сладолед на внучката, когато я придружаваш до центъра на градчето, предвид все пак нездравословната лакомия на момиченцето, бабата ще се замисли и после ще ти каже, че не би искала да те поставя в подобно положение. Ти, естествено, недоумяваш какво му е толкоз на положението, а после вдяваш, че тя не би искала да ти вменява никакви нито задължения, нито права, нито отговорности на родител-заместник. Добре е да се задоволиш с ролята си на възрастен придружител. И само с тези няколко думи бабата на ненавистната малка Софи открехва вселената на своята толерантност и мъдрост, непостижими за нас, простосмъртните.

Общото между баба и внучка е живата природа. Тъй както ненавистната малка Софи изтезава всяка твар, която се изпречи на пътя й, с цел наслада, и гледа да стъпче де що цвете види, така бабата ще погали, ще нахрани, ще се усмихне било на птиче, било на буболечка, било на някоя от безбройните котки, които бродят из дома й. Сутрин, докато се разхожда боса в росната трева на задния двор, ще откъсне цветенце и после ще го сложи във вазичка до кухненската мивка, да краси. Отнякъде ще донесе семенца и ще ги засади, за да види дали ще се хванат и какво ще поникне от тях. Всички разказват оня случай, когато намерила птиче с наранено крилце, прибрала го, превързала го и близо половин година се грижила за него като за собствено дете. Как го е опазила от котките, само тя си знае. Или пък когато в продължение на цели два месеца всеки ден раздвижвала на една от котките си задните й лапи, през които минала кола и лекарите казали, че по-добре би било да приспят животното, да не се мъчи, бабата обаче не се отказала и днес котката, виж, жива и здрава си е. Ангел-хранител е бабата на ненавистната малка Софи.

Затова не повярвах на очите си, когато онази сутрин видях лицето й през открехнатата врата на банята, докато се опитваше да измие ръцете на внучката си и да среше косата й.

Лицето на бабата беше зло. Не сърдито. Не. Зло.

Малката Софи пищеше и се гърчеше в ръцете й, подобно оная злощастна нощна пеперуда. И пляяяяс шамар! И после хленчът на момиченцето, което бързо занарежда дададада, ето сега, ето мия се, само не ме удряй пак, моля те, ето реша се, реша се, не ме удряй ...

Дали така ми се стори, но май очите на бабата бяха леко влажни на излизане от банята. Дали защото се беше поддала на дявола, стаен у момиченцето? Дали защото й беше мъчно, че го е ударила? Дали от яд? Не знам.

После двете се зашушкаха из двора. Приклекнали, бяха се скупчили край една цветна леха и отдалеч не можеше да се види над какво точно се трудят. Във всеки случай поне не се чуваха писъци.

По обяд дойдоха зачервени, със светнали погледи. На голям поднос внесоха десет пластмасови саксийки пълни с пръст и обявиха, че са засадили в тях семена на цветя. Щели да излязат по-късно на тротоара пред къщата и да ги продават срещу половин паричка на минувачите. Софи ликуваше. Радваше се така както никога. Смееше се както се смеят всички момиченца на нейната възраст и на нас някак ни поолекна. Бабата на Софи отново ни беше преподала урок.

По време на обяда обсъждахме коя от сгъваемите маси е най-подходяща за целта на проекта. Давахме предложения за рекламния надпис – дали да бъде „Заповядайте, купете си бъдеща красота” или пък нещо от рода „не пропускайте единствения шанс”. Никой не се усъмни в успеха на начинанието. Подкрепихме го така сякаш ставаше дума за вярата ни в доброто, а не за някакви си съмнителни семенца на евентуални цветя.

Към четири следобед баба и внучка се заредиха на тротоара пред къщата. Отначало търговията вървеше вяло. Всички бяхме залепили носове о прозореца и с одобрителни възгласи посрещахме всеки минувач, който се спираше пред импровизираната им сергия. При първата продажба даже се поздравихме с прегръдки и стискане на ръцете. Постояхме така още трийсетина минути и се пръснахме, все пак всеки си имаше и други неща за вършене.

Привечер те се прибраха и обявиха тоталния успех на предприятието. Продали всички саксийки, някои от клиентите даже питали за още, други направили заявка и били готови да предплатят. Сърцата ни се уголемиха.

На другия ден един от нас сам предложи на Софи разходка до центъра на градчето. Нейната първа стъпка в правилната посока не биваше да остава ненаградена. Сресана, измита и пременена в чисти дрехи, Софи смирено чакаше да бъде изведена.

И всичко било прекрасно до момента, когато влезли в магазина, за да купят пуканки за патиците в езерото. Тогава нещо в Софи като че прищракнало. Изкикотила се с познатия сатанински смях. Извадила всички спечелени от предишния ден парички и накупила с тях бонбони, дъвки и сладолед, много сладолед, шоколадов, ванилов, ягодов. Започнала да го тъпче в устата си, да го размазва по дрехите и главата си, като през цялото време, мляскайки, с лигав преправен глас и кълчотене ненавистната малка Софи подвиквала на сащисаните клиенти наоколо: „Купете си, моля, заповядайте, купете си бъдеща красота”.

Искам да видя очите на бабата.

РОСИЦА БОРКОВСКИ

Росица Борковски (род. 1962) е българска поетеса и авторка на кратка проза. В момента тя живее в Кайро, Египет.

Коментари (24)

- 24-09-2008|Unregistered|Златко  - Този разказ

Чакам с нетърпение първите коментари.

- 24-09-2008|Unregistered|Guest User

Не ми хареса.

- 25-09-2008|Unregistered|Guest User

Разказът е много добър.

Всъщност.

- 25-09-2008|Unregistered|Guest User

Стилът не е лош, но нищо ново не разказва и обрзите са недостоверни.

- 25-09-2008|Unregistered|Росица Борковски  - разказа

Защо образите са недостоверни? В смисъл на невъзможни, или в смисъл на зле обрисувани?

"Не ми хареса" звучи по-добре от "не ми харесва", има някаква надежда за евентуално харесване някога ...

- 25-09-2008|Unregistered|Guest User

Ами - съгласих се за стилът. Какво ново следва да разкаже? Като чуя, че някой иска да чуе нещо ново и винаги ми е странно. Може ли пример някакъв?

Образите са подсилени, но не бих ги нарекла недостоверни. Показват наситена гледна точка (ако въобще може да се употреби такъв израз).

- 26-09-2008|Unregistered|Guest User

Интересно включване от страна на Росица Борковски. Има няколко неща, които ме препъват. Добре написан е, с две-три стилистични дупки, които може да са търсени, знам ли, но описанието на Софи обслужва по-късна възраст. Тоест всичко онова, на което се симпатизира в ранните години на един човек и заради което го щипят по бузите, започва да отблъсква по-късно. Разбира се, би било интересно и ново, ако това се случи в детството, но не са ми достатъчни основанията, които са изброени. Но това си е лично мое мнение. Въобще да не ви пука:))

- 26-09-2008|Unregistered|Златко  - Софи

Самият аз възприемам разказа като предизвикателство. Един вид предизвикателство към дребния буржоа, който живее вътре в повечето от нас, и който несъзнателно настоява да му се поднасят неща, които да го убеждават и успокояват, че все пак живее в един уреден, разбираем и приемлив свят. Децата трябва да бъдат добрички, в края на краищата (или направени такива, ако не искат с добро). И едно дете, което напълно отказва да се впише в тоя образ, предизвиква у нас (или поне у мен) нещо като усещане за световъртеж, за да не кажа „гадене“.

Детството ми беше изпълнено с малки дивачета, които се надпреварваха едно друго в най-различни жестокости – от бесене на кучета, до злоупотреби с връстници, които просто не мога да опиша тук ... грозни неща, от които едва ли някога ще мога да се излекувам. Но все пак – и това в никакъв случай не е някакво малко „все пак“ – това бяха съвсем, съвсем други времена. Времена на жестокост, дива и злобна жестокост, на всякакво ниво. И днес – четиридесет години по-късно – аз съвсем на сериозно се залъгвам с мисълта, че живея в по-различно време. Кажете ми, дали единствената причина за това е, че напуснах България преди двайсет години? Все така ли вървят нещата там, все така ли силният винаги има право, все така ли малките получават награди за това, че са били „силни“, за това, че „утре в живота никой няма да ги гали по главата и че трябва още отсега да се учат да си пробиват път“. Защото според мен именно това, а не някаква исконна потребност за злина, са нещата, които правеха от нас малките изродчета, които след това се превърнаха в големи изроди, а най-накрая - в безкрайна сива маса от губещи и една шепа печелещи, че дори и държавни управници. И които направиха от цяло едно поколение не просто тор, а един вид радиоактивен, чернобилски тор за историята ...

Уф, пресилих се малко. Стяга ме гърлото когато си мисля за тези неща – все пак, говорейки за това поколение, аз говоря и за самия себе си, за нулевия шанс да преживея/преживеем една по-различна България, ако и – така поне се надявам – повечето от нас да работят именно за нея, за бъдещата, а не за отминаващата България.

И все пак, завръщайки се към разказа на Росица, в него аз откривам нещо, което наистина ме смущава. Тук става дума за хлапе, което – поне в рамките на тази история – няма разбираеми поводи за избора на злото. А това напълно ме преобръща с главата надолу. Покрай нея се намират разумни хора, бабите дори са човечни и обичащи, както всички баби (освен моята собствена) са, или трябва да бъдат ... Защо, защо тогава това човече се зъби и танцува насреща ни някакъв дяволски танц? Съществува ли наистина нещо такова като исконно, непредизвикано зло?

Е, не – това аз отказвам да приема. Бидейки сам автор на една (доста дълга) история за зло хлапе, което намира пътя към доброто, аз се хващам в пълна неспособност за разбиране, когато се стигне до историята на малката Софи. Единственото, което мога да приема тук (и поради което незабавно се съгласих да публикувам разказа) е авторската смелост за един вид експеримент, на който повечето хора не са склонни (Лолита, ако извините несъответствието на мащабите). Както и разбирането (надявам се, че разкриването на тази малка тайна няма да разгневи Росица), че все пак краят на историята е нейно собствено решение, неин избор.

Е добре, така вече мога. Реалното хлапе – онова от истинската история – все още има своя шанс да стане човек. А всички ние можем да се забавляваме (или ядосваме) с една добре написана и малко объркваща история, признавайки правото на изкуството да преобръща с главата надолу всичко – а дали наистина всичко? – в името на онова, което наричаме „цивилизованост“.

Или, с други думи: „Свободата, драги Санчо ...“

- 26-09-2008|Unregistered|Guest User

Зачудих се, а трябва ли да има разбираеми поводи за избора на злото? Търсим ли такива в избора на добро? Не сме ли малко несправедливи към злото все пак?

Иначе си мисля, че хората по целия свят са хора. Добри, лоши..всякакви. По-различно време...Някак не мисля, че това зависи от напускането или оставането в една държава, независимо преди колко време (интересно ми е, че разказът е предизвикал точно такава асоциация между другото, но асоциациите обикновено са си нещо лично).

Всеки живее в своето време:), това исках да кажа като че ли.

- 26-09-2008|Unregistered|Guest User

много добър стил, разказът е супер и образите са реални

- 26-09-2008|Unregistered|Росица Борковски  - Софи

Написах разказа поради собствения ми шок от уродливостта на явлението, поради престъпването на граница и поради откритието (и учудването ми), че на повечето възрастни ни липсват инструменти за разумна реакция, тоест за овладяването му – или се правим, че не го забелязваме, или го омаловажаваме, или го осъждаме. Което ме навежда на мисълта, че сме просто едни неграмотни възрастни, неподготвени. Склонни сме да проповядваме, да говорим, да убеждаваме, да внушаваме, да даваме примери – нищо от това не работи. Казано иначе, замислих се и за себе си, какви са ми устоите и защо не мога да се справя със злото. Затова и разказът завършва с погледа на бабата, тя, според мен, е тази, която може да се справи със злото у внучката – където трябва със сила, където трябва с дисциплина, работа и личен пример, но преди всичко с упорита доброта и любов.

Не смятам, че злото винаги се нуждае от разбираеми поводи и причини, за да прояви същността си. Често пъти е сляпо. И ако не съм успяла да предам основанията за омразата, която тази уродливост у едно дете поражда (коментар 7), вероятно е защото и на мен самата тия основания ми убягват. С други думи, налице е необосновано зло у дете, от едната страна, и също толкова необоснована омраза от страна на възрастните, които са неспособни да си обяснят злото там, където не го очакват.

Вярно е, че темата за детската жестокост не е нова (наистина, коя ли тема в днешно време има смелостта да се нарече нова?). Но тази жестокост обикновено се проявява в общество, тоест, когато децата се съберат и почнат да си доказват разни неща. Случаят не е такъв – това дете съзнателно провокира възрастните и внимателно наблюдава реакциите им. Това е зло, което се подиграва открито, манипулира и сплетничи там, където намери почва, но което си подвива опашката, когато усети заплаха.

Софи не е българче и действието не се развива в България. Това, което чета и чувам, че става с децата в България, обаче, е не по-малко тревожно. И не е защото остаряваме и сме склонни да романтизираме времето,„когато ние бяхме млади”. Но това е може би друга тема, за която май не съм съвсем подготвена, доколкото не живея постоянно в България.

Лично аз не мразя малката Софи, естествено. Трудно ми е да повярвам в приказките за „обсебвания” от дявола, макар че нейните „превключвания” много навеждат на тая мисъл, все пак по-скоро си мисля, че става дума за гени, за наследство. Спомням си филма по Стивън Кинг „The Green Mile” (май така се казваше, с Том Ханкс), където двама от героите бяха също толкова неоснователно зли и в някакъв смисъл се „анихилираха”. Да, не мразя Софи, но и не знам как да й помогна. Понякога се питам, ами ако тя ми е дъщеря? Последната сцена наистина е пресилена, но то не е поради липса на надежда, колкото хипотетичното ми желание някой ефективно да се намеси. Щото без нечия намеса след време може и роман да напиша :)

Благодаря за коментарите. Благодаря и на Златко Енев за възможността да споделя с по-широка аудитория този разказ и „тревогите си”.

- 26-09-2008|Unregistered|Guest User

На мен разказът ми хареса! И намирам много логика в описаното детско поведение. Ще се постарая да бъда максимално кратка, изключвайки въобще понятието за "Злото" в нтерпртетацията си. За мен тук и дума не може да става за каквото и да било първично, неразбираемо, дошло Бог знае откъде "Зло"!

Малката Софи явно страда от липса на искрена родителска обич и емоционална топлина от обкръжението си- затова се опитва да компенсира тези липси с ядене, (и то с ядене на сладки неща!)и най- вече Софи се опитва да компенсира липсата на онова,което би направило живота й наистина сладък- обичта на близките. Този модус е познат при заболяващите по-късно от булимия.В този смисъл ,според мен, поведението на Софи е последица от и реакция на първичното отношение на околните към нея,което може би се е проявило още много, много рано след раждането й. Когато едно дете не се чувствува обичано, то си отмъщава на възрастните по свой начин- или става активно агресивно, или пасивно агресивно спрямо обкръжението си, или обръща агресията срещу себе си от несъзнавани чувства за вина.Често поведението му е комбинация от трите, според ситуацията, според това кой в момента е на прицела на тази агресия.Смятам, че при Софи в разказа са посочени много убедително и трите форми на проява на агресия- активна агресия,спрямо по-беззащитни същества("изтезава всяка твар"), пасивна агресия спрямо възрастните, които не може да победи активно и затова прави неща, за които много добре знае,че вбесяват възрастните, и автоагресия- тъпченето като форма на себеувреждащо поведение.

Подчинението от страх,разбира се, е краткотрайно- затова не е трайно положително промененото поведение на Софи след плесниците на бабата...

Много правилно, според мен, е избрано и заглавието на разказа- "Ненавистната малка Софи"- да, Софи наистина се оказва несъзнавано отхвърлена емоционално от родителите си и по този начин ненавистна още от много ранна възраст, но не защото тя е "Злото" в човешки образ, а защото в такова са я превърнали възрастните!

Поздравления на Росица Борковски за добрия разказ!

- 27-09-2008|Unregistered|Guest User

айде, беше време за психоложката длан.

хубав е горния коменар, ама защо не може да допусне, че някои неща просто ги има?

Правим нек'ва тотална разбивка на детството, а не можем да се пречупим и да си представим, че пък не всичко може да се обясни с детството и е възможно да има неща, които просто са си такива. Без фройд. Примерно.

Разказът е хубав според мен, но асоциациите които педизвиква у много хора са ми направо потресающи.

Всеки с неговата си камбанария, разбира се.

- 27-09-2008|Unregistered|към админ.

Здравейте,

може би една опция от типа "предварителен преглед" за написания коментар, ще помогне да не се получават такива грешки като в горния ми пост.

Само предложения, разбира се.

Поздрави.

- 27-09-2008|Unregistered|admin  - Re:

към админ. писа:

Здравейте,

може би една опция от типа "предварителен преглед" за написания коментар, ще помогне да не се получават такива грешки като в горния ми пост.

Само предложения, разбира се.

Поздрави.

Ами тия модули са готови и не е толкова лесно да се „пусне“ някакво разширение към тях. Предварителният преглед е опция, която е широко разпространена по форуми, но досега не съм откривал модул за коментари, който да я предлага. Впрочем, човек и така си има достатъчно неприятности с тях, та камо ли да ги „човърка“.

- 27-09-2008|Unregistered|Златко  - Нашият разговор

Хм, разговорът става все по-интересен, а напоследък вече започва да придобива и антропологически оттенък – в смисъл, социално или биологическо същество е човекът (спомням си, като студент трябваше да пиша реферат върху Sociobiology на Едуард Уилсън – и до днес не съм сигурен дали съм разбрал нещо от тая книга :-)).

Но, сега по темата. Самият аз съм напълно готов да приема твърденията от коментар 12 – децата стават такива (или поне най-вече такива), каквито ги направят родителите им, тоест самите ние. Виждам, че умозрителните неща от собствения ми коментар са прозвучали доста метафизически и бързам да ви уверя, че съм далеч от всякакво абстрактно философстване на тема „добро“ и „зло“ ей така, за самите приказки. И в такъв смисъл сигурно е вярно, че Софи е едно много нещастно, много самотно дете. Проблемът – ако тук изобщо може да се говори за някакъв „проблем“ – е в това, че разказът ни оставя на тъмно точно в това отношение. Ние виждаме едно зло хлапе, но не можем да разберем защо то е такова, защо избира едно толкова дяволско поведение дори след историята с цветята, която би трябвало да има някакъв ефект, така поне ни (ми) се иска. Разбира се, не можем да предявяваме такива искания към един къс разказ (аз самият дори се страхувам, че той би станал твърде скучен и сив, ако започнеше да ни обяснява „защо“ хлапето е такова). Но самият аз не мога да се освободя от странното усещане за нещо изкривено, нещо недоизказано в тази история. Никой човек не става такъв „ей така“, по природа. Някой трябва да го изкриви, някой трябва да го увреди – това е опитът, който съм насъбрал досега в живота (включително и от възпитанието на две деца) – и думите, „защо трябва да има причина да се избере злото“ не ме убеждават. „Злото“ – не като абстракция, а като начин на поведение – според мен е просто отражение на една среда, на едно обкръжение. Същото, мисля, се отнася и за доброто. Това не са неща, в които аз мога да намеря смисъл извън контекста на междучовешките отношения.

А инак – но това е една друга и безкрайно сложна тема – съм напълно склонен да приема, че ние – като „човешки род“ – все още сме далеч от някакво по-дълбоко разбиране за причините, които ни оформят като съществата, които сме. Ясно е, че не всичко е само социалност – от Платон до Уилсън десетки мислители са показвали повече от ясно, че човек не се ражда като tabula rasa (sorry, John Locke) – но пък какво точно от биологичните ни (чети: „генетически“) предпоставки е определящо, едва ли някой може да каже с точност. В тази връзка ми се щеше да ви разправя малко за изключително интересната практика на Берт Хелингер, известния немски терапевт, на която в момента тук се гледа като на най-обещаващата алтернатива срещу класическата фройдистка психотерапия (която все повече придобива очертанията на един нов Марксизъм – голяма теория, нищо практическо в нея). Самият аз съм участвал (и продължавам да участвам) в множество сесии и психодрами, които направиха от твърдия „рационален“ скептик един доста отворен за новото и непознатото човек. Казано накратко: психодрамата като метод показва с (понякога наистина убийствена) яснота, че ние носим в себе си информации, за чието присъствие нямаме ни най-малка представа – и които са част от нашата семейна история. Тезата на Хелингер е проста: човек е не някаква абстрактна единица, а част от нещо по-голямо, наречено „семейство“ – и историята на това семейство е част от нашата психика, дори и когато не я познаваме съзнателно. Може да ви прозвучи като „дъра-дъра“ (особено на мъжете, защото те по традиция и възпитание са по-малко склонни към такъв тип спекулации), но самият аз съм го виждал и преживявал прекалено често, за да мога да го отрека: историята на семейството е вътре във всеки от нас – и причините за повечето от психическите ни проблеми (à propos – Софи) изглежда се крият именно в това, че ние плащаме греховете на ония, които идват преди нас.

Звучи ви абстрактно? Ето ви тогава две от кратките истории из практиката на психодрамата. Първата се случи на друг човек, втората – на самия мен. За първата не мога да гарантирам, защото не съм я преживявал сам (но й вярвам, защото познавам нашата терапевтка, Закино, прекалено добре, за да допусна, че това са „глупости“). Втората, разбира се, е стопроцентова истина.

И така: един от най-силните примери от практиката на Закино касае една жена с голямо наднормено тегло, която идва за терапия. Какво представлява психодрамата няма да обяснявам, надявам се да знаете сами. В процеса на сесията Закино (която направлява всичко) изведнъж казва, че им трябва ново действащо лице – сестрата на терапираната дама. „Но аз нямам сестра!“ „Въпреки това, тук сега трябва да участва сестра ти.“ След което, напълно разтърсена, дамата се прибира вкъщи и разговаря с родителите си. Двамата старци избухват в плач и за пръв път през живота й признават, че тя е имала сестра-близначка, която е починала при раждането.

...

Минутка мълчание, сега идва моята собствена история (една от многото, за другите нямам място и време). По времето, когато семейството ми започна да се разпада, започнахме да умуваме какво да правим – и, разбира се, първият вариант беше „класическият“: децата остават при мама, татко да си хваща багажа. За мен това означаваше пълна катастрофа, но някак по инерция го възприемах като единственото решение, въпреки че подсъзнателно разбирах, че такова нещо сигурно ще ме убие, ако не физически, то ...

Така. Преди обаче да се решим на голямата крачка, една наша позната ни даде мъдрия съвет да направим психодрама, в която да се опитаме да видим какво мислят по въпроса децата (това не ставаше с питане, поне не в нашия случай – големият само свиваше рамене, а малката и без това не може да прецени такова нещо). И така, направихме драмата – при Закино – и това се оказа моето спасение. Защото представителите на децата просто се хванаха за ръце и казаха „Не искаме при мама, искаме при татко“. Не ме питайте какво преживях, днес всичко това е отдавна минало, но и досега съм сигурен, че инак щях да бъда kaputt. Пречупен човек, сянка.

Толкова за нещата, които ни правят хора. Не че ги разбирам, но поне съм склонен да гледам сериозно на мисълта, че под мозъчната ни кора се намират дълбоки пластове, които скоро няма да разберем. И именно те са важните. Онова, което разбираме, е капка в морето.

Така и със Софи, най-вероятно ...

- 27-09-2008|Unregistered|Авторката на коментар 12  - Нашият разговор

Златко,

напълно подкрепям вижданията и разсъжданията Ви. Стигнахме до един много основен философски въпрос: даденост ли е Злото, зъл ли е Човекът по природа,или социалните взаимодействия (първо в семейството,после в обществото) са тези, които култивират Злото у него???

Моето становище по въпроса е: Човек се ражда чист, невинен и добър, но в борбата за своето оцеляване(физически и емоционално)той "заучава" Злото, което при някои хора дори може да се превърне в най- изпитаното оръжие.

Що се отнася до Берт Хелингер- много съм раздвоена. Чувала съм менията в двете крайности за резултатите от леченията по неговия метод: за хора, стигнали до самоубийство след терапевтични сесии, както и за хора, които много положително са успели да променят живота си в рамките на лечението...

- 27-09-2008|Unregistered|Златко  - Хелингер

По принцип опасността от някакви непредвидени последици винаги е налице: преди всяка сесия ние подписваме документи, които освобождават терапевтката от отговорност за непосредствените ни действия след това. По този въпрос човек може да бъде на две мнения, но аз го приемам: в края на краищата всеки човек, който отива на терапевтична сесия, носи със себе си някакви – понякога доста тежки, проблеми. Все пак опитността на терапевта е от огромно значение. Самият аз бях свидетел на сцена, при която Закино не допусна една от участничките да се прибере сама в къщи, защото считаше, че има опасност тя да направи нещо необмислено. Не мисля обаче, че това са неща, свързани с метода сам по себе си. Сигурно не малко от нас са се борили с тежки (понякога доста глупави) мисли и знаят колко лесно е човек да се подхлъзне, ако няма кой да го подкрепи в тоя момент. Това не е вина на Хелингер или терапевтите, които практикуват неговия метод. И, разбира се, обещание за чудо няма.

Впрочем, всичко това има само малко общо със Софи. Може би е време да се върнем на началната тема, не знам ...

Ах, да: съвсем „чист“ човекът едва ли се ражда. В главата на всекиго от нас има един набор от предварително заложени способности и много специфични характерни (семейни?) дадености. Темперамент, интелект, генетически предразположения към болести ... всичко това са неща, които ние очевидно вече носим със себе си, когато се появяваме на този свят. Оттам нататък започва голямата игра на лотария – къде точно ще попаднем, в каква среда ще израснем и ще бъдем оформени. Съдбата, с други думи.

- 29-09-2008|Unregistered|Емил Асемиров  - Разказа

Разказът на Росица Борковски е много добър като литература и е дълбоко съдържателен. Няма нищо пресилено, характерът и ситуациите са описани съвсем реалистично, прсто тук е концентриран социален опит в кратка литературна форма. Поздравления за Росица за безспорния й творчески успех.

Емил Асемиров, писател от София

- 29-09-2008|Unregistered|E?

Почти всички познати ми хора, които проявяват насилие, са преживели насилие. Насилието и агресията се предават в семейството, но често хич не е генетично.

Не е много полезно човек да бъде прекалено добър (като бабата на малката Софи), защото това, освен че буди желание да й благодариш, буди и вина, че не си достатъчно добър, толкова добър като нея и толкова достоен за нея.

- 06-10-2008|Unregistered|Гергана

Виждам, че се включвам доста късно - в смисъл доста време след всички останали коментари по темата Софи, доброто, злото и прочие.

Във връзка с коментар (4) само мога да кажа, че няма нови теми, по-скоро можем да говорим за различна интерпретация или различна гледна точка към избрана от нас, но съществуваща вече тема :), което може да се каже и за Софи.

Прочетох всички коментари и почти всеки от тях ме изкуши за реплика, само се опасявам да не стане много разхвърляно :(

Например философската тема за Злото - дали е или не е изначално и дали трябва да търсим конкретни причини Софи да е такава, каквато я видяхме. Естествено огромното влияние на средата, възпитанието, примера, който детето вижда дори няма нужда да бъдат обсъждани. Когато за пръв път чух/четох за tabula rasa съвсем интуитивно вътрешно се възпротивих - спонтанната ми реакция беше, че не може всичко всеки път да започва от нулата. Не може, казвах си, едно човече да се роди като празен съд и всеки да го пълни с каквото си иска! Естествено, не така опростенчески, но все пак - това не може да бъде! Човек си идва с някакъв генетичен багаж и той понякога може да е такова, да, чак такова Зло. Това е по-скоро изключение, отколкото правило, но аз съм сигурна, че съществува.

Моите деца са осиновени. Аз не зная какво носят в себе си - просто периодично "откривам" разни неща, които, според случая, се опитвам или да насърча или да обезкуража. Но не мога да не си призная, че в мен е имало голям страх от това какво ли ще "изскочи" в един момент и дали няма да има такова зрънце, с което да не мога да се справя, дали няма да изскочи някоя малка Софи.

Друго, което ми хрумна докато четях разказа и коментарите беше дали няма да сме по-търпеливи и по-толерантни и по-снизходителни, ако Софи е изящно, красиво момиченце с невинно излъчване и прикрита злост. Дебело, разпасано и мръсно момиченце ни дава оправдание да не бъдем толкова отстъпчиви по отношение на недостатъците му.

За мен Софи е жива, тя съществува. Разказът ме провокира да мисля как бих реагирала с една Софи в моя живот.

Защото докато не е в твоя живот, ти може просто да се правиш, че не съществува.

- 15-10-2008|Unregistered|Guest User  - Софи

Оставете детето! През цялото време ме плашеше бабата. Имах и все още имам усещането за преднамерено лицемерие и прикриване на една "малка Софи". Дали и Софи няма да изглежда по същия начин, когато порасне? Шансовете й да бъде добра колкото баба си изобщо не са изгубени. Някога в някоя баня, тя пак ще бъде онази ненавистна малка Софи , която ще мие внучката си и ще й "зашлевява злобен поглед"ы също както нейната баба. Разказът е много хубав, но след като го прочетох, не ме напуска усещането за безизходица. Защото малките Софии по света са милиони! Интересно ми е какво си е мислила Росица за бабата.

София

- 12-02-2009|Unregistered|Милен Кръстев  - Забава!

Попаднах на този разказ, търсейки словосъчетанието "тлъста жаба" в Гугъл. Разказът ми хареса много. Винаги съм имал отрицателно отношение към дебелите деца и бабите, които ги угояват. Всъщност всякакви други угояващи ги и насърчаващи тяхната дебелост същества не ми допадат. Една дебелост в ранна възраст, съчетана с ненаситна лакомия, определено би била добра основа за един посредствен и прост човек. Простредствен.:) Най - забавно е, когато на това момиченце му се внуши, че то е "нЪмбър уан" и не бива да търпи критика по никакъв начин, но засметка на това, неговото мнение е изключително важно и дори необходимо! Всъщност на много деца им се внушава чувството, че са "нЪмбър уан", като същевременно биват възпитавани на простотия и нахалство, защото това било гаранция, че ще успеят в живота. Знаете ли една майка пред блока, в който живея веднъж обясняваше точно това на някаква своя приятелка, а аз случайно го чух. Забава! Отклоних се от темата! Но определено бих се радвал да прочета нещо от автора в подобен стил относно разглезените дечица, които са "номер едно" още от малки и това им се внушава с годините. В крайна сметка получавате егоист до мозъка на костите си, който освен това е и откровено прост. Както и да е!:) ЗАБАВА!;) Ще се радвам да прочета още нещо в подобен стил.

Поздрави.

Ето го и моето любимо изречение:

"Облечена в къса бяла феерична рокля, с бял венец нахлупен накриво върху главата й, малката Софи като тлъста жаба скача по сцената, размята бутове и никога не е в синхрон с другите момиченца, които до нея изглеждат недохранени и анемични."

- 10-12-2009|отегчение

Банално описани герои, поставени в нищото. Плосък и предвидим свят, който с дразнещата си нелепост иска да ме предизвика.

Е, предизвика ме. Сега отивам да си пусна телевизора и да вечерям.

ДАНС, Интернет и… този път Огнян Стефанов

Автор: Григор Гачев

Вчера през нощта пребиха зверски Огнян Стефанов – главен редактор на сайта „Опасните новини“, който наскоро беше затворен от ДАНС, и за това се писа на много места (включително и от мен).

Ако научавате новината оттук, значи сте спали дълго и дълбоко. Откъдето и да минах днес – офиси на клиентите ми, банкови гишета, магазини, бензиностанции – всички говорят на политическа тема. И винаги темата е свързана точно с вчерашния побой. Което пък ме кара да мисля, че нещата ще се развият точно по плана на побойниците – „всяко чудо за три дни“, и „битият – бит…“.

И че извършителите ще останат ненаказани, както винаги се случва в България. Честно казано, и аз мисля така. При сегашните ни управници единственият начин да влезеш в затвора е да се защитиш от бандит. Нищо чудно, всеки пази интересите на своите хора.

Но аз лично не смятам да оставя нещата така. Може да не мога да арестувам извършителите (и поръчителя им), да ги дам под съд и да ги вкарам в затвора. Но мога да свия кръга, и да назова вероятни имена. Да, без юридическа гаранция, че са точно тези. Но ще покажа, че не ме е страх от биячите. Да, сигурно могат да ме пребият. Може да могат и да ме убият. Но не желая да живея като покорен роб на измет като тях. Нито да завещая подобен живот на децата си. Искам да съм достоен потомък на събралите се на най-първото Велико народно събрание на Оборище, а не на този, който ги предаде, за да му е мирна главата лично на него.

Като начало, най-важният въпрос – кой е поръчителят на престъплението? За щастие, отговорът не е труден. В света на философиите, параноидните умозрения и вестникарските форуми сигурно престъплението ще е поръчано от Бойко Борисов, по нареждане на Иван Костов, на когото е дърпал конците Махмуд Ахмадинеджад, който пък е ултра-таен агент на Световната еврейска конспирация. А целта му ще е да компрометира ДАНС, правителството, Европейския съюз и китайските производители на маратонки… В реалния свят поръчителят на престъплението с гаранция е безскрупулен тип с чувство за безнаказаност, на когото сайтът „Опасните новини“ е бръкнал в здравето. (Не ми е известно напоследък Стефанов да се е занимавал с каквото и да било друго, по-опасно от това да си върже обувките.)

Нека пак погледнем по-интересните новини от сайта, грижливо запазени на сървър извън България:

25.07. Първанов хвана трипер от 15-годишна ученичка

25.07. Алексей Петров профилактира Тошо Тошев, В.Гочева, Силва Зурлева и др.медийни босове.Те бесни на ДАНС

28.07. Хора от ДАНС и Митниците реанимират наркоканалите на Държавна сигурност

29.07.„Труд“ и „24 часа“ се сливат, почват яки съкращения. Т. Тошев и В. Гочева в битка за властта

31.07. Младен Червеняков и Сашо Томов получили милиони от Жеваго за кризата в „Кремиковци“ и ЦСКА

01.08. 75 млн евро прибра Николайчо Гигов за френските корвети. Станишев и Първанов също се облажили

05.08. Алексей Петров превзе ДАНС, заплашва с гей компромати Сергей Станишев и Петко Сертов

08.08. Такситата 1280 станали шпионска мрежа за рекет, службите знаят и си траят

11.08. Паравоенна структура в басейна „Спартак“ събира компромати за президента, политици и журналисти

14.08. Вадят компромати срещу Петър Манджуков, за да ударят Георги Първанов

19.08. Разкриха педофил в тайните служби, оказва се и масон

25.08. Ген. Ив. Драшков лобира за „Лев инс“. Британци и янки искат детектор на лъжата за висши ченгета

25.08. МВР крие атентат срещу заместника на Доган Йордан Цонев

03.09. Първанов измамил Г. Гергов за БТ-Пловдив. Каролев изпълнява „мокра поръчка“ за 300 000 евро

Изнесени са неща за немалко хора. Неща, които просто не са за вярване. Първата ми реакция за Първанов и 15-годишната ученичка беше: „Да, бе. Такава жълта простотия и сто години да мисля, не мога да съчиня.“ А това за такситата 1280 направо го отнесох при теориите за световната конспирация. То бива, бива, ама…

Когато ДАНС затвори сайта с обяснението „съдържа класифицирана информация“, обаче се сепнах. „Класифицирана информация“ означава ВЕРНИ неща, които са засекретени именно защото са верни. Какво от всички тези помии може да е вярно?!… Прочетох ги още веднъж. После още веднъж. И пак. Докато тъничкото драскане на дъното на ума ми не затрещя като топовна канонада.

В описаните неща няма нито едно, което да не се връзва чудесно с останалите. Което, ако го извадиш, да не зейне в тях абсурдно нелогична дупка. Просто няма как едно да е вярно, пък огромното мнозинство от другите, ако не и всички до последната, да не са верни. Да, много от дребните фактчета може да са случайна лъжа, вплетена сред истини – но такива дреболии не засекретява никой, още по-малко пък затваря сайт заради тях. А големите неща от публикациите са свързани в желязна мрежа. Няма как някое да е вярно, и да не са верни повечето, или дори всички.

Не ми се разпростира как се чувствах след това, и как писах първия си запис по темата. Много по-важно е, че с голяма вероятност (ако и да не е с доказана сигурност) знам кой е вероятният пряк поръчител на пребиването – един от популярните герои в публикациите в „Опасните новини“.

Алексей Петров.

(„Пряк“, защото, ако написаното в „Опасните новини“ е истина – а ДАНС го потвърдиха по единствения начин, на който бих повярвал – то цялото управление на държавата ни в момента се състои от престъпници. Не в широкия смисъл на думата, а в обичайния – наркотрафиканти, педофили, босове на корупцията, организатори на мрежи за рекет…)

Още на времето, когато ДАНС се създаваше, реших да си съставя мнение що за организация се очертава да бъде. Събрах колкото можах имена на бъдещи нейни служители, и порових около тях. С изключение на едно-две, всички останали имена бяха или на криминални престъпници (без никакъв шанс да са внедрени агенти), или на бивши ченгета от политическите отдели на някогашната ДС. (Бях писал навремето серия записи, в които разказвах за бивши доносници на ДС, заставени да донасят с измама или изнудване – тези бивши ченгета са хората, които вербуваха по този начин.) Заключението ми беше, че Станишев създава комбинация от нова политическа полиция и служба за подпомагане на организираната престъпност. Ужасен съм от това колко бързо, точно и брутално се потвърди.

Какво ни очаква в близките дни ли? Театрални мероприятия на ДАНС, целящи да отвлекат вниманието от Огнян Стефанов, изпълнявани с нервност и точност на съвпадането по време, характерни за явлението „гузен негонен бяга“. И мобилизация на цялата армия от хора на всички възможни служби, които да сеят слухове за поръчителите, пренасящи слушателя в света на философиите, параноидните умозрения и вестникарските форуми. И откъсващи го от истинския свят, в който нещата обикновено са простички.

В по-далечните дни ни очаква „всяко чудо за три дни“, и „забравете този случай“. И старателна забрана на мъдрости като „който не си помни историята, я повтаря“. А за тези, които не искат да забравят, и напомнят историята на околните – нови пребивания, или други сплашвания. Всъщност, няма да се учудя сплашванията да почнат още отсега.

Извършителите, естествено, няма да бъдат разкрити. (Още отсега се пускат димни завеси. Чух как Иво Александров обяви, че „извършителите били трима маскирани, които се легитимирали като полицаи“. Въобще не бих се учудил Петров да е назначил в ДАНС свои еничари, но чак пък да е пратил точно назначените за побоя? Не ми се вярва, все е риск от разпознаване. И, всъщност, откога маскирани лица, които идват, за да пребият някого, се легитимират?…) Целта на ДАНС, както и на всяка друга подобна служба в България, е да пази престъпността от жертвите й, а не обратното. Иначе защо да я назначават престъпните босове? Хората, които определят назначенията в тези служби, са точно те. (В публикации от списъка горе има предостатъчно по въпроса. И какво всъщност се е коментирало на разговорите на Маргините в ДАНС, и какво точно са обсъждали братя Галеви с Румен Петков и Алексей Петров, и т.н.)

Въпреки всичко обаче мисля, че в по-дълъг план възмездие ще има. Връзките на тези престъпници са със сегашната власт (всъщност те СА сегашната власт) – БСП, НДСВ, ДПС. Очертава се този триумвират, оказал се толкова отровен за държавата, да падне от власт на изборите. И който и да го замени, ще трябва да разчита на силната подкрепа и на хората отдолу, и на ЕС – иначе няма да се задържи на власт и година, положението хич не е розово. А и от двете места може да получи подкрепа само с реална борба срещу корупцията.

Тук е и ролята на нас, блогерите. Ние сме много, и всеки има своята медия. Заедно можем да покажем на хората, че не е страшно да говориш. Че когато достатъчно хора говорят, няма пребити, защото е безсмислено да пребиеш един сред хилядите. Просто е нужно да сме заедно.

Моля ви – напишете и вие за случилото се. Публикувайте списъка връзки, който пуснах. Ако имате достъп до сървъри в чужбина, направете там копия от публикациите, и публикувайте връзките – един сървър лесно може да бъде блокиран за България.

Време е да поставим нещата по местата им – не ние да се боим от престъпниците, а те да се боят от нас.

Можем да го постигнем, с нещо толкова просто и скромно като блоговете ни.

Нека го направим.

Защото… да, човек не избира родителите си, но понякога можеш да избереш чий потомък да си – на оборищенските възрожденци, или на предателя им.

И моментът, в който го избираме, с действията или бездействието си, е сега.

* * *

И днес почти всички разговори, които случайно дочух, касаеха политиката и случилото се с Огнян Стефанов. И почти навсякъде хората казваха едно и също: „Ножът вече опира до кокала“. А това ме радва.

Първо, защото икономически ножът всъщност не е опрял чак толкова до кокала. Позакъсваме последните месец-два, но сме много далеч от закъсването, до което трябваше да стигнем през 1996 г., за да почне да се говори по същия начин. Което значи, че този път хората се активизират малко по-навреме. Някакви, макар и далеч недостатъчни поуки отпреди 12 години са извлечени. Току-виж българинът се окаже не чак толкова безнадежден добитък, колкото го рисува обезкуражението ми.

И второ, защото „Ножът вече опира до кокала“ не в икономически смисъл. Да, не живеем особено добре напоследък. Но хората са раздразнени и разбунени от това, че някой се опитва да убие журналисти. Не от това, че мафията вече им е изяла и трохите от масата, а от това, че я има, и че е започнала да става нагла. Тоест, търпимостта към безумно нагли и безпардонни мафиоти във властта започва да се изчерпва. Изчерпи ли се още малко, политическата ни класа ще започне да усеща припарването под стола й. А не вземе ли мерки, или ако мерките й не са убедителни, напрежението отдолу ще продължи да расте. И нищо чудно или да се получи някакъв вид революция, или, ако положението бъде удържано до изборите, загубата на сегашните управляващи да бъде катастрофална. Тоест, българите малко по малко почват да стават… мърша. (Което е огромен напредък – досега и мърша даже не бяхме, и за тор даже не ставахме. Ако продължаваме така, в един момент даже на народ може да заприличаме, колкото и труден и дълъг да е пътят дотам. И колкото и невероятно да изглежда.)

Въпросът тук е – къде сме ние, блогърите?… Прочетох трийсетина блога, попаднали ми наслуки, за да видя колко са писали по темата. Три. Останалите пишат за по-важни неща – кой както сънувал, кой как се облекчил в тоалетната, и т.н…

Защо не съм и аз поет,

поет като Пишурката?

Ех, че ода щях да сторя

на баба си на хурката!…

Мисля си – защо не съм и аз блогър като другите, да пиша за цветенца, плажовете еди-къде си и други беззъби неща? Искам ли да продължавам да се обявявам като блогър? Опит в подобни решения имам – преди петнайсетина години спрях да се обявявам като лекар. Чувствах, че е несъвместимо с това да помагаш на хората…

Ако писалите за нещата, ясно и безкомпромисно, останем малко, дали няма да е доста лесно също да пострадаме от чукове? Сигурно. А на тези, дето са писали в същото време за изгорели мрежови платки и за новите си лъскави возила, дали ще им е съвестно, че са ни предали? Надали. Нищо чудно въобще да не разберат какво са направили. Особено ако има кой да им каже.

Дано поне чуковете им платят нещичко за това. Гледам, че по Петричко вече мутри почнаха да плащат по двайсет лева на бабите и дядовците, които не са гласували. И не са попречили на купените с кебапчета тумби да изберат поръчалия кебапчетата…

На мен обаче вече не ми пука. Точно както не ми пука, че ДАНС щели да се борят с анонимността в Интернет. Не си крия името. Тези неща ги пиша аз, Григор Гачев. Никак не е трудно да бъда намерен. (Колко е лесно да бъда пребит не знам; надявам се да успея да счупя поне един-два гръбнака, преди да счупят моя. Не защото парализираният бияч ще стане по-свестен: не вярвам в насилието. А защото ще спася от ръцете му незнайно колко сродни ми души, паднали се след мен в списъка. Заради себе си не бих го направил; заради тях ще го направя.)

Смятам и занапред да пиша, и да подписвам с името си, каквото мисля и каквото зная. Смятам да продължавам да се боря за свястно общество, в което нормалните хора са на свобода и здрави, а престъпниците биват разследвани, разкривани и вкарвани в затвора, вместо във властта. За общество, което да мога с удоволствие да оставя на децата си, вместо да ги подготвям за емигранти.

Смятам и занапред да говоря каквото знам за корупцията във властта, всевъзможните служби за сигурност и т.н. За срастването между властта и престъпността. За мераците на властта (тоест престъпността) да създадат държава, в която гражданите са прозрачни за нея (тоест за престъпността), а тя (тоест престъпността) не е прозрачна за гражданите – и как да се борим срещу тях, и да ги отхвърляме така, че дори на престъпниците да не им стиска да ги повторят.

Престъпниците може да имат ордите си от биячи. Аз обаче имам несравнимо по-силно оръжие – името си, и смелостта да застана зад него. Можеш да пребиеш един, пет или десет будители. Хиляди не можеш да пребиеш – те могат да те смъкнат от власт, законно и почтено. Било на избори, с гласовете си, било извън тях, с протестите си.

Не знам дали тези, които стоим зад името си и не се боим да казваме истината, ще станем хиляди. За това трябва народ, а не мърша. Но човекът, за който Айнщайн е казал: „Идните поколения няма да вярват, че такъв човек е ходил по земята в плът и кръв“, е дал прост и мъдър съвет:

„Бъди ти промяната, която искаш да видиш в света.“

Нека ние бъдем промяната, която искаме да видим в нашата страна.

Утре, 25 септември, четвъртък, от 10:00 ч. в градинката пред черквата „Свети Седмочисленици“, до МВР, ще има мълчалив протест срещу насилието към говорителите на истината. Нека започнем да бъдем промяната, която искаме да видим, с това да отидем на този протест.

Нека бъдем достойни, свободни хора.

Източник

ГРИГОР ГАЧЕВ

Григор Гачев е български преводач, автор и активен блогър.

Коментари (3)

- 25-09-2008|Unregistered|Златко  - ДАНС

От няколко дни насам се чудех какво да правя с тази история. От една страна – далеч съм, не познавам добре нещата, някак не ми приляга да говоря за тях. От друга, значимостта на това събитие просто ме смазва – „тъмните сили“ очевидно се опитват най-нагло да задушат всеки глас, който се набърка по-дълбоко в нещата им (не че изпитвам особено уважение към вида журналистика, на който изглежда е бил представител сайтът „Опасните новини“ - но личният вкус е едно, а потискането на свободата, престъпната и неограничавана власт на една не спираща се пред нищо корумпирана каста, която очевидно стои зад това покушение – вече нещо съвсем друго). И така прекарвах дните в колебание – докато днес случайно (а може би не съвсем случайно, тъй като и аз като всички останали претърсвам мрежата по цял ден, за да намеря нещо повече по тази тема) ... та, докато днес най-после попаднах на този текст, който пре-публикувам тук веднага, с особена благодарност към автора Григор Гачев. Не виждам какво мога да добавя към него. Въпросът дали нещо ще се промени не ме занимава особено много. просто не искам да мълча. Това е всичко.

- 25-09-2008|Unregistered|Николай

Здравей Григоре,

ето и моите размишления по темата.

Като цяло съм съгласен с описаното от теб състояние на властта. Но мисля, че изводите ти са прибързани. Нека опитам да проследя една нишка. Знам, че за теб това отива в кофата с конспирациите, но все пак. За да си изгради човек позиция, трябва да погледне от всички страни, да чуе различни гледни точки.

Факт 1: Определени фигури направиха много пари през прехода. Ще ги наричам Играчи.

Факт 2: Многото пари предизвикват завист и появяването непрекъснато на нови Играчи.

Факт 3: Единствената причина, на улицата да не властва закона на джунглата - по-силният оцелява, е наличието на стабилна държава с нейните институции.

Факт 4: В мафиотските войни начинът да победиш е точно чрез законите на джунглата, там никой не печели с аргументи.

Факт 5: Който Играч държи в ръцете си държавните институции (рабирай законните средства за влияние) има най-силните карти.

От тези факти следва следният извод: Новите Играчи всячески се стараят да дестабилизат и/или да превземат държавата, за да надделеят над старите. А старите Играчи използват цялата достъпна им власт и пари, за да се защитят.

Нека конкретизирам малко, макар че нямам необходимата "класифицирана" информация, за да бъда точен и подробен, но колкото повече хора "предполагат", толкова повече нараства вероятността, някой да уцели в "десетката". И така, идентифицирал съм следните Играчи: Румен Петков, Румен Овчаров, Георги Първанов, Алексей Петров, Бойко Борисов, Ахмет Доган. Има и един куп още, но да не размиваме ситуацията. Да приемем, че всеки от тях се бори да е на върха. Това предполага както битки между тях, така и временни съюзи. За момента бих предположил следните съюзи: РП + АП, ГП + РО, ББ сам, АД сам. Първите два съюза и АД, чрез изключително добрия стратегически ход "Цар", успяха да превземат властта и отстраниха доста от тогавашните Играчи. Поради неизвестни за мен причини позволоха обаче вмъкването на другия Играч - ББ, дали защото е бил тогава в съюз с тях, или защото са го подценили, не знам. Факт е обаче, че той влезе на възможно най-добрата позиция - шеф на законните въоръжени сили в България - полицията. Няма да намесвам армията и Играчите в тамошната сфера, те нямат тези права на улицата, които има полицията. Какво направи Играчът ББ, докопвайки се до всичката налична информация за "черната" икономика - канали, групи, имена. Започна да превзема същата тази иккономика. 150 неразкрити убийства на Играчи от подземния свят? В същото време ББ започна да вдига рейтинга си, чрез изземване на всички лаври на подчинените му институции, макар че те вършеха работата. Успя да се представи за "борец от народа". Борец - да, но, с всичките му милиони, от народа?? Останалите Играчи във властта през това време се бореха помежду си и по необясними за мен причини подцениха силно ББ. Тъй като не го допускаха все пак навътре в техните игри, той предприе единствения правилен ход - стана кмет на столицата (остава много близо до центъра на властта) и направи партия (легитимира по нататъшното му развитие). Битките през това време на останалите доведоха до минаването в сянка на РО. Уплашен от развитието на нещата, другият Играч ГП започна да подсилва позициите на стоящата зад него Енергийна мафия (РО в сянка). Добър ход в това отношение беше подписването на договори с Русия за енергийни проекти. Реакцията на другия отбор РП и АП беше да превземат информационните канали, за да имат повече козове в ръцете си, а и имаха нужда от легални средства за натиск. Създадоха ДАНС, като единия пое директно управлението. Играчът ББ през това време не губеше време и чрез връзките си в полицията успя, след жестока борба, да отстрани РП и да го изпрати в сянка. Тогава се намеси неговият партньор АП и накара ББ да спре, за да не "стане мазало". ББ спечели битката, но не беше достатъчно, за да спечели войната. Единствената посока за него е нагоре и Играчите над него му пречат. Затова и непрекъснато работи за предсрочни избори, които ще спечели и ще получи много и легални козове в ръцете си. Колкото повече се бавят тези избори обаче, толкова по-трудно става за него, защото другите Играчи не спят. И тук стигам до моя анализ на последните събития. ББ, при невъзможността да се пребори директно с АП, му заложи капан. Създаде сайта "опасните новини" и започна да изнася информация за АП и други Играчи от пречещите му - разбира се, класифицирана информация, станала му достъпна през всичките години в полицията. Единственият полезен ход на АП в случая беше да използва властта си и да затвори сайта. Тук капанът започна да се затваря. Огнян Стефанов се оказа подходяща пешка, поради следните причини: 1) има желание да разнищи играта и се бори с достъпните му средства, 2)има много информация поради връзките си и е наистина опасен, има шанс да разкрие плана, 3) Зад гърба му стои силен Играч, който чрез Огнян може да бъде наранен, 4) позволява си, между другото да критикува ББ и да удря рейтинга му. Сигурно има и други причини, които са по завоалирани. И какво прави ББ - насочва следите към Огнян, чрез редица ходове - писмо, появило се на "опасните" например, което по никакъв начин не е работа на ДАНС, те не биха подходили така. АП допуска огромната грешка да се хване в капана и затваря сайта "публично", т.е. хората разбират, че ДАНС е затворил сайта. На всичкото отгоре ДАНС потвърждава информацията, в нелепите си опити да оправдае действието си. И тук идва ударът: пребит е Огнян Стефанов. За кого работи този ход? Кой е мотивиран да го направи? Не и АП - той се чуди как да се оправи след описаните по-горе грешки и като единствено средство започва да прави показни акции, за да замаже малко нещата. ББ обаче има страхотна полза от този ход - настройва общественото мнение силно срещу държавата, която в дадения момент се олицетворява от ГП, АД и РП и РО в сянка. И срещу ДАНС, т.е. АП. И така, в момента ББ има страшно силни карти и много добри позиции, поради безскрупулна и точна игра. Другите са в защитна позиция. Чрез леки удари срещу АД, ББ си подсигурява неговата ненамеса за момента в Играта.

Това е просто моята теория. Нямам претенциите да е точна и изчерпателна, има още много по-малки и по-големи Играчи, които непрекъснато правят и развалят съюзи, борят се с другите. Нормално е всеки да има собствено мнение по даден въпрос. Съветвам те обаче да не гледаш повърхностно на нещата, а внимателно да анализираш цялата игра и да си правиш изводите според мотивите на Играчите, а не според дирижираното обществено мнение.

Подкрепям идеята на журналистите за създаването на независим съюз. Трябва обаче да внимават, да не бъде и той използван за параван за политически цели. Искрено се надявам Огнян да се оправи, да не се уплаши и да продължи да работи. Единственият начин, нормални хора като мен да анализират ситуацията в държавата и да стигат до правилни изводи, разбирай да гласуват за себе си, а не за мафията, е ако вие, независимите журналисти предоставяте колкото може повече и вярна информация.

- 11-10-2008|Unregistered|Guest User  - №2

Прозрачен комуноид.

Очакват ни малки локални войни

Автор: Аркадий Бабченко

Йорг Плат: Вие участвахте като военен кореспондент на руския вестник „Новая Газета“ във военните действия в Южна Осетия. Как стигнахте до там?

Аркадий Бабченко: Не беше ясно дали ще стигна до Южна Осетия. Отидох във военна униформа в един от сборните пунктове в Северна Осетия и се записах като доброволец. На границата с Южна Осетия никой не контролира нашата колона от 10 автобуса и 200 души. Само трябваше да държим паспортите си високо. „Минавайте, момчета“, казаха ни. „Воювайте за Русия!“ Едва когато се върнах обратно след четири дни ме задържаха от руската служба за сигурностFSB и ме разпитваха защо нямам печат за изходна виза. Доброволците не бяха допуснати до Цхинвали. Аз се отделих от тях и отидох сам до Цхинвали с кола. Градът беше много тежко разрушен.

От нападението на грузинската армия върху руския батальон там?

Батальонът беше разположен само в един гарнизон. Нападението беше проведено срещу целия град. При това батальонът беше силно засегнат, имаше високи загуби.

Повторение на стари грешки

Вие бяхте войник по време на войната в Чечения. Какво беше по-различно в Грузия?

В Чечения Русия се биеше срещу партизани, брадати мъже с автомати. В Грузия това беше професионалната армия на една друга държава, с много добро техническо оборудване. Чеченските войни бяха при всички случаи по-жестоки. Но руската армия повтори отново всички тогавашни грешки: отново една колона пехотинци навлезе в Цхинвали без боева подкрепа и беше силно засегната. Отново техниката беше в лошо състояние, за войниците нямаше вода, а за машините – нафта. Ние имаме една такава поговорка: целият свят воюва с руски оръжия, само Русия воюва със своите момчета.

Защо се стигна до войната?

Причината за войните в Чечения и Грузия е една и съща: Русия иска да бъде велика сила и междувременно е решена да постигне тази цел на всяка цена, също и чрез военна сила.

Какво мислите за официалната руска позиция, според която в Южна Осетия и Абхазия е имало геноцид?

В цялата област нямаше никакви следи от геноцид. Президентът на Южна Осетия, Едуард Кокойти, каза, че в Цхинвали са били убити 2000 цивилни граждани. Това не е вярно. По моя преценка става дума за около 150, 200, може би 300 убити, в никакъв случай не и за хиляди. Във всеки случай обаче всяка сграда там беше повредена от грузинския обстрел.

Вие писахте, че Русия не е трябвало да навлиза в Грузия.

Стационирането на руските миротворчески сили беше уредено чрез договор. Русия не можеше просто да наблюдава как тези сили се намират под обстрел. Тя трябваше да навлезе в Цхинвали, за да спаси руските войници и да прекрати грузинския обстрел. Ако всичко беше се ограничило до това, не би имало въпроси. Защо обаче Русия зае грузинска територия и бомбардира грузински градове аз не разбирам и до днес.

Не назовахте ли току-що една причина: утвърждаването като велика сила?

Ако Медведев иска Русия да стане велика сила и да се простира от островите Фиджи до Гибралтар, то тогава да завоюва всичко сам, с неговия си Калашников! Но не и да седи в топлия си кабинет и да изпраща 18-годишни руски момчета! Когато Елцин искаше да бъде президент на една велика сила и нападна Чечения, там трябваше да отиде малкият Бабченко. Сега Медведев иска да бъде президент на една велика сила и воюва в Южна Осетия – и отново Бабченко трябва да отиде там, да фотографира горящи войници. Стига ми толкова! Струва ми се, че Русия прилича на Германия от тридесетте години: тя си фантазира за световно господство и се подготвя за него.

Подклаждани страхове

Дали акцията срещу Грузия отново е опит на КГБ и хората около Путин да осигурят властта си, като пораждат вътрешно напрежение чрез външни конфликти?

Да, вероятно. Последните трима президенти започнаха войни: Елцин първата чеченска война, Путин втората, а рейтингът на Медведев нарасна от 40 на 80 процента в резултат на грузинската война. Два от телевизионните канали в Русия излъчват само пропаганда. Постоянно разправят за американски военни кораби в Черно море и за ракетите на НАТО в Полша. Кремъл подклажда страховете, той иска да отклони вниманието. Русия е богата, тя плува в милиарди от петрол и газ. Защо тогава средният доход е 385, а не 1000 долара?

В Украйна, в балтийските страни и Кавказ руските действия в Грузия пробудиха големи страхове. Намирате ли тези страхове прекомерни?

Само допреди месец бих казал, че това са нереални страхове. Днес вече нямам еднозначен отговор. Още повече, че Крим е много по-важен за Русия от Южна Осетия. Не разбирам какво прави Русия. Не разбирам обаче и Запада, който подклажда конфронтацията. Какво очаква той от това? Ескалацията идва в момента и от двете страни.

Имате пред вид ангажимента на САЩ в Грузия?

Не, Грузия е независима страна и може сама да си избира приятелите. Но така както Русия години наред окуражаваше Южна Осетия, така и Западът окуражаваше Грузия. Когато доставят оръжия на Грузия, очевидно не искат да произвеждат играчки.

Следователно страховете на Кремъл, че бива обкръжаван от Запада, не са напразни?

Може би. Но аз не вярвам в Трета световна война. Очакват ни малки локални войни. Кремъл знае това и се опитва да спечели съгласието на народа. В сегашната ситуация всяка крачка, колкото и малка да е, може да има непредвидими последици.

Без интеграция в Европа

На Запад се говори за нова Студена война. Споделяте ли това мнение?

Студената война вече започна. Но тя няма да стане толкова студена, колкото по съветски времена. Няма да има желязна завеса, но няма да има и интеграция на Русия в Европа.

Трима журналисти на „Новая Газета“ бяха убити, една от тях беше Ана Политковская. Страхувате ли се?

Не, за живота си не се страхувам. Управляващите в Русия вече са до такава степен паметник, че на тях им е напълно безразлично какво пише Аркадий Бабченко. Путин каза за Ана Политковская, че тя не е влиятелна журналистка. И за съжаление това отговоря на истината. Всяка от статиите на Политковская би трябвало да задейства разследване, но у нас няма независима съдебна власт. В Русия настъпвате някого по палците само когато разследвате как той печели парите си. А аз не се занимавам с такава разследваща журналистика. И щом Ана Политковская не е била влиятелна журналистка, то тогава аз пък изобщо не съм.

Разговорът се води от Йорг Плат.

Източник

АРКАДИЙ БАБЧЕНКО

Руският журналист и писател Аркадий Бабченко стана известен с романа Цветът на войната, в който с неумолима правдивост описва войната в Чечения.

Куки и белогвардейци

Автор: Любомир Канов

Край Психиатричната болница преминаваха бързите влакове, които профучаваха край нея без да спират, стремително влизаха и излизаха от черната паст на тунела непосредствено до гарата и пропищявайки със свирките си, отнасяха звука в далечината, с променящ се жаловит вой по законите на Доплер за разбягващите се галактики. Една нощ покрай нея прелетя със специален охраняван влак дори самият Брежнев. Пред Болницата спираха само най-бавните, най-безнадеждните влакове, стоварващи близките на болните с техните сиромашки бохчи и кошници с храна и шишета жълта лимонада, понесли ги за свиждане в двора на лудницата с техните роднини – душевно болните. Бавните влакове стоварваха и нас – лекарите в изгнание, изпратените по разпределение, несретниците, неуспели да се вредят на работа в София или в по-големите градове. Живеехме в една сграда непосредствено до железопътната линия през цялата седмица и се прибирахме по домовете си в събота до понеделник сутринта, освен ако не бяхме в графика за дежурство. В ждрелото на реката Искър, покрай която се виеше линията, стръмните варовикови скали бяха проядени от пещери и отдавна изоставени обиталища на исихасти, монаси-отшелници, които бяха построили манастир на това място през 13 век. Този манастир през десетилетията на съществуване на лудницата постепенно бе превърнат в склад за епикризи на отдавна полудели, надлежно описани в историите на заболяването си и накрая умрели в болницата хора, чиито съдби бяха натрупани в аморфни купища върху пода, състрадателно пазени от бледите образи на светците втренчени от полуизчегъртаните стенописи. В реката нямаше никакъв биологичен живот, водите й се влачеха напълно отровени от фабриките на социализма през пролома, а местното население добавяше по някой стар дюшек запречен в клоните на върбите или умряло от неестествена смърт куче. На гарата имаше малка кръчма, в която се продаваше ментовка, и потопен в лилавата светлина на луминесцентното осветление там почти винаги седеше някой от санитарите или кантонера на малката гаричка, който понякога връзваше козата си за крака на стола, въздишаше дълбоко и се провикваше, като видеше някой от нас да преминава покрай него: „Докторе, докторееее, старото никогиш нема а се върне!“ отпивайки глътка грозданка. Беше прав, разбира се.

Бях попаднал на това място няколко месеца след освобождаването ми от Старозагорския затвор, където лежах за котрареволюционна пропаганда и „приготовление за опит за бягство“ от клоаката, в която Т. Живков и подобните му бяха превърнали моята родина. Бяха ме съдили „В името на Народа“, на този същия народ, който бях лекувал преди затвора и който се върнах сега отново да лекувам, след като бях „излежал“ присъдата си като дърводелец на мебели в затвора. Върнах се да практикувам моята професия на дъното на живота, там където са най-окаяните, най-беззащитните и най-наказаните от безмилостната участ да заболеят от неизлечими душевни болести. Бях вече работил няколко години преди затвора, бях изтърпял годините на разпределение в провинцията, бях взел своята специалност, а в тази болница попаднах по щастлива случайност и по приятелска препоръка на една прекрасна лекарка и мой учител по психиатрия, която не се поколеба да се притече на помощ на един политически „престъпник“. Държавата не бе намерила причина да ми отнеме правото да практикувам, защото това беше проклятие само по себе си. Да бъдеш лекар, тогава, а донякъде и сега, означаваше да бъдеш на дъното на обществото, да живееш в хронична бедност, да си обречен, ако нямаш протекции и връзки, да се скиташ по чл. 64 (заместване) от едно място на друго, да деградираш постепенно и, ако имаш семейство, да гледаш с отчаяние как децата ти оцеляват на ръба на заемите между аванса и заплатата, със старите си дрехи и на диета, базирана върху макароните. А да попаднеш на такова прокълнато място, да практикуваш психиатрия, не беше много по-различно от това да си затворник. Но съдбата на човека е такава, че когато нещо е отнето, в замяна получаваш нещо друго, за което понякога не подозираш..

Още същата вечер, се запознах с новите си и с няколко години по-млади от мен колеги запратени по разпределение в този дом на тъгата и на лудостта. Къщата, където бяхме настанени да живеем, имаше една прекрасна веранда с изглед към преминаващите влакове и реката. Там за пръв път се запознах с д-р Николай Михайлов. На опразненото място, опустошено от ареста и следствието, осеяно с отломките на живота от преди затвора и от фрагментите на предишните приятелства, всред лунния пейзаж на душевното униние и чувството за изоставеност на дъното на Искърския пролом се зародиха нови приятелства и живота някак си продължи. Още същата вечер тръгнахме с Николай по пътеката, която извеждаше от дъното на дефилето нагоре към пустинното карстово плато, където видяхме кацнал върху белезникавите зъбери величествен скален орел. Разказах му всичко за себе си, за ареста, затвора и всичко останало. Бяхме излезли извън обсега за подслушване, в случай, че някой беше решил да сложи микрофони в лудницата.. Говорихме с часове за книги, за Солженицин, за Сахаров, за обществото, за живота ни, за това има ли някаква надежда комунизма да се срине. Мисля, че достигнахме до едно и също мнение – че няма да доживеем края му.

Днес, обръщайки се към миналото и фалшивите надежди на проваления „преход“, мисля, че сме били прави.

Вечерта си сготвихме скромна вечеря от чушки, домати и яйца, характерна за това място и за тези времена, която се нарича миш-маш, но неизвестно защо там я наричахме „бъркано“. С течение на времето наш любим събеседник стана един пациент с огромна глава и чудовищна ерудиция, Иван Г., на когото Николай често подаряваше или даваше да проштудира някоя философска книга. Този пациент, както и неколцина други наши болни, знаеха и можеха да мислят, въпреки болестта си, с по-голяма интелектуална яснота и оригиналност от цяла дузина академици от измислените институти по философия към БАН! В това ждрело, заедно с другите колеги четяхме много клинична психиатрия, анализирахме случаи, усъвършенствахме диагностичните си знания, но най-съкровеното си оставаха нашите политически анализи, чрез които, от перспективата на дънния живот в една западнала и бедна лудница в тоталитарна България, се опитвахме да проумеем какво става в нашия свят. Мисля, че много от нашите досещания за бъдещето, въпреки изолацията ни, бяха близо до истината. Постепенно се уверихме, че обречения живот в коритото на Искър има едно важно предимство. За разлика от почти всяко друго място в тогавашна България, в лудницата нямаше „куки“. Проверихме всички достъпни източници за възможните осведомители и достигнахме само до един вероятен доносник на ДС, който сигурно беше натоварен от „органите“ да докладва какво става в болницата, но той беше простоват човечец, по-скоро придаден към стопанството и администрацията, така че не беше непосредствена заплаха за доноси срещу нас – лекарите. Не след дълго терасата на тази забравена от всички лудница се превърна в може би най-свободната територия на мисълта в България, където се разискваха идеи и проблеми на ниво, което не ми е известно да е съществувало другаде в страната. Съществуваше една основна заплаха за човека, попаднал в условията на комунистическия терор – и това беше Държавна Сигурност: чрез разрушителната сила на страха, който тя използваше и владееше. Ченгето, куката, доносникът бяха сърцевината на системата на злото, която ненавиждахме и която бавно и безлично погубваше дори и смисъла на човешкото усилие за достойно съществуване. Те бяха истинския враг, не партията и разни най-обикновени сестри и санитари станали партийци, за да имат децата им поне малко по-добро бъдеще от тях самите. Да се живее в подлост и страх беше повелята на времето, при тези обстоятелства животът беше изгубил всяка стойност и смисъл, а страхът се нагнетяваше от тайната и безмилостна репресия на вездесъщите „органи“. Обаче, в тази отдалечена от останалата България територия, властта не се интересуваше от идеологическите рискове, на които бихме могли да подложим пациентите – и ни беше оставила практически на мира. Единствено един милиционерски психиатър с името Игнев от окръжната психиатрична болница идваше понякога да види какво става в периферията на феодалната територия, и заедно с главния ни лекар, когото наричахме понякога Бокаса поради нравствената му прилика с африканския диктатор, демонстрираха властта си чрез нещо, което наричаха седяща визитация. Това беше демонстрация на комунистическа йерархия повече от всичко друго и имаше за цел да покаже кой е началника чрез унижаване на тези, които макар и по-млади, бяха по-компетентни от самите тях. Веднъж този същият Игнев си позволи да изгони от визитация д-р Михайлов, защото се осмели да възрази на някакво негово напълно идиотско мнение. Николай беше свободен човек с вътрешно достойнство, което му беше присъщо като християнин. Аз също напуснах заедно с него кабинета и мислех, че всички щяха да ни последват след това публично унижение. Никой не ни последва. Николай настоя да се върнем и имаше право, защото като се върнахме, куката Игнев ме посочи с пръст и каза: „Аз знам какъв си, къде си бил и откъде си излязъл и как подстрекаваш лекарите тука, но отсега теб ще държа отговорен за всичко!“ Знаех точно какво има предвид, но, слава Богу, не можа да изпълни заканата си, а и какво ли можеха да ми направят повече. Просто от там, където бяхме, нямаше как да се слезе по-надолу.

Ето така преминаха много от онези години, останали в миналото, а нашето приятелство с Николай Михайлов беше прекъснато от моята емиграция в Канада и Америка в началото на 80те. След това настъпиха невероятните времена, когато комунизма сякаш си отиде, Стената падна и Светът ликуваше, но малцина се досетиха, че Държавна Сигурност си остана. Последствията ги знаят вече всички, които не са слепи. Поканих в дома си в Ню Йорк д-р Михайлов и прекарахме незабравими дни с него. Гледахме като хипнотизирани по телевизията опита за преврат срещу Горбачов на Крючков, Янаев и другите рептилии от КГБ, който се случи точно по времето на неговото гостуване и чийто неуспех възвести края на СССР. Не тъгувахме за Пуго, който сложи край на свинския си живот, скачайки от прозореца. Николай замина обратно за България, а аз продължих да практикувам в Америка, надявайки се да намеря родината си един ден истински свободна, след като Империята на Злото се срина като глинен колос.

Години по-късно се снабдих с копие от досието си от Държавна Сигурност с кодово име „Десидент“, по-късно задраскано и поправено като „Дисидент“, откъдето разбрах, че един човек, когото и двамата с Николай ценяхме и мислехме за приятел, е бил всъщност агент на ДС с името „Камен“. Аз вече пътувах до България редовно и прекарахме много часове, измъчвани от дилемите на това предателство. Много часове ни измъчваше въпроса защо след падането на комунистите този човек не разкри миналото си пред нас, поне с надеждата да освободи душата си от този отвратителен товар. Камен беше писал за мен доноси след излизането ми от затвора, по времето, по което работех в онази лудница в дефилето на Искър. Наистина не особено вредни, но явно насочвани от неговите шефове да попречат на действия като присъединяване към гладна стачка на български дисиденти и пр. Когато най-накрая все пак се срещнах с Камен с досието си в ръка и го попитах защо не разкри истината за агентурното си минало, той се опита отначало да отрече всичко, но накрая разбра, че е невъзможно и отрони: „Нямах право да говоря!“ Сега мисля, го разбирам по-добре отколкото тогава, преди десет години. Труповете по софийските улици показват ясно какво очаква всеки, който наруши законите на „омерта“.

През годините, когато заплахата да попаднеш в ръцете на ДС беше съвсем реална, като средство за самосъхранение си бяхме разработили система на дешифриране кой е кука и кой не е. Това беше комбинация от антропологични белези и особености на речта и изказа, една особена едва доловима осакатеност, бездарност или кухост, умъртвеност на говоренето или писането, която общо взето издаваше ченгето. При Камен това беше скрито в ежедневното общуване, но излезе на повърхността в написана от него книга с сладникава и някак си фалшива проза. Невъзможно е куката напълно да прикрие същността си, има винаги някаква дори едва доловима патология, която го издава, но от друга страна знам, че тази диагностика е неточна наука и че мнозина от нас са били лъгани и успешно заблуждавани от близките до нас доносници.

Ето за това ни бяха необходими документите от архивите и ни бяха необходими през многото безсмислено провалени години, още преди Семерджиев да изгори най-важните от тях, а и по-късно, по време на всичките тези опити да се излезе от кошмара на пост-комунизма. Жалко, че през годините на този „преход“ почти никой не показа усет или решимост за изтръгване от снагата на „дясното“ внедрените агенти, които провалиха не само бъдещето на страната, но и самата идея за политическа демокрация. Причината за това беше, че на кадесарските отрепки се даде възможност да демонизират честните през пресата, през политически и апаратни игри, да ги изнудват с компромати или да ги корумпират и купят с пари, вместо обществото да демонизира куките и да ги изхвърли един път завинаги от властови позиции. Помним как комунистите създадоха демони, с които се бориха 45 години, наричани фашисти, капиталисти и кулаци. Избиха маса хора с камъни, лопати и разстрели, други затриха, изселиха и унищожиха като хора. „Демокрацията“ обаче остави ДС да прави партии, вестници, избори, правосъдие и политика. Моралният хаос и началото на гибелта на българската нация, включваща демографска катастрофа и масова емиграция, може съвсем точно да се датира към момента, в който куките останаха ненаказани и неназовани. Те не бяха обявени извън закона като извършители на престъпления и геноцид срещу собствения си народ – и поради това прехода роди чудовищата, които ни заобикалят. За това са виновни всички без изключение дейци на т. нар. „дясно“ в България. Започвайки от нелепото и режисирано присъствие като „съвестта и лицето“ на демокрацията на марксоидния Желю Желев с неговият съветник от ДС Бригадир Аспарухов и съюзника му от Боянските ливади Ахмед – „Сава“- Доган, мине се през „Мълчанието на агнетата“ по тези въпроси от времето на Филип Димитров, преди да бъдат успешно заклани от ДС, навлезе се в ерата на Петър Стояновото витийство и законнически увъртания по въпроса за процедурите, позволяващи пълното разгромяване и елиминиране на Държавна Сигурност при абсолютно мнозинство на сините в Парламента, естествено довели до логичния му край в ръцете на назначения от неговите „сини“ вътрешен министър Бонев, моралното релативиране, политическото бриджорство и безразличието към ДС, проблема по всичките етажи на властта по времето на Костов, катастрофалните прокурори като Татарчев и Филчев, инсталирани в длъжност от „сините“ кардинали със златни Ролекси като Соколов, безполезно позиращи като Григоров и разни юридически нищожества от типа на бившия съдебен министър Гоцев, върховни съдии от типа на Г. Марков – с дантелените гащички, раздаващ „седесарски“ шутове от явочните квартири на ДС и прочие.

За тези грехове на прехода си струва да се говори и да се иска сметка от онези, които показаха бездарие и политическо късогледство в съдбоносните моменти, когато народа, зажаднял за справедливост, очакваше морално очистване, катарзис и ново начало. То не се състоя и към тях се прибавиха и още и все по-задълбочаващи се грешки не толкова от тактическа, колкото от морална перспектива. Ето защо „дясното“, представяно от знаковите фигури на неуспешния преход, символизира провалените надежди за справедливост, правосъдие и живот без скрити мръсни тайни – и е мразено от мнозинството. То, мнозинството, се изживя като използвано и впоследствие предадено – и заради това десните партии разчитат на стопяващ се електорат от донякъде фанатични, но за съжаление все по-малобройни избиратели. Разочарованите не гласуват или се спасяват поединично, приемайки, че комунизмът и неговите куки са неизбежни и никога няма да изчезнат от живота ни, защото вече успешно са станали приказно богати. Какво може да се направи, казват си те, ако куките могат да убият когото си поискат и никога да не бъдат арестувани, могат да купят всеки, когото си поискат без да бъдат съдени за корупция, могат да вкарат в затвора когото си поискат чрез своите подкупни прокурори и могат да изкарат всекиго невинен с помощта на съдиите, които са на заплата при тях, без да се брои МВР, което винаги е било тяхната щаб-квартира. И тук не става дума дори за депутатите и членовете на правителството, публично оповестени като куки. Това е отчаяние и пълна деморализация на обществото. Никакви европейци не са тези хора, които живеят в очевидно безправно общество под властта на местните феодали като Бокаса, Догана, Галевите, Ф. Беев, Черепа, Маслинката, Пилето, а не на закона. Плащащият данъци електорат плаща заплатите и на полицаите да го бият по площадите и да се крият в храстите за рушвет на пътя, но когато убият някого пред тях, стават от масата и се прибират у дома да си допият. Заплатите на съдиите, неосъдили нито един престъпник, и на прокурорите, притежатели на хотели за милиони евро, са също плащани от „европейците“ с българско поданство. За това гражданските протести трябва да са оглушителни и смели, а не разигравани като шахматни умозрителни етюди – и трябва да се прицелят и в прокуратурата, и в негодния български съд. Това е също власт, която се крие под удобната тога на „независимост“.

Аз лично не мисля, че призива да не се плащат данъци от страна на Юруков беше безсмислен и опасен. Американската революция започва в Бостон с призива: „No taxation without representation!“. Няма данъци, без представителство. (т.е. контрол на властта!) Това е най-точното определение на „дясната“ философия за обществото, като самоуправляваща се общност, а не отоманска рая. Смисълът е, че не може една държава, която надвзима пари от населението и формира огромен излишък, да предоставя толкова катастрофална услуга като правителство и управление. Но не само! Тази държава е катастрофална и като правосъдие и защита на човека, на неговото здраве, неговата собственост и неговия живот. Гражданският протест не трябва да подминава беззаконието и съдебното безправие, което е истинската причина за бързо приближаващия провал на европейското членство на България. За да се избегне това, е нужно обновление и то трябва да започне с анализ на началото на този сбъркан преход, който никога не се състоя истински докрай – и поради своята половинчатост беше толкова болезнен. Този анализ би трябвало да започне със смелостта да се изобличат всички куки от прехода и да се изхвърлят от всякакви позиции на влияние, съчетано с откровен разговор за всичките ужасни недоразумения и престъпления извършени през този период от куките и техните съобщници, считани за „десни“. Но истинските, не набедените за такива. Да се обяснят от онези участници в съдбоносните събития, които имат съвест, всички грешки и грехове допуснати в миналото, чиито ефекти всички и до днес усещат, и да се поеме отговорността за това, а не да се разиграват умствени комбинации по целесъобразност. И накрая, хората, които справедливо или недотам, са се превърнали в събирателен образ на безобразието на този преход, трябва да си отидат от центъра на сцената. Това включва разбира се, преди всичко комунистите и ДПСарите с тяхната корумпирана върхушка и криминализиран политически елит, но и всички „вдясно“ асоциирани в масовото съзнание с неуспех, грешки и нечестност. С други думи, с чувството за лошо неуспешно минало, за миш-маш, за морално„бъркано“ и за провал. Някой трябва да бъде достатъчно силен и достатъчно искрен да заговори за това. Да се премълчава днес е слабост, а искреният в крайна сметка побеждава. Не е достатъчно само да посочваш грешките на другите.

А иначе, никога не е късно завинаги да се озовем на дъното на Искърския Пролом, където влаковете никога не спират или да избягаме в Америка. Старото наистина никога няма да се върне и е по-добре, след като го разкажем и го проумеем, завинаги да си остане в миналото, вместо вечно да го рециклираме...

28 август 2008

ЛЮБОМИР КАНОВ

Д-р Любомир Канов (род. 1944, София) е български лекар, понастоящем жвеещ в САЩ. Той е автор на книгите Апокалипсис тогава, Човекът кукувица, Парейдолии, Ходисей и Между двете хемисфери.

Коментари (6)

- 27-09-2008|Unregistered|Златко  - Необходимият disclaimer

В този текст има не малко неща, които ми се иска да редактирам – нека го кажем така, според мен той може само да спечели, ако тук-там се откаже от прекомерна образност, особено в началото ... но ако има нещо, пред което винаги се прекланям с уважение, то това е неподправеният патос. А от него в тази история има много, може би дори повече, отколкото самият аз съм способен да оценя ... Имам чувството, че това е точно типът текст, който в момента в България ще се възприеме без „ако“ и „обаче“ – и макар че това е последното нещо, което ме вълнува, когато подбирам нещата си, все пак се радвам, че поне веднъж и аз мога да пусна текст, за който приятелите няма да кажат „леле, колко ми е странен тоя западен либерализъм“.

- 27-09-2008|Unregistered|колега  - Текстът

Драги д-р Канов,

така невероятно точно и внушително сте описал психиатричната болница в Карлуково, атмосферата в нея от "онези времена", че ми настръхна кожата! Просълзих се от болезнени спомени, но и от чувството си за безсилие, спрямо това, което се случва в и с България понастоящем.

На мен лично ми харесва много образността и емоционалността на текста- въпрос на лично предпочитание. Благодаря Ви за удоволствието, което ми доставихте с Вашата творба, макар и то да е болезнено...

- 30-09-2008|Unregistered|Психиатър,работил в Карлуково

Всичко,написано от Д-Р КАНОВ впечатлява с дълбочината,емоционалността,усета и аналитичността на автора.Четенето на теговите творби е удоволствие и провокация.

- 01-10-2008|Unregistered|Guest User

Д-р Николай Михайлов е от малкото български политици, чието присъствие в медиите има висока стойност, поради честната си гражданска позиция и точни диагнози на участниците в управлението на държавата и обществото. На мен лично текстът на уважавания д-р Канов ми навява песимизъм, защото все по тъжно изглежда страната ни и все по малко са хората, на които може да се вярва и които сами да вярват, че са в състояние нещо да променят за добро.

- 27-11-2008|Unregistered|Гост Свидетел

Вярно е всичко, и най-вече, че ставаме свидетели на смъртта на нацията.Юрист съм и потвърждавам всичко казано за това съсловие.Тези, които са се отърквали в комунистите и са ги обслужвали като адвокати, получиха после територията на правосъдието, за да я реформират.Но и не само това, че са слугували на комунистите-има нещо в самата професия адвокат в България, още от освобождениито насам, което я прави негодна да кове кадри за държавата.Може би е общото неспазване на закона и постоянното му заобикаляна, което превръща адвоката в тарикат и води до прекомерна нравствена умора.Така или иначе, за мен адвокатите с много малко изключения, се оказаха проводници на корупция в политиката и като държавници се провалят много повече от другите специалисти, да не говорим, че точно правосъдието, което им е в ръцете, е в най-лошо състояние.

- 25-09-2011|Женя Георгиева

Любо, здравей. Знаеш, че те уважавам. Но... напъждането на всички, които биват асоциирани с грешки ще отстрани и хората, за които комунистите хвърлиха огромни усилия за да ги съсипят. Имаше неща, които не можеха да бъдат направени тогава ... дори когато имахме явната власт на пълно мнозинство. Така е в държава, в която - на теб ли да го казвам, твърде много от нещата се движат от подмолни властови образувания. И... какво - да почнем наново. Специалистите по внедряване в новите формации само това чакат. Процесът на чистене ще е ... пак бавен. Просто, на първо време, имаме да подкрепим сравнително най-доброто, което сме имали през тези 21 години. А не да подменяме всичко и ... кеф за комунистите!

„Случката“ с Огнян Стефанов и индулгенциите за ДАНС

Автор: Едвин Сугарев

Побоят над Огнян Стефанов предизвика разностранни реакции сред политици, журналисти и просто читатели, дали воля на своите чувства в постинги. Най-адекватна според мен бе реакцията на последните – при която думата „държава“ най-често се съчетаваше към „майката“ – неизвестно чия, вероятно на държавата.

Коя е държавната майка можем само да гадаем, въпреки преобладаващото мнение, че същата е една добре известна столетница, която чевръсто заяви, че станалото е недопустимо; бащицата обаче е добре известен и също се оказа силно възмутен от случилото се. Въобще всички управляващи ведно с опозицията спазиха добрия тон на лицемерието – с едно единствено изключение: на Татяна Дончева, известна и като „поразяващата уста“ – тя пък спази собствената си традиция да изрече едно към едно това, което й е на сърцето.

Оказа се, че на сърцето й лежи грижата за статуквото и репутацията на ДАНС, свидната Станишева рожба, смълчала се по случая като комунист на разпит. Тя видя в побоя над главния редактор на Фрогнюз не демонстративно приложение на закона за омертата, а „използване на момента и случката, за да се дискредитира ДАНС и да се удари държавното ръководство“. С една дума – заговор. Излиза, че един журналист е бил пребит почти до смърт, за да се омаскарят неназовани съветници на Петко Сертов:

„Версията, която се внушава, и която виждам, че се тиражира от някои мои колеги от парламента и от някои сдружения, защитаващи свободата на словото – за причастност на съветниците на ДАНС към случката, ми се струва твърде натрапчива и твърде очевадна, с главно „О“, за да бъде правдоподобна“ – заяви Дончева – и допълни, че повече причастност към този случай имали някакви хора с „тежки психически проблеми“.

Казаното би могло да мине просто за поредната конспиративна теория на упорито неприключващия български преход, ако не пораждаше някои малки морални проблеми.

Първо, когато пребият някого по този изключително жесток начин, това не е „случка“, това е престъпление.

Второ, когато този някой е журналист, чието име – справедливо или не – се свързва с текстове, уличаващи в тежка корупция и престъпна дейност органите за сигурност и управляващия елит, това вече не е само престъпление – това е посегателство върху свободата на словото и послание към всички журналисти, а и към цялото гражданско общество – то казва: „Вижте какво ще се случи с всички онези, които си пъхат носа там, дето не им е работа“.

Предположенията на шефа на ВМА и на Младен Мутафчийски за това, че побоят е целял да отнеме живота на Огнян Стефанов, са фактически недостоверни – защото ако беше така, можеха просто да го гръмнат и да си отидат. В случая става дума за демонстративен акт – онагледяващ евентуалната съдба на всеки, който се осмели да публикува данни за връзките между властта и мафията – и този акт е най-категоричното досега доказателство, че живеем в мафиотска държава.

Трето: Не знам кого има предвид Татяна Дончева, говорейки за хора с тежки психически проблеми, но бих искал да й припомня, че самата тя бе страна в публичния сблъсък с една изключително овластена фигура, която наистина имаше проблеми с психическото здраве – бившият главен прокурор Никола Филчев. И „като човек, поработвал в този бранш“, тя би трябвало да си спомни за странната привързаност на Филчев към Алексей Петров, преди да прибърза със заявлението, че версията за съпричастност на съветниците от ДАНС към „случката“ била недостоверна.

Въпреки че оценявам високо тогавашните нейни позиции, няма как да премълча факта, че тази публична индулгенция за ведомството на Петко Сертов поразително напомня думите на Георги Петканов от 28 декември 2002 г., който над самия проснат на улицата труп на прокурора Николай Колев заяви, че изключва връзка между убийството и главния прокурор, и тези на зам.- главния прокурор Христо Манчев, според който поръчители на убийството били тези, които искали оставката на Филчев. От нейните думи излиза, че и сега поръчители на побоя над Огнян Стефанов са някакви неидентифицирани налудни типове, които искат да провалят ДАНС.

Четвърто: Най-големият корупционен скандал в новата история на България, разгорял се през тази пролет, ни изправи пред един абсурден парадокс – самият вътрешен министър Румен Петков, човекът, за който се смяташе, че е непоклатим и че чрез знайни и незнайни контакти „държи“ БСП в ръцете си, бе принуден да си подаде оставката заради тайната си среща с оперативно интересните бивши барети, известни като „братя Галеви“.

В същото време тайният сътрудник на НСС, организирал тази среща на своя територия, бива ожалван за това, че го били „осветили“, публично заплашва проговорилия ген. Ваньо Танов – и в крайна сметка се оказва съветник на шефа на ДАНС – агенцията, която би трябвало да противостои именно на такива контакти между мафията и властта. Някой би трябвало да обясни този парадокс – и може би е редно тези обяснения да бъдат дадени редом със защитата на агенцията и индулгенцията за съветниците на Петко Сертов.

Пето: Ако се съди по това каква е собствеността на Алексей Петров, то той е мултимилионер с притежанието си на „Лев Инс“, „Лев корпорация“, „С Експрес груп“, „Спартак интер холдинг С.И.Х.“, „Плевен холдинг“ и прочее. Което поражда неизбежния въпрос – кое кара един мултимилионер да се глави като секретен сътрудник на тайните служби – освен ако тази му позиция не е пряко свързана с натрупването на неговите капитали, ако чрез нея не се замитат следи за натрупването на същите или ако чрез нея не се прикриват престъпни действия от широк мащаб – срещу съответните богати комисионни?

И още един допълнителен въпрос с понижена трудност: Някой пита ли се как са натрупани тези капитали? Как една скромна бивша барета се е оказала дотолкова опитен бизнесмен, че днес обитава върховете на стопанския ни елит?

Вас питам, г-жо Дончева. Или не сте чели доклади на службите от 90-те години, според които сегашният съветник на Петко Сертов е видна фигура в сферата на силовото застраховане?

Или не знаете как и с чии пари е регистрирана ЗАД „Левски-Спартак“, днес пререгистрирана като „Лев-инс“? Не знаете например как и срещу колко Алексей Петров се сдоби с къщата на винената царица Роза Георгиева, в която днес е централата на „Лев инс“? Не знаете за странностите по делото за убийството на Надежда Георгиева, която към момента на смъртта си беше служителка именно на Алексей Петров? Не сте чували името на Георги Петракиев Цветанов и не знаете как доброволно и от чиста любов е прехвърлил цялото си имущество на днешния съветник от ДАНС? Не сте чували за странното преместване на Сретен Йосич от Централния софийски затвор в ареста на Транспортна полиция – и за кроежите, свързани с него?

За триумвирата Никола Филчев – Алексей Петров – Филко Славов? За странните обстоятелства и още по-странното мълчание около демонстративния разстрел на прокурора от ВКП Николай Колев?

Питам Ви, защото знам достатъчно добре, че всички тези афери са Ви известни с подробности – и се чудя на какво ли всъщност се дължи горещата Ви защита на Филчевия питомник – и добре ли спите, след като нарекохте пребиването на Огнян Стефанов с чукове и железни тръби „случка“.

Шесто – и най-важно: когато се извършва едно престъпление, първата работа е да се запитате кой има интерес то да бъде извършено. Тъкмо ДАНС идентифицира Огнян Стефанов като стоящ зад анонимния сайт „Опасните новини“ – и с това го издигна като мишена за засегнатите от него. В двата месеца, през които сайтът успя да просъществува, преди да бъде бастисан по мистериозен начин (и забележете – с поднесени извинения от Младен Мутафчийски и Огнян Стефанов, които те отричат да са писали), в него се появяваха ограничен кръг имена, но акцентът върху едно от тях бе определено натрапчив: над половината от текстовете са посветени на Алексей Петров.

За разлика от класическите жълти истории с трипера на президента, в тези именно текстове има данни, които ДАНС не случайно определя като „класифицирана информация“ – тя е и взривоопасна, защото изважда мръсните ризи на агенцията, а и на МВР, митниците и прочее институции с изключително висока корупционна наситеност.

Между „опасните“ новини има една особено опасна – публикувана на 10 септември 2008 г. под названието „Хора от ДАНС и Митниците реанимират наркоканалите на Държавна сигурност“. Опасна, тъй като посочва как заедно с зам.- шефа на Агенция „Митници“ Румен Божинов Алексей Петров под прикритието на борба с контрабандата по митническите пунктове разчиства територия за свой канал за наркотици и китайско карго; защото се изважда наяве реалната причина за срещата на Румен Петков с братя Галеви – което според този текст е създаването на контрабанден канал за синтетична дрога, като една голяма част от печалбата бъде пренасочвана към партийните каси на БСП, ДПС и НДСВ; защото хвърля светлина върху един друг прословут скандал – този със сглядата между контрабандисти и държавни мъже на наетата от Спас Русев яхта в Монако.

И защото в същия този сайт се обещават бъдещи разкрития: например за убийствата на Николай Колев и Надежда Георгиева – тези ли тайни прочее следва да бъдат пазени – в интерес на държавата и авторитета на ДАНС?

Не е ли впрочем очевидно, че такъв авторитет няма как да бъде опазен, след като бившите кадри на ДС и настоящи шефове на агенцията са избрали да бъдат съветвани от човек, който има подозрително много допирни точки с организираната престъпност?

В заключение, ровейки се из интернет по повод случая с Огнян Стефанов, попаднах на един блог, в който авторът цитираше думите на „мутрата-агент от ДАНС“, дочути случайно в една негова пицария. Според този текст Алексей Петров е питал, обаждайки се по мобилния си телефон в същата късна вечер, когато е пребит главният редактор на Фрогнюз: „В какво състояние е той? Успял ли е да каже нещо?“

Не мога да съдя за достоверността на този текст – но съм убеден, че пазеният от цялата държава приближен на Петко Сертов би могъл преспокойно да ги изрече. И напълно споделям неговото заключение: „Преди 30 г. ченгетата убиха журналиста Георги Марков с чадър, днес се опитаха да убият журналиста Огнян Стефанов с...ЧУКОВЕ! Май не само, че си действат старите порядки, ами става и все по-нагло, жестоко и вероломно!“

Текстът се публикува от „Либерален Преглед“ с разрешение на автора.

Източник

ЕДВИН СУГАРЕВ

Едвин Сугарев (род. 1953) е български поет, общественик и политик.

Коментари (3)

- 28-09-2008|Unregistered|2+2

Всички знаем това и всички го виждаме. Румен Петков, Алексей Петров, Маджо и още неколцина имена управляват България. Тя е тяхна. Правят си каквото си поискат с нея. И с нас. Ние си мълчим тъпо. Нищо не можем да им направим. Така и ще бъде? Някакъв изход някой да вижда? ЕС? Можем само да ги псуваме. Нищо повече.

- 29-09-2008|Unregistered|suhi

както винаги в българийка - ченгетата се гаврят с желанието на хората за промяна.а синчетата на номенклатурата се чувстват недосегаеми. това е.

Часът на истината

Автор: Имре Кертес

Господин Кертес, в началото на юни, по време на берлинския конгрес „Перспективата Европа“ вие държахте една реч, в която описахте континента като все още дълбоко разделен, включително и след края на Съветския Съюз. Вие драматично заявихте, че е дошъл „часът на истината“. Коя истина трябва да погледнем в очите?

Имре Кертес: Ситуацията ми напомня за 1919 и 1938 г. Аз съм фен на Йозеф Рот, а той може би най-ясно от всички свои съвременници беше разбрал какво означаваше разпадането на австро-унгарската монархия под натиска на национализмите през 1919. Корените на нацизма, отровата – те се намират тук. Бяха създадени малки национални държави, чийто национализъм тогава изглеждаше оправдан. В края на краищата това доведе до нацизма и Втората световна война. А през 1938 Франция и Великобритания не посмяха да защитят собствените си ценности. Те пожертваха с лека Чехословакия и с това започна катастрофата за Европа. Днешна Европа не може да си позволи нещо такова, защото ситуацията е много по-опасна от тогавашната: съществуват атомни оръжия, а по света се ширят ужасни фанатизми. Ние трябва да се подготвяме, за да избегнем предпоставките за една възможна катастрофа. Но не с компромиси или чрез евтино съгласяване, а със – казвам го съвсем открито – сила, с увереност в самите себе си и в една Европа, която знае какво иска и какви ценности защищава.

Уязвима цивилизация

„Пастта на Апокалипсиса“, която днес заплашва да погълне целия свят, се е отворила преди петнайсет години в Югославия, казвате вие. Не е ли тя днес отново затворена?

Не бих искал да аргументирам политически. Политиката е като футбола: всеки мисли, че разбира от нея. Аз не разбирам нищо от политика. Но пък вярвам, че пастта не се е затворила, също не и в Югославия. И тя може да се отвори навсякъде. Тези дни, в които Лондон живее като в шок (интервюто е от 2007 г., бел. пр), показват колко уязвимо е всичко. Колко уязвима е цивилизацията, ежедневието ни. Човек трябва да осъзнава драматичната страна на живота. Всеки ден, във всеки момент. Всъщност Европа е нещо ведро, нещо мъдро и силно, още от времето на старите гърци. Аз вярвам, че Европа представя нещо, което инак никоя цивилизация не представя: свободата на познанието. Изобщо свободата. Тя не бива да бъде предадена.

Какво свързва Лондон с Югославия?

Югославия беше не само една война в средата на Европа, но и катастрофа, самоубийство. Една държава, която беше скърпена след Първата световна война, която се беше развивала при трудни условия и се противопоставяше на съветското превъзходство със скромни средства. Това споява един народ. Но омразата, която израсна като плевел, доведе до това, че Югославия се разпадна парче по парче.

Значи омразата е онова, което свързва Югославия с Лондон?

Разрушителни сили има навсякъде. Но те трябва да бъдат идеологизирани, за да могат да въздействат. В един момент изглеждаше така, сякаш идеологиите, за които бяхме слушали толкова много, бяха станали маловажни след разпадането на Съветския Съюз. Но сега полека-лека разбираме, че те отново са тук. Да, днес вече не може да се води класова борба, социалистическото царство води до още по-голяма несправедливост от капиталистическата демокрация. И така вече се говори за борба на цивилизациите. Очевидно има нужда от ново име върху олекналото и обезцветено знаме. Една религия може да се превърне във фанатична сила, когато се отчужди от себе си и приеме формата на класова борба. Ние трябва да разберем причините за тази омраза срещу света. Тя е манипулативна и трябва да бъде разобличена. Защо е тази убийствена омраза в света? Как е възможно една такава безмилостна упоритост да разделя световете?

В защита на живота

Класическият отговор на тези въпроси е антропологически: човекът е зъл.

(Смее се тихо) Да, човекът е зъл, разбира се. Но човекът е и разумен. Ако причините за злото са тук, то тук са и причините за разумността.

Не само американският президент Джордж У. Буш желае да се бори срещу злото чрез демокрацията.

Мисля, че е напълно погрешно да се опитваме да изнесем демокрация в Афганистан или Ирак. Там не знаят нищо за демокрацията, не съществува никаква демократическа традиция. Трябва да се говори не за демокрация, а за един разумен световен ред и за това как можем да се отнасяме разумно едни към други. Така както гувернантка възпитава едно дете: някои неща са забранени. Щом животът е ценност, то той трябва да се защищава. Ние обаче сме изправени срещу самоубийствени прояви, които не можем да разберем. Бях в Израел и говорих с израелски интелектуалци: никой не се съмнява в това, че трябва да има палестинска държава. Защо тогава не се допуска нейното създаване? Анализирани отблизо, противоречията не изглеждат непреодолими. Човек трябва да държи на определени ценности срещу фанатичните идеологии.

Но не поддържат ли също и онези, които вие наричате хора на идеологиите, някакви истини и не ги ли защищават до смърт?

Европейско-демократическият начин на мислене успява най-добре да разбере света. Защото Европа възникна със свободата на познанието. Тук се разбра, че земята е кълбо. Това беше една революционна истина срещу властващите тогава сили. Свободата на познанието ни дава разбиране и за това, от което се нуждае другият и къде могат да се намерят допирни точки с него. За една идеология това вероятно не е възможно. Вижте, говоря за политика, още никога не съм го правил. Не разбирам нищо от нея. Но едно нещо разбирам: когато една цивилизация предаде собствените си ценности, тя загива. Ще ми бъде много мъчно, ако видя как европейската цивилизация загива. Дори и ако за мен тя започна с Аушвиц и премина през една комунистическа диктатура. Въпреки това мога да очаквам единствено от европейския начин на мислене, че той ще остави национализмите след себе си. Макар че тук има големи проблеми, много глупост и лоша политика, аз вярвам, че европейската идентичност е най-добрата – естетически и философски – която човек може да застъпва днес.

Аушвиц като цивилизационен разрив

На пръв поглед обаче европейските страни изглеждат много различни.

Европейските страни са много различни и те имат различен стандарт на живот. Но разликите между България Холандия могат да бъдат преодолени, те не са антагонистични. Борбата се води за по добър живот, без несправедливост. Национализмът в Европа стана по-мек. Човек трябва да избира: ако европейската мисъл, европейското обединение е реална възможност, то тогава трябва да я поддържаме с въодушевление. В момента това е единственото политическо обединение, което може да бъде поддържано. Но аз мога и да греша. Тогава не бихме имали вече никакъв шанс срещу големите източни масови цивилизации, които за мен – не казвам за нас – си остават чужди.

В една реч, която държахте в 1992 г. вие описахте „Холокост като култура“: спечеленото чрез Холокоста познание, казахте вие, е един неизмерим морален резерв за разтърсваното от кризи европейско съзнание. Сега, в берлинската си реч, вие прибавихте към това и Архипелаг Гулаг, под който страдаха само средно- и източноевропейските народи. Съмнявате ли се вече в универсалността на Холокоста?

Изобщо не се съмнявам в нещо такова. В едно есе описах разликите между двата свята на концентрационни лагери. В речта казах, че в 20 век имаше две Нови [звезди]: тоталитарната държава и Аушвиц. Аушвиц е един травматичен цивилизационен разрив. Там където в Европа Холокостът беше премълчаван, където Холокостът не беше наранил езика, демократическото развитие е по-трудно, отколкото по местата, където за него се говореше свободно, където неговото изследване е създало един вид духовен свят. Това е много интересно. Защото източните страни живееха под съветски натиск – и този натиск изличи солидарността, от която човек се нуждае, за да разбере Аушвиц. Това е една много голяма и много важна разлика. Че източна Европа трябва да си разясни Холокоста според мен е много, много важно.

Да бъдат убедени емигрантите

Във всеки случай източноевропейските страни настояват, че Западът трябва да разбере по-добре техния опит с Архипелаг Гулаг. Налице е един вид „жертвена конкуренция“.

Много добър израз (смее се). Разбира се Гулаг е един предимно източноевропейски опит. Сега обаче говорим вече не за духовни ценности, а за исторически опит. Човешкото страдание е едно и също навсякъде. Но същинската травма е Аушвиц: защото той беше изобретен в сърцето на една християнска, европейска култура. Към нея принадлежат християнските мистерии, старите легенди за Крал Артур, а сега вече и Аушвиц. За него трябва да се разказва като за една обща травма, обща катастрофа.

Архипелаг Гулаг значи не е морален ресурс, върху който може да се основе Европа?

Ние можем да обясним Гулаг чрез Аушвиц, но не и Аушвиц чрез Гулаг. Може би това се дължи на факта, че Гулаг беше ограничен до една страна и стана нещо европейско едва след като Съветският Съюз окупира източна Европа. Но той не е по-малък, това би било безсмислено. Към европейския мит, към европейската легенда принадлежат и двете неща.

Как трябва да общува Европа с емигранти, които не познават нито Холокоста, нито Гулаг?

Ако Европа не застъпва повече европейските ценности, а някаква, да я наречем така „мешана салата“, то тогава тя е жив труп. За самия мен по-симпатична е една Европа, която може да асимилира и убеди в своята идея емигрантите. Не виждам по-висока култура от европейската. Това не означава, че тя е съвършена или свободна от лъжи. Но онова, което доведе до Европа … помислете само за благосъстоянието. В Европа човек може да живее най-добре. Това е много важно за мен. Ако стигнем до там, че една фанатична идеология да стане за нас по-важна от това да живеем и мислим добре и свободно, то това вече е зачатъкът на робството.

Източник

ИМРЕ КЕРТЕС

Имре Кертес (род. 1929) е унгарски писател и носител на Нобелова награда (2002 г.).През 1944 той е депортиран в Аушвиц, а по-късно в Бухенвалд, където доживява освобождението през 1945. По-късно той работи като журналист, писател и преводач на немскоезични автори като Ницше, Хофманстал, Шнитцлер, Фройд, Рот, Витгенщайн и Канети. Всички те имат значително влияние върху неговото творчество.

Коментари (6)

- 28-09-2008|Unregistered|Guest User

Хах, добре че Имре Кертес го казва, иначе бг "интелектуалците" не могат да допуснат, че ако Европа защитава арабските, вместо европейските ценности, тя няма никакво бъдеще, а миналото й се обезмисля.

- 28-09-2008|Unregistered|Златко  - Ксенофобия и правопис

Интересно дали има някаква обратна връзка между тези неща, ксенофобията и правописа. Във всеки случай „обезсмисля“ се пише с едно „с“ повече. Освен това бих искал да разбера кои са „арабските“ и кои – „европейските“ ценности. Какви са тези ценности, уважаеми специалисте, посочете ми ги, отворете ми очите. Единственото, което разбирам от писанията ви дотук (ако вие сте същия, който вече веднъж се изля по въпроса за „арабите“), то най-важната ви ценност е анонимността. Защо толкова се страхувате да посочите името си ако сте чак такъв ценностен човек?

- 29-09-2008|Unregistered|Guest User

Интересно. А дали има връзка между правопис и интелект въобще, особено след като и вие не сте особено прецизен, за да поставяте запетаи на определените места:) Няма значение кой съм. А ако има значение, променете правилата на форума си. Явно вие се страхувате от всеки анонимен отговор;)

- 29-09-2008|Unregistered|Guest User

И защо не обвините и Имре Кертес в ксенофобия?

- 29-09-2008|Unregistered|Златко  - Re:

Guest User писа:

И защо не обвините и Имре Кертес в ксенофобия?

Просто защото не намирам ксенофобия у него (инак не бих го публикувал). Само по себе си настояването за „защита“ на европейските ценности – което аз не споделям – не е непременно ксенофобско (в интерес на истината тук в Германия вече се провеждат някакви комични изпити при кандидатстването за гражданство – съдържащи ценностни въпроси като например „Какъв е гербът на ланд Нордрайн-Вестфален?“). В Англия и, не си спомням в коя точно друга страна от Съюза, това се прави от години насам. Предполагам, че съответните бюрократи си правят илюзията, че по този начин печелят нечии сърца и умове за „европейските ценности“.

Виж, незабавното противопоставяне на „европейското“ и „арабското“, при това идещо от дълбините на нашата (в това си амплоа) балканска татковина, е вече нещо друго. „Остържете мъничко руснака – и отдолу веднага лъсва татарина“ – беше казал Достоевски. Оставям на вас самия да прецените какво лъсва отдолу когато се поостърже малко типа българин, към който според мен принадлежите вие ...

Ах, да – ако има по-глупава роля от тази на анонимния ксенофоб, то тя е на човека, който се впуска в спор с него. Така че оттук нататък едва ли ще има продължения на тази „дискусия“. Jedem das Seine – казват тук немците, и аз не мога да не им дам право. Във всеки случай чак толкова много време за губене нямам.

- 29-09-2008|Unregistered|Златко

М-да. Подобни препирни за съжаление не оставят човек така лесно на мира – въпреки всички предупреждения на здравия разум. Предусещайки отговора „Ха, аз не живея в България“, исках само да спомена, че Балканизмът (чети: онази особена смесица от патриотарство, ксенофобия и партизанщина, която всеки от нас познава до болка) е състояние на духа, а не географско понятие. Веднъж прихванал го, човек го носи със себе си навсякъде, където и да отиде – подобно на печално известната скорошна болест на милия ни президент, за която се клюкари толкова много напоследък.

Ненаписаната, недописаната, изгубената литература за деца

Автор: Вихрен и Росица Чернокожеви

Книгата за деца отдавна вече не е само текст и картинки. Из днешния ни иначе доволно хаотичен роден книжовен пазар могат да се намерят освен традиционната рисувателна книжка още и книжка-пиано, книжка с аудиокасета или аудиодиск, книжка-прожекционно апаратче, книжка с компас или с поздравителни картички, книжка-конструктор, готварска книга на Мечо Пух, книжки за баня и дори занимателна книжка-обувка, която учи децата как най-лесно да завързват обувките си… Расте и крепне цяла една „литература“ за деца без букви и без думи. Расте и крепне цяла една паралитература за деца – без деца, която съвсем не разчита единствено на грамотността и четенето. Тук словото отдавна вече не е ценност; акцентът е върху други, откровено утилитарни изобразително-изразни средства.

Отдавнашни са предупрежденията, че традиционното книжно тяло ще се оттегли на втори и трети план. Вайканията, че днешните най-млади българчета не четат са неверни. Четат, само че единствено това, което успее да събуди и завладее интереса, любопитството им… Книжките-хибриди, които изброихме по-горе, разчитат тъкмо на откровената си провокативност; изключително трудна, ала и привлекателна задача е да бъде заинтригувано абсолютното незнание. Отрано компютърът, електронната комуникационна култура изкушават това незнание с много повече и по-атрактивни интерактивни съблазни, отколкото скромната, а нерядко и липсваща домашната библиотека.

Да, четенето наистина е „въпрос на държавна сигурност“, както казва Игор Чипев пред вестник „Капитал“ /№ 48, 29 ноем. 2007/. Опасно е, когато невръстни се втурват да пишат из интернет форумите далече преди да са се научили сносно да четат, да пишат и да мислят. Ала държавната сигурност май нехае, че четенето в ХХI век изисква съвсем, съвсем друг тип грамотност. Друга е и самата обичайно трудно събуждаща се потребност от четенето; то не е и никога вече няма да бъде същото, каквото беше допреди двайсетина години. Иначе българските дигитални библиотеки и колекции, които Европа чака от нас, щяха ли да са все още предимно във въобразения си етап на развитие. А защо да не признаем: за мнозина българи четмовността, писмовността са все още изключително затрудняваща комуникация, непреодолима като трънлив плет преграда, направо пречка; аудиовизуалната, компютърната грамотност с бързата достъпност до разнообразни симулаторни и ролеви игри днес е много по-бързо и изкусително лесно привличаща. Много по-лесно е в геймплейя с преодоляването на етапи, нива, ситуации, отколкото насаме с книгата.

Нека сега да поговорим за несбъдналите се, ненаписаните, хипотетичните български книги за деца. Тяхното отсъствие в полето на българската култура е многозначително; то говори повече, отколкото множество вече написани книги. Тъкмо в днешната ни ненаписана, недописана литература за деца зейват същностно важни културно-цивилизационни липси. От детската ни литература, използвана начесто като удобна за пропаганда на политическата власт метафора, бяха силом изтръгнати християнските ценности, християнската етика, християнския морал. Доколкото изобщо ги е имало сред един народ, който няма да се отрече от езическия си корен. Задгърбването на християнския морал е пряко следствие от унищожаването на демократичните институти у нас. При авторитарното управление, силом наложено в България през втората половина на 40-те години на ХХ век литературата ни за деца задълго остана свръхидеологизирана по матрицата на съветския авторитаризъм. Детето като медиатор на изначалната чистота и непоквареност на битието беше съвсем забравено; възлагаха му да бъде барабанчик в похода към страната Пионерия.

Днес всички сме свидетели какво се случва, когато моралният закон на човека бъде силом подменен от идеологеми. Десетилетия наред на мода беше чавдарчето, пионерчето „във един и същи строй“, а детето остана в един едва забелязван ъгъл. Резултатът е пред очите на всички ни: децата ни все още растат в общество на уморително еднаквите хора, общество на старателно отглежданата гражданска апатия, безмилостно към другия, различния, различните и към различното въобще. Толерантността към децата в неравностойно положение например, децата с увреждания е в най-добрия случай пасивна. Не случайно толкова обсъжданите напоследък домове за деца с ментални или двигателни увреждания са избутани далече-далече встрани от големите градове. Как да стигне детето до доброто и красивото, ако никой никога не му е показал истинска, а не коледно кампанийна милост и състрадание? Кога ли литературата ни за деца пак ще си спомни милостта, състраданието си към незащитените, но защищаващи ни души като Радичковите врабчета например?

От детската ни литература сякаш е пресъхнала, изчезнала е прежната свобода на изразяването, на въображението, изгубила се е другостта, единствеността, уникалността, сигурността на детството. Книги като „Сламено сираче“ на Георги Мишев, който макар и бегло обръща внимание на „неравностойните“ деца, поредното издание на „Приключенията на Туфо рижия пират“ или „Лили“ на Братя Мормареви са знак за това чезнене. Днес детската ни литература още не се е върнала в естествената си среда – различното, извъннормалното. Дидактиката задълго прогони нормалния детски стремеж към изключителното. Днес детската ни литература все още не се е освободила от наложеното й обезличностяване; тя е здраво закотвена в идиоматичните изрази, трудно може да обясни защо се казва напр. „конско евангелие“, а не напр. „кравешко евангелие“ или „овнешко евангелие“. Тя мъчно си спомня златните думи на вековната Дора Габе в „Детска душа и детска литература“: „Всяка детска душа се ражда отделно, затова е друга, различна. …Детската душа се стреми да се доближи до онова голямо космическо единство, в което е сложено цялото нейно доверие. Тя не може да съществува без това доверие, без вярата в нещо сигурно, могъщо, цялостно – тя не би понесла самотата си без него.“

Тъкмо в литературата ни за деца най-напред зейват не една и две наистина същностни цивилизационни липси. Тя е с почти заличено православно съзнание, без Бог, почти не познава религиозната и етническата толерантност, без памет за някогашната си милост към слабия, незащитения човек, който чиновниците в социалното министерство сега наричат неравностоен. Не едно и две поколения у нас израстнаха с убеждението, че бедността е неоспорима ценност, добродетел. Това е наистина част от ненаписаната, недописана, изгубена литература, защото остава неосмислена, невключена в културното пространство на България.

В българския ХХI век литературата ни за деца е като че ли без въображението, което не само знае, но може да постигне хармонията на трансцедентното. В статията си „Православието и някои детски религиозни творби от български автори“ Филип Андреев отбелязва „помътняването на съзнанието за Православието като Христово и вселенско. Дори у класически писатели като Елин Пелин, Ангел Каралийчев, Константин Петканов, Георги Райчев, обичайно броени за автори и на религиозни творби за деца, православното светоотношение е черноземно битовизирано, фолклорно размито. Свойското отношение към Бога, достига до превзета инфантилност не само в умаляването му до Боженце, чиято майка е Богородичка – макар и с главна буква. А не е ли всичко това един ранен предвестник на твърде модното днес както винаги закъсняло у нас постмодернистично разомагьосване на света?

Днешната българска литература отдавна е загубила упованието си в божественото и това е само едната страна на дълбокия ценностен вакуум, в който се намира – както впрочем и обществото ни. Всевластието на материята над духа здраво оплете и литературата ни за деца в битовите реалии. Ориентирите за доброто и красивото, лошото и грозното бяха и все още са идеологически манипулирани. Личностното дълги години беше съзнателно потискано, затривано в марша на колективистичния патос.

Колко ли време след Елин-Пелиновия Ян Бибиян, който пръв загатна неутолената още потребност от магическото в една паралелна вселена, българската литература за деца няма да има своето ново класическо фентъзи, което да въздигне различността до естетическа категория. Вълшебната гора на призраците на Златко Енев, кокошцицата, която мечтаела да покори Еверест от книгата на Петя Александрова „Чадърче от коприна“ само още повече усилват усещането ни за катадневната липса на неочакваната различност. Игровото приключение у нас – доколкото изобщо го има в днешните български книги за деца – е все още в орбитата на една твърде близка до действителността и поради това силно щампирана спъната приказност, която в повечето случаи не позволява разгръщането на екзистенциалната ситуация на човека, не позволява и на най-ентусиазирания читател да стане съавтор-разказвач в разпластяването и доизмислянето на действието.

Приказките на Едвин Сугарев „Котаракът-художник“ писани през 80-те години и останали в ръкопис, нестигнали до читателя, тъкмо затова са привлекателни защото, категорично отричайки дундуркащата дидактика, със собствен стил играят с типичното, отграничавайки се от него. Привлекателно в „Котаракът-художник“ е остойностяването на привидно ежедневните неща, съграждането на една друга приказност, която не потулва житейските реалности. Като например едно самотно, забравено от всички лозарско плашило през зимата. Когато гроздето отдавна е вече обрано и няма какво да пази, плашилото Хръблю приютява същите ония врабци, които цяло лято е гонило, преди да отлети на Луната при лунните лозя. Не е лесно едно плашило да те накара да почувстваш колко студено нещо е самотата и как приятелството, състраданието стоплят не само измръзналите птичи сърца. Не е лесно едно плашило и една река да ти разкажат края като безкрай.

Сегашната българска литература за деца остава далече встрани от истинските проблеми на съвременното урбанистично битие, стерилно затворена спрямо острите обществени реалности. Многозначителна е липсата напр. на съвременен, модерен български роман за тийнейджъри – или както преди години се казваше „за средна и горна училищна възраст“. И тази липса на разбиране на завършващия и най-труден етап от детството като ново раждане издава, че за днешната ни литература непредсказуемият свят на юношата е далече, далече по-непознат от света на детето. Липсата на български тийнейджърски роман издава боязън от мъчните нееднозначни отговори на рояк въпроси: За първата любов и първите разочарования; за предизвикателствата и драмите в днешното семейство; за дрогите, самоубийствата, бягствата от дома, слабия успех в училище; половите отношения, страха пред непознатото навън. Там се разхождат не само герои, но и негодници. Британският институт на библиотекарите присъди през 2007 г. медалът „Карнеги“ на писателката Мег Русоф за втората й книга „За всеки случай“ („Just in case“) не само заради историята, „разказана с много въображение и изключителна дълбочина“. Сред мотивите на журито е и убеждението, че книгата може да помогне на тийнейджърите да осмислат по различен начин живота си. У нас именно различността все още изглежда плашещо подозрителна – може би защото дълги години ни внушаваха, че всички сме еднакви и равни, равни и еднакви. Гражданската апатия се ражда от равномислието.

Не е лесно да се признае, но днешната българска литература просто не знае как да изговори на свой език очевидната истина: училището не възпитава нито любов, нито уважение към другия, а и към себе си. Няма вече деца, малцина са които умеят да бъдат родители.

Българската детска литература често е разказвала на другите и за другите приказни истории за места, хора и животни. Предстои й да се научи да разказва на себе си, но преодолявайки напр. Радичков – за да постигне в ново измерение собствената си изгубена идентичност и чувството за собствено достойнство, свобода и независимост. Не като някаква отделна леха в градината на националната ни словестност, а като „един от начините да се говори въобще за литературата“. Колкото повече светът се глобализира, толкова по-проходима ще е за детската ни литература границата между реалното и приказното. Приказното днес все повече е израз на непоносимост към съвременния свят, където грозното няма как да бъде оприказнено. Най-тиражният през последните петнайсетина години български детски роман-приказка „Пратеникът на петльовото гребенче“ от Красимир Георгиев, който получи наградата „Калина Малина“, има за мото: „Отначало приказките се слушат така, както се слушат песните. След време човек започва да ги разбира. А още по-късно идва мигът, когато приказките стават нужни като хляб и вода, когато без приказки не може да се живее“.

Колкото повече детството изчезва в пясъците на катадневното, толкова по-търсена като жива вода, ще е оная българска литература на ХХI век не само за деца, която знае как да промени света, да направи невероятното – приказно вероятно в най-близкото до теб сегашно време. Янаки Петров, Биньо Иванов, Иван Цанев, Едвин Сугарев, Кирил Кадийски, Тома Бинчев, Петя Караколева бяха и са част от предвестниците на онази нова вълна писатели, която ще знае как се прави това.

Текстът е четен на Кръгла маса с международно участие „Детската литература на ХХI век и нейните читатели“ в рамките на Х Юбилеен фестивал на детската книга, Сливен, май 2008 г.

Източник

ВИХРЕН И РОСИЦА ЧЕРНОКОЖЕВИ

Росица Чернокожева (род. 1952) е литературовед в Института за литература при БАН.

Вихрен Чернокожев (род. 1951) е литературен историк и критик, ст.н.с. в Института за литература при БАН.

Коментари (2)

- 29-09-2008|Unregistered|феб

Изключително ценен и компетентен текст, който поставя на дискусия важни, вих казала съдбовни проблеми на литературата и обществото.Освен обзорен анализ, предлага и проспективни насоки пред творците на детската литература.Добре , че има хора, които мислят по тези най-същностни проблеми на менталността и идентичността и виждат същевременно бързо променящата се глобална културност на 21 век. Браво на авторите на тази фундаментална студия.

- 18-01-2009|Unregistered|nezvan  - Светлото бъдеще станало черно

За съжаление, от Вихрен Чернокожев и съавторката му очаквах повече. Това се оказа много обща и твърде черногледа статия, която освен класиците преди 9 септември 1944 г. (Елин Пелин, Дора Габе и др.) и постмодернистите през 90-те год. на ХХ в. (Иван Цанев, Едвин Сугарев и др.) с 1-2 прояви между тях (Йордан Радичков, Георги Мишев и др.) май не вижда нищо съществено в историята на българската литература за деца. Несправедливо е да се забравят много автори и произведения, преодолели по своему въпросния идеологизъм през "тъмната епоха" и създали доста светли (в естетически смисъл) творби. Не е място тук да изреждаме, но защо пък да не допълним картината поне с два примера - поезията за деца на Атанас Цанков и романите за юноши на Кирил Топалов. Очевидно този сектор от българската литература се нуждае от обстоен преглед и от обективно историзиране. Дано това да се случи!

Да заминават за Конго!

Автор: Хилке Гердес

Изненада

Една жена стои на ъгъла и държи в ръка малък картонен плакат, на който е изобразена Божията майка, а под нея е написано „Хомосексуализмът е грях срещу Бога“. Един двайсетгодишен младеж с изрусени коси и верижка с кръстче на врата започва с нея бурен словесен дуел. Откъм малката тълпа, която е заобиколила двамата, от време на време се дочува по някое изречение. Един стар мъж, под ръка със съпругата си – тип среден гражданин – казва съвсем спокойно, че всеки може да бъде какъвто поиска. Случаен минувач вика към госпожата, че стига толкова със забраните, Чаушеску е мъртъв. Никой не се застъпва за жената. Хората по-скоро се надсмиват над мисионерската й жар.

Тази малка и спонтанна дискусия на ръба на първия Гей-парад в историята на страната, който беше проведен през 2005, удивява чуждестранната наблюдателка. Тя очакваше повече подкрепа за хомофобското мнение, защото а) едно консервативно тълкуване на християнската вяра е дълбоко вкоренено в мисленето на мнозина тук и б) хомосексуализмът е легален едва от около четири години насам. Наистина ли румънците са по-толерантни към хомосексуалистите, отколкото тя е предполагала?

На този въпрос отговаря Флорин Бухучеану, ръководителят на accept, с ясно „Не“. Accept, една румънска неправителствена организация, възникнала през 1996 г., се ангажира със защитата на правата на LGBT (лесбийки, гейове, би- и транссексуални). На уебсайта на организацията са документирани типични случаи на дискриминация в годините около 2000. Но и днес, повече от четири години след премахването на забраната върху хомосексуализма, се случват нападения, или някои LGBT биват третирани като криминални престъпници. Както и преди те имат трудности на работното място или в семейството, ако решат да престанат да играят обичайната игра на криеница със собствената идентичност.

Да, в Букурещ нещата са по-либерални, отколкото на много други места, но организирането на първия гей-парад беше изключително трудно. Едва след като офисът на кмета беше блокиран от хиляди протестни писма и телефонни обаждания от страната и преди всичко от чужбина, след като министърката на правосъдието Моника Маковей и накрая президентът Траян Басеску се изказаха в полза на парада, кметът се поддаде на натиска и преразгледа първоначалната забрана. Бързата международна реакция се дължи преди всичко на Дайан Фишер. Тя е член на Metropolitan Community Churches. Тази основана през 1968 в Калифорния свободна църква, която днес има около двадесет и пет хиляди членове в двадесет и две страни, защищава активно правата на LGBT. Фишер принадлежи към съвета на църквата и между другото отговаря за източна Европа. През 2005 и 2006 тя е в Букурещ, за да поддържа accept при осъществяването на първия Гей-парад в страната.

Противници

На първия парад дойдоха значително повече хора, отколкото организаторите бяха очаквали. Говори се за цифра между 350 и 500 души, между тях и мнозина солидаризиращи се хетеросексуални. Както от кметството, така и организаторите не бяха сигурни дали всичко ще премине мирно.Noua Dreapta (новите десни), една фашистка организация с връзки в Германия, която е също против евреи, унгарци и привърженици на аборта, беше обявила протести.

Но до големи конфликти не се стигна. Вербалните атаки от страна на сърдити църковни привърженици – един букурещки свещеник беше събрал хиляда подписа срещу парада – останаха без отговор. Очевидно нервните полицаи предотвратиха всички опити за атаки от страна на Noua Dreapta. Прекалено агресивно, смята Бухучеану, който има собствена хипотеза, обясняваща поведението на полицаите. „Те обърнаха срещу десните отвращението, което всъщност изпитват към нас, тъй като нямаха друг начин да му дадат израз. Но иначе те с най-голямо удоволствие щяха да бият нас.“ Водачът наNoua Dreapta по-късно беше осъден на сравнително висока парична глоба за организиране на неразрешена публична демонстрация.

Инкогнито или свободно

Мнозина от участниците в парада носеха карнавални маски. Само малцина от тях се съгласяваха да бъдат фотографирани без маски. Също и двойката, която от дълги години насам живее заедно – и която инак разговаря съвсем свободно. Ако работодателят им разбере, че са хомосексуалисти, това щяло да бъде катастрофа. И с колегите тогава ще бъде трудно, не, в Румъния хората са много далеч от приемането на хомосексуализма.

Няколко рома-трансвестити позираха със смях вечерта пред камерата, съвсем според мотото: „Ние и без това нямаме какво да губим“. Който е рома и лесбийка, хомо-, би- или транссексуален, не може да намери прием никъде. Даже не и сред LGBT-общността, обяснява Бухучеану. Това, че човек принадлежи към едно дискриминирано малцинство съвсем не означава, че той или тя ще се солидаризира с някое друго. Предразсъдъците срещу ромите са прекалено дълбоко вкоренени в цялото общество.

accept

Гей-парадът не е единственото постижение на accept. Неправителствената организация, която през тази година празнува десетата си годишнина, се ангажира особено силно с премахването на т. нар. параграф 200, който дискриминира срещу хомосексуалистите. След дълги дебати и протести той беше премахнат през 2001 г. Но Флорин Бухучеану не си прави илюзии: без натиска от страна на ЕС нещата биха протекли другояче.

Една от важните области на действие за accept, извън правните и психологически консултации, е просветителската работа. И до днес в повечето училища хомосексуалността е тема-табу. И ако учениците сами поднесат тази тема на сцената в един театрален проект (както се случи в немското училище в Букурещ например), то директорът съобщава на учителя, че „такива неща“ не са желателни в училището.

Accept се позова на своето право на съвещателен глас в министерството на образованието когато стана дума за това да се приготвят материали засягащи сексуалността. Междувременно вече има безпристрастни информации, остава само още един проблем. Не всичко, което се издава от министерството, попада в класовете. За това е необходимо още съдействието на училищните инспектори, ръководства и самите учители. А те с удоволствие подкрепят родителите, които не искат да виждат „такива неща“.

Вътре в хомосексуалната сцена Интернет играе много важна роля. По съответните страници се намират информации, дискусии и адреси за контакти. Междувременно се намират и хора, които се осмеляват да публикуват фотографиите си. Само допреди година нещата изглеждаха много по-различно. Във всеки случай жените и до днес почти не се осмеляват да излязат от анонимността.

Едно често срещано мнение е, че човек не би трябвало да представя публично своите сексуални предпочитания. Това се чува и от някои хомосексуалисти. Всеки може да прави каквото иска в личната си сфера, но не и на улицата. По принцип срещу това не може да се каже нищо. Но това, че общественото пространство и медиите са напълно проникнати от сексуалност, при това еднозначно хетеросексуална, бива редовно премълчавано. Същото се отнася и до юридическото ощетяване на еднополовото партньорство в сравнение с хетеросексуалната семейна връзка.

Срамота

По повод Гей-парада от 2006 accept доведе до медиите темата за хомо-брака и веднага пожъна буря от негодувания.

„Да заминават за Конго!“, цитира един от булевардните вестници кмета на букурещкия Сектор 5. Кметът на Сектор 6 пък, който се чувства засегнат в ролята си на мъж, подчертава: „Аз харесвам само жени.“ Не всички от шестимата запитани се изразяват на такова ниво, но сдържаните изказвания разбира се не се превръщат в заглавия. Във всеки случай никой не се изказва в подкрепа на еднополовия брак.

Джиджи Бекали, един от най-богатите хора в Румъния, който напоследък се опитва да се представи като голям помощник за пострадалите от дунавското наводнение, бърза и този път да се представи близо до народа. Той бил готов да даде два до три милиона евро, с които да се организира допитване, за да се разбере веднъж завинаги, че хомосексуалистите нямат работа в Румъния.

Православната църква обявява официално, че исканията на accept са нападение срещу „морала и семейството“. През тази година по улиците се събират много повече религиозни хора, отколкото през миналата, за да крещят срещу демонстрантите „срамота“. Един свещеник протяга заклинателно кръста към „проклетите“.

Отнякъде летят яйца и пластмасови шишета. Един мъж на около 70 години крещи по мегафон, че Антонеску (румънският фашистки водач от началото на 40-те години) трябвало да ги избие всичките. И отново и отново: „срамота“.

Ако в началото някои демонстранти бяха гледали с критични очи на масивното полицейско присъствие, широките заграждения и контрола при сборния пункт, то много скоро на всички става ясно, че това е само за тяхната собствена защита. Спокойното настроение от началото скоро се променя на централния площад Piata Unirii, където са се насъбрали стотици анти-демонстранти. Такова множество не е очаквал никой.

Полицаите са все по-нервни, по загражденията се стига до побои и арести. Едва достигнали до края на маршрута, всички участници биват призовани веднага да напуснат мястото. Полицаите контролират близките станции на метрото и околните улици. Група участници в парада биват нападнати и ранени в метрото. Noua Dreapta обявява, че няма нищо общо с тези насилствени актове. В такъв случай младите мъже с изписани по фланелките пречупени кръстове или думата „Hitlerjugend“ вероятно са били с по-различни убеждения …

Няколко часа преди парада фашистката организация беше демонстрирала против хомосексуалните, които били „обида за християнско-православния народ“, както обясни водачът им Тудор Йонеску. Един доста злополучен съюз между вяра и политически екстремизъм.

Заключение

Медиите съобщиха за около 500 до 1000 участници в парада и – може би преувеличено – за десетократно по-голямо число анти-демонстранти.

Дали accept отива прекалено далеч със своето изискване за признаване на еднополовия брак? Бухучеану оправдава избора на сегашния момент с аргумента, че след влизането в ЕС вече никой няма да ги слуша, тъй като натискът отвън няма да съществува. Но дали сметката ще излезе права си остава неясно. Хомофобният протест от 3 юни 2006 може да е бил израз на едно радикално малцинство, защото „нормалните хора“ – съседи и продавачи на вестници – говорят по темата значително по-спокойно. Но и те смятат еднополовия брак за нещо прекалено. Дори и ако Елтън Джон има това право. За мнозина от тях Румъния се е обърнала с главата надолу от 1990 насам – вече няма ценности, само печелене на пари, заплашваща бедност, стрес и разпуснатост. А сега и това. При това от главите още не е излязла мисълта, че хомосексуалността е някаква болест и че до преди не чак толкова дълго време тя се идентифицираше с педофилията. Обективна информация липсваше в повечето медии, а и до днес тя все още не е нещо подразбиращо се от само себе си.

Трудно е да си представим, че тук само за няколко години ще се постигне промяна в съзнанието, която в западните страни е изисквала десетилетия. Теми като женитба и деца при еднополови връзки не са изяснени напълно и там. Ако в Румъния нещата протекат по-бързо, то толкова по-добре. Дали в такъв смисъл писмото на народния представител Богдан Олтеану може да се разглежда като стъпка в тази посока, или то е просто шоу за пред ЕС? В него Олтеану поздравява accept с нейната десетгодишнина и потвърждава важната роля на организацията в борбата за еднакви права за всички.

Букурещ, 2006

Източник

ХИЛКЕ ГЕРДЕС

Хилке Гердес е немска авторка и професионална редакторка. От 2003 до 2006 тя живее в Букурещ, в резултат на което се появява книгата й Румъния – нещо повече от Дракула и Влашко.

In Memoriam: Константин Павлов

Автор: Румен Леонидов

Кой е Константин Павлов? Нищо чудно да не сте чували за него. И не се травматизирайте, ако някой познат от литературните среди ви се изсмее, че сте живели по едно и също време с гений, без да подозирате за съществуването на този толкова опасно достоверен човек …

Констатин Павлов е нещо като Гунди в поезията. Странно съчетание на финес, интелигентност и техника в опасната игра с кълбото на планетата, в която „механиката на душата“ се превръща в гол от центъра на терена. И Коста като Гунди е кумир на няколко поколения литературни запалянковци. И Коста като Гунди не бе пуснат да излезе в чужбина, не бе публикуван на други езици с държавни пари. Отделни негови стихове са попадали отвъд „желязната завеса“ и веднага са събуждали изключителен интерес. Но когато „оттам“ са питали за него са им отговаряли, че такъв човек не съществува.

Още след първата му стихосбирка „Сатири“ (1960) престават да го печатат в пресата. Веднага е обвинен в патология, в шизофрения, наричат го „враг“, черногледец. През 61-ва година един критик по съветска литература го среща на площад „Славейков“ и му казва: „Ние тебе за 24 часа можем да те ликвидираме, но не искаме да даваме храна за шум на Запада…“

Много по-късно, след петгодишно умуване изд. „Народна младеж“ все пак се престрашава и пуска неговите „Стихове“, съпроводени с уникален послеслов от редактора: „ Книгата е експериментална и читателите могат да изпращат своите отрицателни или положителни мненията до издателството.“

Читателите обаче изпращат само възторжени писма, докато идеологическата жандармерия, наречена литературна критика отново го залива с помия, претендираща да бъде естетиката на социалистическия реализъм. И понеже поезията му е подигравка с властта в недостъпна за нея форма, лепват му пошлия етикет на всякакъв сатирик и самонадеян хуморист.

„Отгоре“ е спусната забрана, стриктно спазвана в продължение на повече от 12 години, изобщо да не публикува нито ред у нас. И да не му бъде давана каквато и да е работа свързана с литературата. Дори Павел Матев, министър на културата, употребил изразa „пълна икономическа блокада“, сякаш Павлов е ембаргова държава. От време на време превежда под чуждо име, взима заеми от приятели, най-често от Валери Петров. За да спаси семейството си от глад и унижения подава молба за общ работник в киното. Предупреждават го да не прави демонстрации. Настава суматоха. Назначават го на длъжност, нямаща нищо общо с божествения му талант. Започва тайно да оправя бездарните сценарии на известни наши кинаджии, докато накрая ги шашардисва със свой оригинален такъв. И обновява с лекотата на дяволит ангел не само поезията ни, но и националното ни кино.

През 1982 г. по настояване на Любомир Левчев, негов приятел от ученическите години, тогава шеф на писателите, е приет в СБП. Коста е на 49 години. Приемат го, но не като поет, а в секция „Драматургия“. Защото му е забранено да бъде поет. Заедно с него в СБП влизат неколцина съвсем млади поети – писателски синове, на които може да бъде татко.

Според устава на Съюза, за 50 годишнината си всеки негов член или членка има право да издаде едно томче с избрани творби. Затова през 1983 г. се появяват „Стари неща“. Разрешават му само печатани вече стихове, и понеже е не поет, а драматург, задължават издателството да включи и няколко киносценарии.

Още преди да се е появил, сборникът веднага изчезва, защото от ЦК надигат страхотен вой, въпреки че автор на предговора е Левчев, тогава също член на ЦК. На практика изобщо не се появява в книжарниците.

Пускат слух, че е престанал да пише и затова не го публикуват. Слухът стига до него и ядосан написва за една седмица цяла книга с нови неща, които веднага стават култови за ценителите на свръхталантливото му перо. Но макар че вече е член на творческия писателски съюз, цензурата не иска и да чуе за него. Връща членската си карта и напуска СБП по време на гладната стачка на Петър Манолов. Поводът е, че му се обаждат от СБП и искат да се яви пред Държавна сигурност заедно с останалите подписали писмото в защита на Манолов, чиито непубликувани ръкописи са иззети от политическата полиция.

За целите 45 години разтърсващо развиващ се социализъм Павлов издава цифром и словом две книжки. Плюс едно инкриминирано и претопено безподобие на „избрано“. Ако направите справка в Народната библиотека колко книги през същото време са издали всички останали уважавани дисиденти или по-късно ярки борци за народни правдини, ще ви падне шапката. Нямам намерение поименно да ги изброявам, но фактите са безмилостни. И към живите, и към мъртвите. Вече.

Преследван, забраняван, уволняван и изолиран, Павлов и днес няма народната славата на Радой Ралин например, или на връстника му Стефан Цанев. Защото изобщо не беше допуснат до сцената. А само до екрана в колективното изкуство на цензурираното ни кино.

На практика Коста Павлов е явление от бъдещето. В нещата, които изрича, има разтърсващи прозрения, невероятни попадения, прости до гениалност формулировки. „Аз съм изяснявал своите отношения с миналото още по време на неговото настояще. Но всичко, което бих могъл да кажа срещу настоящето, не бива да се възприема като аргумент в полза на миналото. Искам да кажа, че ако някога хората изпищяват срещу настоящето, то е, защото живата мишка ги стряска повече от препарирания тигър.“

За това за масовата наша, а и за световната публика, Павлов остава необикновен пилигрим. Несмилаем, непонятен, асоциативен, мрачен. Дори зъл. Така мислеше и това внушаваше някога и партийната критиката за него. И понеже стиховете му плашеха и дразнеха сталинските вкусове на управляващите, те предпочитаха да лансират в обществото зализаните стихоплетци, сътрудници в производството на захарен памук, предназначен за ушетата на ученичките. Или лирически изживявания с полуготова задушевна манджа за сантиментални лелки.

Коста не стана масово чудо като други песнопойчовци, защото неговото чудо не може да бъде масово, неговото чудо носи в душата си звезда на вълшебник, а не теглилки на търговец. Чудото му най-сполучливо е определил поетът и драматург Иван Радоев, царство му небесно. Той казва: „Константин Павлов е натоварен от природата да бъде допълнителност към нея!“

Какво повече може да се добави към тази изключителна допълнителност? Пак цитат: „Геният е несъвършен. Бездарието е по-близо до абсолюта!“

И далеч от нас Коста ще продължава да бъде несъвършен в своята съвършеност, което и днес дразни новите пауни от литературния зоокът, както и одъртелите му палачи. Не се нрави и на посредствено талантливите му връстници. Което в прав текст доказва твърдението му, че „най-неуморимият враг на гения е талантът“.

Изкушавам се на края да припомня и думите на примадоната на руската лирика Ана Ахматова, която на времето направо ахнала: „За мен Константин Павлов е най-големият български поет, който някога съм чела!“

РУМЕН ЛЕОНИДОВ

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (12)

- 30-09-2008|Unregistered|николай атанасов  - Един от любимите ми поети

Открих го в 9ти клас в гимназията - началото на 90те, заедно с Иван Радоев и Мирела Иванова. Тези поети ме вдъхновиха и аз да опитам.

- 07-10-2008|Unregistered|Guest User

Странно е, но големите поети, писатели, драматурзи е и публицисти се раждат във времена на мракобесие и тирания. Изглежда това е необходимо условие за изява на съпротивителната сила на таланта-той трябва да премине през известна проверка на на силата на духа и силата на дарбата , за да се докаже и да остане в бъдността. Ако не успее да удържи свободата и мощта на словото над цензурата и регламента , то е бил незначителен и хилав.Тогава нека погива или излинява. К. Павлов е от божиите избраници, превъзмогнали епохата . Започва неговото безсмъртие, заплатено със страдание.

- 07-10-2008|Unregistered|Отвратен човек  - Кощунство

е поставянето на името на вечния, но много талантлив аутсайдер Константин Павлов до това на най-бездарната лизачка на всички власти и режими Мирела Иванова. Това горе го е написал със сигурност човек, който нищо не разбира от литература и случайно е попаднал в нея.

- 07-10-2008|Unregistered|Златко  - Re:

Guest User писа:

Странно е, но големите поети, писатели, драматурзи е и публицисти се раждат във времена на мракобесие и тирания. Изглежда това е необходимо условие за изява на съпротивителната сила на таланта-той трябва да премине през известна проверка на на силата на духа и силата на дарбата , за да се докаже и да остане в бъдността.

Самият аз – на по-млади години, извинете тази забележка – също си мислех подобни неща и с гордост си повтарях, че западът не притежава еквивалент на Достоевски. Но с времето, може би защото заживях в едно от истински свободните общества – започнах все повече и повече да се съмнявам в тяхната верност. Да се твърди, че духът не може да достигне големи висоти без да бъде потискан, измъчван и ограничаван, днес ми се привижда като прекомерно радикално изискване. Все едно да твърдим, че, за да израснат като силни хора, децата се нуждаят от бой и тормоз (долу-горе така виждаха нещата родителите ни, поне по моя собствен опит). Извисяващата сила на свободата не трябва да бъде подценявана, нито пък онази на потисничеството – надценявана. Голият факт вероятно си остава, че силният, високият дух в края на краищата ще си пробие път през всичко – но това едва ли се отнася и до по-слабите, не толкова призвани духове, които без свобода ще се превърнат в тор за историята, докато – с малко повече късмет и светлина – биха могли да донесат и свои собствени, може би не толкова красиви и възвишени, но все пак оригинални и истински, плодове.

Онова, от което се нуждаем всички, е малко повече доверие. Доверие в себе си, в околните и в способността на хората да подбират не непременно пътя, който самите ние виждаме като истински. Тогава – и май само тогава – битието успява да се разгърне и да покаже целия си потенциал, включително и онзи за изкуство, красота и човечност ...

- 07-10-2008|Unregistered|Krasi Yaneva

Opasnost! Stava kumir! Edva li bi iskal tova v minaloto si nastoyashte. Sigurno si misli za mnogoto Konstantin Pavlovtsi, koito nikoy nikoga nyama da spomene. Te nay-veroyatno sami sa izgaryali toku shto napisanite si stihove, za da spasyat zhivite ot nastoyashteto si. Ne pri komunizma Dostoevski e izgoril "Idiot", za da go napishe otnovo i da go nareche "moyat lyubim roman".

- 13-10-2008|Unregistered|николай атанасов  - потребител No3

Потребител "отвратен човек" с репликата "Кощунство",

Аз съм се подписал с истинското си име.

А ти защо си се подписал с псевдоним като посредствен страхливец? Щом имаш смелостта да ругаеш Мирела Иванова, тогава би трябвало и да застанеш зад думите си с истинското си писателско име. Хайде да те видя колко си мъж.

- 13-10-2008|Unregistered|mira d.

Много добър текст на Румен Леонидов, прекрасно е описано както прокрустовото ложе на социализма, така и литературния тюрлю гювеч на съвремието. Много точно е обяснено "явлението К. Павлов", автор, уважаван от ценителите на литературата, гонен от соца и непознат за "широката публика". Поздравления за Р. Леонидов!

- 14-10-2008|Unregistered|Доброслав Бакалов

За съжаление,винаги се сещаме за твореца,когато вече не е между бродещите,сиреч живите,нещо като синдрома на неизвестния художник,който чрез смъртта си става любим и понятен,не ми е попадал,незнайно защо,може би съм още млад,въпреки,че не си падам по соца,обожавам аутсайдерите,предполагам от ранга на Вутимски и Далчев

- 18-10-2008|Unregistered|Guest User

Най-обичам да видя изречение като голмият поет се ражда в тиранията, или нещо подобно. Защото тя не е спирала. Всеки път ни си предлага нещо ново и само трябва да разбереш в какво си забит да живееш. При тоталитаризмът е от ясно по ясно, по интересно ми е какви автори се раждат в едно уж демократично време.

- 08-01-2009|Unregistered|Гост  - К. Павлов

Доста особен и странен, със силен лиричен талант и оригиналност, с която често прекалваше, а това вредеше на нъписаното. Парадираше с хиперинтелект, което пречеше да пише стихчета, разбираеми за среден почитател на поезията. ОСОБНЯК, може би по неволя, за да компенсира част от нещото в себе си. Пропил се казваха, станал едва ли не алкохолих, не издържал на блокажа на системата.

Познавах го бегло. Но написаното от него съм чел няколко пъти. Талантлив да, може би много талантлив, неуспял да се реализира поради системата, ама чак пък гений...Не го възприемам като такъв, за мое дълбоко съжаление. И на мен ми се иска да имама земляк, макар и бегъл познат, истински български гений.

Когато почина Ал.Геров, лека му пръст, някои побързаха да го обяват за гений. Не става братчета, не става колкото и да ни се иска. За талантлив поет да, но за гений...

Дано не съм прав и казаното от Р.Леонидов да излезе вярно.

САМО БИХ СЕ РАДВАЛ ДА Е ТАКА.

Знам римската поговорка "За умрелия или добро, или нищо".

Тук споделям само мои лични мисли и впечатления от поезията на покойния К.Павлов. Дано поне част от оценките на Леонидов се оправдаят и той да получи достойно признание от бъдещите поколения.

- 31-07-2011|papa

Вшнаги изпитвам неприятно чувство, когато видя редом имената на Левчев и Коста Павлов. Знам, че в ранната си младост са били близки. Левчев през целият си живот флиртува с тази близост. Но после са пълни противополжности.Нека да не ги събираме, говорим ли за поезията им.

- 12-08-2011|Гост

Благодаря ти за този коментар papa!!!! Не е редно имената им да бъдат дори на една страница.

Стиховете на Коцето Павлов са странна магия - и мъничък да си, порасваш почти колкото него!

Помня го, когато легнал на дивана в хола на моята приятелка Ани, стеснително редеше необичайните си стихове. А ние двете , скрити от погледите на възрастните, притаили дъх до полуотворената врата слушахме прехласнати.

Кемализмът

Автор: Пери Андерсън

„Най-важната истина, която стана ясна след 1989“, писа Джон Поукок[264], е, че границите на „Европа“ на изток са навсякъде отворени и неопределени. „Европа“, както става ясно сега, не е континент – както в мечтата на древния географ – а субконтинент: един полуостров от евразийската земна маса, подобен на Индия по това, че е населен от специфична верига от взаимодействащи си култури, но различен от нея по това, че му липсва ясно маркирана геофизическа граница. Вместо Афганистан и Хималаите, тук има огромни плоски пространства, чрез които условната „Европа“ се прелива в условната „Азия“ – и малцина биха разпознали Уралските планини дори ако изобщо ги достигнат.

Но, продължи той, империите – за една от които Европейският Съюз трябва да бъде приет – винаги са се нуждаели от това да определят пространството, в което упражняват властта си, фиксирайки границите на страх или привлекателност около себе си.

Десетилетие и половина по-късно, въпросът вече придоби по-реална форма. След абсорбирането на всички бивши Comecon-държави, остават само непокорните останки от някога независимите комунизми на Югославия и Албания – седемте малки държави от „Западните Балкани“ – които все още трябва да бъдат интегрирани в ЕС. Но никой не се съмнява в това, че и те ще бъдат приети когато му дойде времето. Големият въпрос, пред който Съюзът е изправен, лежи пó на изток, на мястото, където пред окото не се изправя никаква огромна степ, но една дълга традиция утвърждава, че тесен воден пролив разделя един свят от друг. Още никой не е чувствал липсата на Босфора. „Всеки ученик знае, че Мала Азия не е част от Европа“, каза Саркози на избирателите си по пътя към Елисейския дворец, обещавайки да поддържа този ред на нещата. Но с Турция няма да се действа по този начин. Официалното съгласие в ЕС – че тя трябва да стане пълноправен член на Съюза – е съкрушително вече от доста време насам. Това съгласие не изключва задни мисли при това или онова правителство – Германия, Франция и Австрия имаха такива в различни моменти – но срещу превръщането на такива неща в действие се противопоставя огромната бариера на единодушието на едно медийно мнение, което е по-цялостно и по-обвързано с приемането на Турция, отколкото са самите Съвет или Комисия. Освен това налице е простият факт, че никоя страна, която веднъж е била приета като кандидат за приемане в Съюза не е била отхвърляна досега.

Разширението на Съюза до страните от Варшавския Договор не изискваше кой знае каква политическа защита или примери. Всички засегнати страни бяха неоспоримо европейски, както и да се определя това понятие – и всички те страдаха при комунизма. Да бъдат приети те в Съюза означаваше не само да се изправи едно антично разделение на континента, но и да се компенсира Изтока за неговите нещастия след 1945, освобождавайки Запада от гузната съвест, породена от различията в съдбите им. Освен това тези страни щяха да образуват една стратегическа зона, насочена срещу евентуалното ново активизиране на Русия, както и да предложат един близък източник на евтина работна ръка, макар че този последен аспект получи по-слабо публично представяне. Но тази безспорна логика не е непосредствено преносима и върху случая с Турция. Страната вече отдавна е пазарна икономика, провежда парламентарни избори, член е на НАТО, а в момента е дори по-отдалечена от Русия, отколкото в миналото. Изглежда, че остава само последния от мотивите, приложими към източна Европа – икономическия – но той едва ли може да обясни приоритета, който приемането на Турция в ЕС получи в Брюксел.

И все пак може да се открие известна симетрия между случая с източна Европа и главните аргументи в полза на турското приемане, които се изтъкват в западните столици. Падането на Съветския Съюз може и да е отстранило заплахата от комунизма, но в момента – такова е разпространеното мнение – той има наследник в лицето на Ислямизма. Широко разпространен в авторитарните общества на Близкия Изток, той заплашва да се разпространи и в емигрантските общности в самата западна Европа. Каква по-добра профилактика срещу него, освен да се приеме в Европейския Съюз една устойчива мюсюлманска демокрация, функционираща едновременно като маяк на либералния ред за един регион, който отчаяно се нуждае от един по-просветен политически модел, а и като страж срещу всеки вид тероризъм и екстремизъм? Тази идея води началото си от САЩ, с тяхната по-широка сфера на глобални отговорности в сравнение с ЕС – и тя продължава да определя американския натиск за приемане на Турция в Съюза. Също както Вашингтон зададе темпото за Брюксел по време на разширението в източна Европа, поставяйки НАТО-светлини по пистата за последващо приземяване на ЕС, така и сега той поддържаше делото на Турция далеч преди Съвета или Комисията да са стигнали до нея.

Но макар че стратегическият аргумент за един геополитически вал срещу лошите видове Ислям днес е нещо обичайно из европейските уводни статии, той все пак не получава същата важност както в Америка. Отчасти това се дължи на факта, че перспективата за споделяне на граница с Ирак и Иран не е особено приятна за мнозина вътре в Европейския Съюз, колкото и бдителна да се окаже турската армия. За американците, които се намират на достатъчно отдалечено разстояние, е много по-лесно да видят голямата картина. Но такива резерви не са единствената причина, поради която тази тема, колкото и да е централна, не доминира дискусиите в ЕС до такава степен, както това е в САЩ. Защото един друг аргумент притежава много по-очевидна тежест. Според настоящата европейска идеология Съюзът предлага най-високия морален и институционален ред в света – един ред, който комбинира в едно (при всичките си възможни несъвършенства) икономически просперитет, политическа свобода и социална солидарност по начин, който никой негов конкурент не може да предложи. Но не е ли налице опасността от културно затваряне – именно поради успеха на този уникален модел? Сред всичките си постижения, дали Европа не рискува да изпадне – самата дума бидейки вече един укор – в Европоцентризъм: една идентичност, която е твърде хомогенна и прекомерно насочена навътре, докато авангардът на съвременния цивилизован живот по необходимост трябва да бъде все повече мултикултурен?

Приемането на Турция в ЕС, според тази логика, би успокоило именно тези страхове. Най-голямото бреме за настоящите поколения, следващо от една тясно традиционна концепция за Европа, е нейната идентификация с християнството като исторически определител на континента. Най-голямото предизвикателство към това наследство вече отдавна идва откъм Исляма. Какво тогава би могло да бъде една по-голяма и по-триумфална демонстрация на модерен мултикултурализъм, ако не мирното преплитане на двете вери, на ниво държава и вътре в гражданското общество, в една супер-европейска система, простираща се, подобно на Римската империя, до Ефрат? Фактът, че за пръв път турското правителство е открито мюсюлманско, не би трябвало да се разглежда като пречка, а по-скоро като препоръка за приемане, тъй като той обещава именно онази преоценка на мултикултурния начин на живот, от която Съюзът се нуждае, за да направи следващата стъпка в своя конституционен прогрес. От своя страна, точно както новооткритите или възстановени демокрации от посткомунистическия Изток извличат полза от стабилизиращата ръка на Комисията по пътя си към нормалността, така и турската демокрация ще бъде защитена и подсилена вътре в Съюза. Ако разширението в източна Европа изплаща един морален дълг по отношение на ония, които живяха при комунизма, то включването на Турция може да изправи моралните щети, причинени от едно самодоволно – или арогантно – тесногръдие. Чрез едно такова двойно изкупление Европа има възможността да се превърне в по-добро място.

В този самокритичен маниер често се изтъква един исторически контраст. В продължение на столетия християнска Европа беше обезобразявана от дива религиозна нетърпимост, от всеки възможен вид преследване, инквизиция, отстраняване и погром, извършени в опитите да се изключат други верски общности, еврейски или мюсюлмански, да не говорим пък за еретиците в собствената вяра. Османската империя, от друга страна, толерираше християните и евреите, без репресии или насилствени покръствания, позволявайки на различните общности да живеят мирно заедно под мюсюлманско управление, в една пред-модерна мултикултурна хармония. Този ислямски ред беше не само по-просветен от християнските си съответствия. Бидейки далеч от това да се превърне във външното Друго на Европа, в продължение на столетия той беше интегрална част от самата европейска система на силите. В този смисъл Турция не е пришълец в Европа. Нейното присъединяване към Съюза по-скоро би възстановило една приемственост на смешения и контрасти, от която ние все още имаме много да учим.

Така, грубо казано, изглежда разговора по турското присъединяване към ЕС, който може да бъде дочут в канцеларии и чатове, из научни списания и водещи статии, по трибуни и токшоута из цяла Европа. Едно от големите му предимства се състои в това, че до днес не съществува негова не-ксенофобска алтернатива. Неговата слабост се крие в поредиците от images d’Epinal[265], от които е изтъкана по-голямата му част и чрез които се омаловажават реалните трудности, с които е свързана турската молба за присъединяване към Съюза. Без съмнение всяко разглеждане на тези неща трябва да започне с Османската империя. Защото първата и най-важна разлика между кандидатурата на Турция и всички ония от източна Европа се състои в това, че в този случай Съюзът си има работа с наследника на една имперска държава, която в продължение на много дълго време е била далеч по-голяма сила от всяко западно кралство. Задължителна предпоставка за разбирането на това наследство е едно реалистично разбиране на изначалната форма на тази империя.

* * *

Османлийският султанат, в процеса на разширението си в Европа между 14 и 16 век, беше действително по-толерантен – колкото и анахронистки да звучи това понятие – от всяко друго християнско царство от този период. Достатъчно е да се сравни съдбата на мюсюлманите в католическа Испания с онази на православните християни от Балканите под османско управление. Християните и евреите не бяха нито принудени да приемат Исляма, нито пък изхвърлени от султаната. Разрешено им беше да извършват богослужения на когото пожелаят, вътре в Дома на Исляма. Това не беше толерантност в модерния смисъл на думата, нито пък нещо специфично османско, а просто традиционна система на ислямско управление, датираща от времето на халифата на Умаядите[266] от осми век. Неверниците бяха поданици, по закон стоящи по-ниско от управляващите. Семиотично и практически, това бяха отделни общности. Те плащаха по-високи данъци от управляващите, не им се разрешаваше да носят оръжие, да извършват процесии, да носят определени дрехи, да притежават домове, надвишаващи определена височина. Мюсюлманите можеха да си вземат невернически жени; на неверниците не се разрешаваше да вземат мюсюлмански жени.

Османската държава, която наследи тази система, възникна през 14 век в Анадола, в резултат на победите на една от турските вождови групировки над останалите и разширението й на изток и юг за сметка на местните мюсюлмански съперници, и на север за сметка на остатъците от византийската власт. В продължение на две столетия, докато армиите й завоюваха по-голямата част от източна Европа, Близкия Изток и северна Африка, издигнатата от нея империя запази двупосочността си. Но никога не е имало съмнение относно това къде се намира нейният стратегически център. Още от самото начало османлийските управници бяха черпили основанията на своята легитимност от свещената война – газа – по границите с християнството. Подчинените региони в Европа съставяха най-богатите, най-гъсто населени и политически ценни зони в империята, както и театъра на преобладаващото множество на нейните военни кампании. Османската държава беше основана, както пише нейната най-нова историчка Каролине Финкел, върху „идеала на постоянната война“. Без да признава равни, без да респектира пиетети или мирно съвместно съществуване, тя беше предназначена за бойното поле, без териториално постоянство или дефиниция.

Но тя беше и прагматична. От самото й начало идеологическата борба срещу неверниците беше комбинирана с тяхното инструментално използване за целите на самата тази борба. От една страна, османците водеха неограничена свещена война срещу християнството. От друга, от 15 век държавата зависеше от един данък – девширме – изразяващ се в събирането на бивши християнски момчета, избрани от подчинените балкански населения (самите те не задължавани да приемат исляма), които по-късно съставяха нейния военен и административен елит: така наречените капи кулларъ, или „роби на султана“.

В продължение на повече от два века, динамиката на тази мощна машина за завоевания, простираща се от Аден до Белград и от Крим до планинския Риф в северна Африка, внушаваше страхопочитание на Европа. Но към края на 17 век, след последната обсада на Виена, нейната енергия беше се изчерпила. „Управляващата институция“ на империята вече не беше набирана сред децата на неверниците, обръщайки се към самите мюсюлмани – и балансът на силите постепенно се обърна против Портата. След 18 век, когато Русия й нанесе няколко последователни поражения по северното Черноморие, а революционна Франция набързо завзе Египет, Османската държава никога повече не спечели някоя голяма война. През 19 век нейното оцеляване зависеше много повече от взаимните зависти на хищническите сили в Европа, отколкото от собствената й сила. От време на време тя беше спасявана от по-нататъшно осакатяване или разрушаване само чрез интервенцията на съперничещи си чужди столици – Лондон, Париж, Виена, в една от големите кризи дори Санкт Петербург – за тяхна взаимна вреда.

Но макар че външните напрежения, все по-злокобни с разширяването на технологическата пропаст между Османската и европейските империи, по принцип биха могли да се неутрализират взаимно достатъчно дълго време, за да позволят една основна ревизия на обществото, така че то да посрещне предизвикателството на Запада, – примера на въстаналия сатрап от Египет, Мехмед Али[267], показваше какво може да се направи в това отношение – то възходът на национализма сред подчинените християнски народи на Балканите подкопа всякакво дипломатическо равновесие. Гръцката независимост, неохотно приета от Англия и Франция от страх, че инак Русия би могла да стане неин патрон, шокира султаната и го принуди да предприеме първия сериозен опит за вътрешни реформи. През периода на Танзимата (1839–76), модернизацията стана по-систематична. Палатът беше загърбен от бюрокрацията. Администрацията беше централизирана; бяха обявени юридическо равенство на всички поданици и сигурност на собствеността; образованието и науките бяха насърчени; идеи и навици бяха привнесени от Запада. След една поредица от про-британски везири, османският ред намери мястото си в европейската държавна система.

Но реформаторите от онова време, колкото и да бяха настроени светски, не можеха да променят религиозните основи на Османската империя. Три неравенства бяха кодирани в нея по традиция: между вярващи и неверници, между господари и роби, между мъже и жени. Отношенията между половете се промениха само малко, макар че към края на века предпочитанието към момчета беше станало по-рядко сред елита, а робството – много бавно – беше премахнато. Политически, най-важното отношение беше първото. На книга дискриминацията срещу неверниците беше премахната чрез реформите. Но, отречена по принцип, тя продължи да съществува на практика, тъй като не-мюсюлманите продължаваха да бъдат облагани с данък на глава, сега маскиран под формата на плащане за изключване от военната повинност, което не се отнасяше до мюсюлманите. Армията продължаваше да бъде място, запазено единствено за вярващите. Същото се отнасяше и до всички по-важни граждански постове. Тази защита на върховенството на исляма беше обаче недостатъчна да премахне народната враждебност срещу реформите, възприемани като капитулация пред европейския натиск и мода, несъвместими с благочестието или подобаващото положение на вярващите в империята. Като се оставят настрана „непристойните“ прояви на западен живот в градовете, непопулярните селски данъци бяха наложени и на мюсюлманите, докато християнските търговци, да не говорим пък за чуждите интереси, процъфтяваха при режима на свободна търговия, привнесен от реформаторите под натиска на западните сили.

Нито последователно модерен, нито грубо традиционен, режимът на Танзимата беше една данъчна катастрофа. Отдаването под аренда на данъчното събиране, официално отричано, продължаваше да съществува; вместо да се увеличават, приходите на държавата намаляваха, а капитулациите – извън-териториални привилегии, отдавани на чужденци – продължаваха. Заемите от чужбина се раздуха прекомерно, докато през 1875 се стигна до държавен банкрут. Две години по-късно османските армии отново бяха победени от Русия, а през 1878 – след като един кратък конституционен период беше завършил безславно – империята беше принудена да приеме независимостта на Сърбия, Черна Гора и Румъния, както и автономията на по-голямата част от България. През следващите тридесет години властта се върна обратно от бюрокрацията към палата, в лицето на султан Абдулхамид Втори, който съчета в едно технологическа и административна модернизация – железопътни линии, пощенски станции, военни кораби – с религиозна реставрация и полицейски репресии. Със загубата на по-голямата част от Балканите, населението на империята беше станало повече от 70 процента мюсюлманско. За да циментира лоялността към режима си, султанът възстанови отдавна занемарената титла „халиф“, същевременно разпращайки панислямски призиви и засищайки върховните административни постове с араби. Но никакви идеологически бури, нито пък фабрикуването на традиция в утвърдения викториански стил, можеха да променят продължаващата зависимост на империята от управлението на държавния дълг, ръководено от чужденци, както и от един европейски баланс на силите, неспособен да потисне пожара на национализма в Балканите.

Една широка ивица от османски земи все още се простираше до Адриатическо море. Там се подвизаваха различни въстанически чети – най-вече от македонската ВМРО –, а цветът на армията беше разположен в гарнизонни градове, за да поддържа онова, което беше останало от Румелия, богатото първоначално ядро на империята, нейната „римска“ част. Към началото на двадесети век противопоставянето срещу султанската тирания беше се превърнало тук в нещо общоприето сред младежите от всички етнически групи, а дори и сред самите млади турци. През 1908, след продължителни борби в Македония, Абдулхамид беше принуден да проведе избори, в които новосъздадената организация, известна под името Комитет за Обединение и Прогрес (КОП), спечели убедителна победа в цялата империя. Младите турци бяха спечелили властта.

Революцията от 1908 беше нещо странно и непоследователно. В много отношения тя беше предшественик на въстанията в Китай и Персия, които последваха три години по-късно, но същевременно те притежава и черти, които я различават от всички други последващи въстания от 20 век. От една страна тя представляваше истинско конституционно движение, пробуждащо народен ентусиазъм сред всички националности в империята; тя успя да създаде един впечатляващо етнически-смесен парламент въз основа на широко гласуване: един автентичен израз на все още либералния дух на времето. От друга страна, това беше военен преврат, проведен от тайна организация, състояща се от млади офицери и конспиратори, който може да претендира да бъде първия по рода си от една дълга серия от подобни епизоди в Третия Свят. Двете неща не бяха откъснати едно от друго, тъй като архитектите на преврата, малка група съзаклятници, получиха подкрепа в цялата империя буквално за броени дни – партията им наброяваше стотици хиляди членове в течение само на една година. Нито пък, говорейки формално, бяха откъснати едни от други целите им: речникът на времето (свобода, равенство, братство и справедливост), обявен от първите като условие за осигуряването на целостта на империята беше поддържан от вторите, чрез общото и равноправно гражданство, споделяно от всички нейни народи.

Но този синтез не можеше – а и никога не би могъл – да бъде стабилен. Основният мотор на революцията беше ядрото от офицери в КОП. Тяхната главна цел беше запазването на империята, на всяка цена. Конституционните и други такива подробности бяха неща само функционални – те бяха средства, а не цели сами по себе си. Тези хора не бяха либерали, но те не бяха и антиколониално настроени, по начина на по-късните военни патриоти от третия Свят, често много авторитарни, но решителни врагове на западния империализъм – Свободните офицери в Египет, Хунтата в Аржентина, Тридесетте Другари в Бирма. Заплахите за Османската империя идваха, както винаги, откъм европейските сили или откъм местните й съюзници, но Младотурците не отхвърляха Запада културно или политически: по-скоро те искаха да бъдат приети в неговия обръч от Machtpolitik на равна нога, като нормален участник сред всички останали. А за това беше необходимо да се трансформира Османската империя, да й се даде онази модерна масова основа, която беше се превърнала в такава сила сред нейните противници.

Но тук те се сблъскаха с една остра дилема. Какъв идеологически апел би могъл да обедини пъстрото население на Османската империя, разделено от език, религия и етнически произход? Някакъв обединяващ патриотизъм беше непременно необходим, но типичните съставки за него липсваха. Най-близкият еквивалент на османския ред беше Хабсбургската империя, но дори и тя беше значително по-компактна, състояща се от населения от една и съща вяра, имайки един все още сравнително уважаван владетел. Младотурците, управляващи държава, която се простираше от Йемен до Дунав, населена от хора, разделяни от отдавнашни, йерархизирани и несъвместими вероизповедания, не притежаваха такива предимства. Какво можеше да означава да бъдеш гражданин на тази държава, освен че си условен поданик на една династия, към която самите Младотурци се отнасяха с не особено страхопочитание, отстранявайки Абдулхамид от трона само една година след като взеха властта? Новият режим не можеше да избегне един скрит дефицит на легитимност. И осъзнаването на нестабилността на неговата идеологическа позиция беше видимо още от самото начало. Защото Младотурците запазиха дискредитираната монархия, срещу която бяха въстанали, възкачвайки на престола слабия брат на Абдулхамид като фигуративен наследник на султаната – и дори участваха в тържествената погребална процесия, когато старият звяр най-после умря.

Но такива парцалки от избеляла приемственост разбира се не бяха достатъчни, за да се облече новия колективен император. КОП се нуждаеше от пълното облекло на един модерен национализъм. Но как можеше да бъде определен той? Отговорът беше намерен в едно „двурелсово“ решение. За публична консумация беше обявен един „граждански“ национализъм, отворен за всеки гражданин на държавата, независимо от неговата вяра и произход: една доктрина с широка привлекателност, приета с първоначален изблик на огромна енергия и надежда от страна дори на досега най-непокорните групи в империята, включително и от арменците. В таен порядък, от друга страна, беше подготвен един по-конфесионален или етнически национализъм, ограничен до мюсюлманите или турците. Това беше една двойнственост, която по собствен начин отразяваше особената структура на самия КОП. Като партия, той беше спечелил голямо парламентарно мнозинство при първите свободни избори в империята – и с кратко прекъсване от 1912–13, беше определял политиките на държавата. Но неговото ръководство избягваше видимите постове в държавата, оставяйки ги на едно по-старо поколение от военни и бюрократи. Зад фасадата на конституционността и уважението към възрастта обаче действителната власт се държеше от Централния Комитет на партията – една група от 50 активисти, контролиращи една политическа организация, създадена по модела на македонските и арменски нелегални организации. Названието Младотурци не е погрешно. Когато поеха властта, ключовите водачи на КОП бяха в тридесетте или късните си двадесет години. В организацията преобладаваха армейски капитани и майори, но имаше и цивилни лица. Тримата най-важни участници бяха офицерите Енвер и Кемал, както и един бивш пощенски служител, Талат. Зад тях, по-малко видими за обществеността, но също важни дейци на организацията, бяха двамата военни лекари Назим Селяникли и Шакир Бахеттин. Всичките петима водачи идеха от „европейския“ сектор на империята: Енвер от богато истанбулско семейство, Талат и Шакир от днешна България, Назим от Солун, а малко по-старият Кемал – от остров Лесбос.

КОП скоро трябваше да защищава империята. През 1911 Италия й отне Либия, последната османска провинция в северна Африка. Една година по-късно Сърбия, Черна Гора, Гърция и България започнаха съвместна атака срещу османските армии на Балканите, като за броени седмици ги изтласкаха почти напълно извън Европа. КОП, който беше отстранен за кратко време от властта през лятото на 1912, успя да избегне омразата, породена от това масивно поражение – и когато съюзниците се нахвърлиха едни върху други, успя да си възвърне голяма част от Тракия. Но размерите на имперската катастрофа бяха травматични. В продължение на много дълго време Румелия беше била най-напредничавият регион на империята, като до 1912младите турци бяха държали централния си комитет в Солун, а не в Истанбул. Загубата й – даже не от ръцете на една от великите сили – смали османските владения в Европа до минимум и прогони около 400 000 турци от домовете им, превръщайки се по този начин в най-голямата катастрофа и унижение в историята на империята.

Ефектът върху КОП беше двустранен. Империята сега се състоеше от 85 процента мюсюлмани, което намали мотивацията за политически апели към оставащата част неверници и увеличи привлекателността на ислямската карта за повишаване на поддръжката към режима. Но макар че водачите на комитета, твърдо решени да запазят арабските си провинции, широко използваха тази карта, те имаха пред себе си горчивия опит с албанците – събратя-мюсюлмани, които бяха използвали възможността, предложена им от Балканските войни, за да извоюват независимостта си. Това отстъпничество показваше, че общата религия не е достатъчна, за да се предотврати по-нататъшното разпадане на държавата, която те бяха наследили. Резултатът беше, че идеологическата ос на КОП, особено сред неговия вътрешен кръг, беше наклонена в една все по-етническа – турска, различна от мюсюлманската – посока. Промяната не изискваше кой знае каква нова нагласа: буквално всички Младотурци бяха позитивисти, чиито възгледи по свещените въпроси бяха чисто инструментални.

Урокът, който КОП беше научил от Балканските войни беше, че османската власт може да бъде поддържана само в съюз с поне една от европейските велики сили, които бяха стояли настрана по време на Балканските войни. Младотурците нямаха особено предпочитание, опитвайки късмета си последователно при Великобритания, Австро-Унгария, Русия и Франция, само за да бъдат отблъснати навсякъде, докато най-накрая усилията им се увенчаха с успех при Германия – на 2 август 1914, два дни преди избухването на Първата световна война. По това време КОП вече  заемаше предния план на властта: Енвер беше министър на войната, Талат на вътрешните работи, Кемал на флота. Сам по себе си договорът не задължаваше империята да обяви война на Антантата, но Младотурците разчитаха да спечелят от него без особен риск. Те очакваха Германия да победи Франция набързо, след което османските армии можеха спокойно да се присъединят към армиите на Центъра, за да победят Русия и да съберат плодовете на победата – възвръщайки си солидна част от Тракия, егейските острови, Кипър, Либия, цяла Арабия, някои от териториите, отстъпени на Русия в Кавказ, както и земи, простиращи се чак до Азербайджан и Туркестан.

Но когато Франция не се сгромоляса, а Германия започна да настоява за бързо османско участие във войната, за да се отслаби Русия, мнозина от членовете на кабинета започнаха да се обливат в студена пот. Едва след дълги седмици на несъгласия и колебания, Енвер – най-войнолюбивият член на управляващата хунта – успя да вкара правителството във войната, в късния октомври 1914, чрез едно не провокирано нападение срещу руските брегови позиции по Черноморието. Но османският флот, дори и с германски моряци, не успя да извърши десант в Украйна. Къде тогава можеше да се демонстрира младотурския характер? Символични сили бяха изпратени на север, за да подкрепят австро-унгарските линии в Галиция, а по настояване на Берлин, срещу британските линии в Египет бяха направени апатични атаки. Но това бяха само показни операции. Истинските сили на армията, водени лично от Енвер, бяха изпратени през руската граница в Кавказ. Там, очаквайки да бъдат възвърнати, се намираха трите провинции Батум, Ардахан и Карс, отнети от империята на Берлинския конгрес през 1878. В дълбоката зима на 1915 оттам се завърнаха само малцина. Османската атака беше отблъсната по-цялостно, отколкото която и да  било друга подобна офанзива от Великата война – по-малко от един на всеки седем войници преживя тази кампания.

В Истанбул, КОП реагира бързо. Това не беше просто едно оттегляне. Цялата териториална ивица от двете страни на границата беше населена от арменци. Каква роля бяха играли те в конфликта? Исторически най-старите обитатели на региона, дори на по-голямата част от Анадола, те бяха християни чиято църква – водеща началото си от трети век на новото летоброене – можеше да претендира, че е по-стара дори от Рим. Но в 19 век, за разлика от сърбите, българите, гърците или албанците, те не бяха образували компактно национално мнозинство никъде в обитаваните от тях територии. През 1914 около една четвърт от тях бяха поданици на Руската, а останалите три четвърти – на Османската империя. При руските царе те нямаха никакви политически права, но като събратя-християни не бяха преследвани поради религията си и можеха да заемат постове в имперската администрация. При султаните те бяха изключени от девширме, кръвния данък, още от самото начало, можеха да бъдат търговци и да закупуват земя, но не и да получават служби. През 19 век те си създадоха значителна интелектуална прослойка – първите османски романи бяха написани от арменци.

Непосредствените страхове на КОП бяха, че местното арменско население в Кавказ ще подкрепи врага. На 25 февруари комитетът разпореди всички арменски участници във военните сили да бъдат обезоръжени. Телеграмите бяха изпратени в деня, в който англо-френските сили започнаха да бомбардират Дарданелите, поставяйки в опасност самия Истанбул. Към края на март, сред голямо напрежение в столицата, Централният Комитет – Талат беше главният инициатор – гласува цялото арменско население в Анадола да бъде депортирано в сирийските пустини, за да се осигури гърба на империята. Операцията трябваше да бъде проведена от Teskilât-i Mahsusa, „Специалната Организация“, създадена от партията за секретни операции през 1913, сега наброяваща около 30 000 души, под ръководството на Шакир Бахеттин.

Етническо прочистване от голям мащаб не беше нищо ново в този регион. Цели общности бяха прогонвани от домовете си, обикновено като бежанци пред чужди армии. Такава беше съдбата на стотици хиляди турци и черкези по времето, когато Русия беше завладяла сверен Кавказ през 1860, както и при извоюването на независимостта на балканските нации през следващия половин век. Анадола беше пълен с такива муджахир, изпълнени с горчиви спомени за това как се бяха отнесли към тях християните. Нито пък насилственото преселване по причини за сигурност беше нещо, ограничено единствено до Първата световна война: по-рано в Русия царският режим беше прогонил и депортирал поне половин милион евреи от Полша и Украйна.

Но операцията, която КОП предприе през пролетта на 1915, все пак беше нещо ново. Защото привидната депортация, колкото и да беше жестока сама по себе си, всъщност трябваше да бъде само прикритие за изтребване – систематично, държавно организирано унищожаване на цяла една общност. Убийствата започнаха през март, все още малко наслуки, докато руските сили започнаха да проникват в Анадола. На 20 април, в обстановка на все по-нарастващ страх, в град Ван се надигна арменско въстание. Пет дни по-късно англо-френските войски започнаха десант в Дарданелите и правителството започна да прави планове за спешна евакуация, ако столицата попадне в ръцете на Антантата. В тази ситуация КОП не чака дълго време. В началото на юни, централно разпореденото и координирано унищожаване на арменците беше в пълен ход. Както пише най-авторитетният изследовател по въпросите на етническото прочистване, Майкъл Ман: „ескалацията от първите инциденти до геноцид се извърши в течение на три месеца, много по-бързо, отколкото по-късно при Хитлер и евреите.“ Шакир – оригиналният създател на КОП – обикаляше определените зони, тайно и смъртоносно, ръководейки клането. Дори без да се използва претекста за сигурността, арменците от западния Анадола бяха унищожени, на стотици километри от фронта.

Няма достоверни цифри относно броя на убитите, нито пък относно начините, по които те са били убивани. Ман, който смята, че реалната цифра е между 1,2 и 1,4 милиона души, отбелязва, че „може би две трети от арменците бяха унищожени“ – „най-успешното убийствено прочистване, постигнато през 20 век“, надминаващо в пропорциите си дори Холокоста. Една катастрофа с тези размери не можеше да бъде скрита. Немците, присъстващи в Анадола като османски съюзници в много и различни длъжности – консултативни, военни и свещенически между другото – бяха свидетели на станалото и много от тях докладваха у дома, не рядко изпълнени с ужас и страдание. Конфронтиран от американския посланик, Талар дори не си направи труда да отрича. От своя страна Антантата, за разлика от съюзниците, които премълчаваха Холокоста по време на Втората световна война, незабавно осъди унищожението, издавайки тържествена декларация на 24 май 1915, обещавайки да накаже като престъпници неговите организатори.

Победата при Дарданелите спаси режима на КОП. Но това беше единственият реален успех в тази война. На други места, в Арабия, Палестина, Ирак, Черно Море, армиите на едно все още предимно земеделско общество бяха победени от неговите по-индустриализирани противници, при голямо страдание за цивилното население и огромни военни загуби, надминавани като пропорционална част от населението само в Сърбия. След колапса на България, османското спасително въже към Централните сили, съдбата на КОП беше решена. Талат, минавайки през София на връщане от Берлин, разбра, че играта е свършила и подаде оставка като велик везир. Две седмици по-късно беше създаден нов кабинет, с по-малко компрометирани водачи, а на 31 октомври Портата подписа с Антантата примирие, три дни преди Австрия и две седмици преди Германия. Изглеждаше така, сякаш доминото се събаря – от посока на най-слабите към по-силните плочки.

Но това впечатление беше измамливо. Във Виена, Хабсбургската монархия се разпадна за броени дни. В Берлин възникваха войнишки и работнически комитети, докато последния Хоенцолерн избяга в изгнание. В София Земеделската партия на Стамболийски получи властта. Във всеки от тези случаи поражението беше неоспоримо, старият ред беше непоправимо дискредитиран от него и сред руините му се появяваха революционни сили. В Истанбул такъв сценарий липсваше. Османската империя беше влязла във войната доброволно, за разлика от която и да било друга сила – и изходът, който тя избра, също не приличаше на никой друг. Защото водачите на КОП не приеха, че са били победени. Предаването на кабинета в чужди ръце беше за тях само тактически маньовър. В течение на двете седмици между отказа от властта и подписването на примирието, те се подготвиха за съпротива срещу предстоящата окупация, както и за втори рунд в борбата за утвърждаване на турската сила. Талат организира една полувоенна нелегална организация, Каракол, ръководена от близки негови съратници и въоръжена с екипировка от Специалната Организация, която от своя страна беше набързо разтурена, а името на партията беше променено. Архивите бяха скрити, а уличаващите документи – методично унищожени.

Капитулацията беше подписана на остров Лемнос на 31 октомври, но обединените сили все още не бяха навлезли в протока. В това време ръководителите на КОП направиха последния си ход. Приготовленията вече бяха завършени и нямаше паника. През нощта на първи срещу втори ноември осем водачи на режима тайно бяха качени на една немска подводница – бившият Счастливый, спечелен от руснаците – и закарани в Севастопол. Сред тях бяха Енвер, Талат, Шакир, Назим и Кемал. От Крим, Енвер се отправи към Кавказ, докато останалите бяха постепенно прехвърлени в Берлин, където стигнаха през януари 1919. Там им беше обещано покровителство от Еберт, новият социалдемократически президент на републиката. Турският унионизъм не е нацизъм, но ако бихме потърсили аналогии, това беше все едно през 1945 Хитлер, Химлер, Калтенбрунер, Гьобелс и Гьоринг, след като са предприели внимателна подготовка на операция „Върколак“ в Германия, да избягат хладнокръвно за Финландия, за да продължат борбата оттам.

Десет дни по-късно съюзниците влязоха в Истанбул. В края на войната Хабсбургската империя беше се разпаднала спонтанно; Хоенцолерните отстъпиха пред една република, която трябваше да предаде на Франция Елзас и Лотарингия, както и да изтърпи окупацията на Рур, но без реална загуба на германската териториална цялост. Османската империя беше нещо по-различно, съдбата й сега зависеше напълно от милостта на победителите. През 1918 г. четири сили – Великобритания, Франция, Италия и Гърция – си поделиха плячката, първите две разделяйки арабските провинции помежду си, а другите борейки се за придобивки в югоизточния Анадол. Преди да се постигне окончателно съглашение по разделянето на империята щяха да изминат още две години. Междувременно в Истанбул те упражняваха съвместен контрол над един очевидно готов за съдействие кабинет под ръководството на новия султан, познат с ненавистта си към КОП.

Следвоенната мизерия на едно победено общество беше тук много по-тежка, отколкото в Германия или Австрия, но в замяна на това ресурсите за съпротива срещу един потенциално картагенски мир бяха по-големи. Каракол скоро започна да прелива вълни от агенти и оръжия във вътрешността на страната, където още по време на войната бяха направени планове за прехвърляне на центъра на властта. И което беше най-важно, Октомврийската революция, изключвайки Русия от редиците на съюзниците, не само осигури, че източния Анадол ще остане неокупиран. Освен това тя остави непокътната османската девета армия, която Енвер беше изпратил в Кавказ, под ръководството на юнионисткия й командир, след като Брест-Литовския мир й откри път за напредване чак до Баку.

През есента на 1919 на сцената се появи един нов юнионистки офицер. Мустафа Кемал, който също идваше от Румелия, беше ранен член на КОП, успял да се издигне по време на защитата на Дарданелите, преди да прекара останалата част от войната в Сирия. Напрегнатите отношения между него и Енвер бяха го изключили от вътрешното ядро на партията, освобождавайки го от забъркване в работите на Специалната Организация. След като се завърна от Дамаск, очаквайки да получи министерство в следвоенния кабинет, вместо това той получи военния инспекторат на изтока. Предложението вероятно дойде като резултат от разговори с Каракол, с които той беше влязъл в контакт след завръщането си. След като пристигна на черноморското крайбрежие, той се придвижи във вътрешността на страната и незабавно започна да координира политическата и военна съпротива срещу съюзническия контрол над Турция. В това, което с времето щеше да се превърне във Войната за Независимост, той беше подпомогнат от четири фактора.

Първият беше просто степента на подготвеност за съпротива, оставена след тях от ръководителите на КОП, която включваше не само големи доставки на оръжие и множество нелегални агенти, но и национална мрежа от Общества за Правата за Национална Защита като един вид официална политическа партия; към това се прибавяше – повече резултат от късмет, отколкото от предварително планиране – една напълно екипирана редовна армия, извън сферата на действие на съюзниците. Втората беше солидарността, проявена от Русия, където режимът на Ленин, сам борещ се срещу множество интервенции на Антантата, поддържаше турската съпротива срещу общия враг с оръжия и средства. Третата се дължеше на разделението сред самата Антанта. Великобритания беше основната сила в Истанбул. Но тя не желаеше да подкрепи политическата си тежест със съответстващи военни сили, предпочитайки да разчита на Гърция като свой местен представител. Но гръцката карта – и това беше четвъртия важен елемент в тази ситуация – се оказа особено слаба, за да бъде разигравана от победителите.

Гърция беше не само презирана като слаб италиански съперник – и разглеждана от Франция като британска пионка. В очите на турците тя беше чакал, възползвал се от силата на големите, реалните противници на империята; тя не беше допринесла буквално нищо за победата над османските армии, но въпреки това беше получила най-големите окупирани зони, в които преди това голям брой етнически гърци вече бяха прогонени от Специалната Организация преди войната и етническите напрежения бяха много високи. На връх на всичко това Гърция беше една малка, вътрешно разделена страна, с незначителна важност като военна сила. Една по-добра цел за кампанията за национално освобождение едва ли можеше да бъде намерена. Четири дни преди Кемал да пристигне на Черно Море, гръцките войски навлязоха в Смирна (Измир) и окупираха заобикалящия я регион, предизвиквайки огромен гняв в цялата страна и създавайки перфектни условия за едно начинание, което все още изглеждаше прекалено рисковано за множество турци.

В течение на една година Кемал вече беше установил Национално Събрание в Анкара, в открито предизвикателство към правителството в Истанбул и събрал сили, способни да ограничават придвижването на гръцките сили. През 1922 армията му постигна решаващи победи над гръцките войски и отново превзе Смирна, изгаряйки я до основи и избивайки голяма част от тамошното гръцко население. Във Великобритания, поражението на неговото протеже доведе до падането на правителството на Лойд Джордж. Когато през октомври 1922 той заплаши, че ще поведе страната във война в помощ на Гърция, Джордж беше отстранен от власт.

През следващото лято беше подписан договорът от Лозана, който затвърди сегашните граници на Турция и преустанови териториалните права на чуждите сили в нея. Юридически, основното нововъведение на договора беше взаимното етническо прочистване, предложено от норвежкия филантропист Фритьоф Нансен, който получи първата Нобелова награда за мир в резултат тази „свръхидея“. „Народната размяна“ между Турция и Гърция отразяваше относителните позиции на победителя и победения, прогонвайки съответно 900 000 и 400 000 турци от домовете и родните им места, в противоположни посоки.

Няколко месеца по-късно Османлиите най-после последваха Хабсбургите, Романовците и Хоенцолерните и султанатът беше отменен. Една година по-късно, след плътно контролирани избори, Кемал беше обявен за президент на Турската република. И, докато раздялата от империята все още беше нещо, което можеше да бъде предвидено, то последвалите я събития се оказаха значително по-изненадващи. През пролетта на 1924 Кемал премахна Халифата, една религиозна институция, все още почитана в целия мюсюлмански свят (вълната от протести се разпростря чак до Индия), скоро започна да затваря поклоннически места и да потиска дервиши, забрани феса, промени календара, замени шариата с граждански кодекс и въведе латинското, в замяна на арабското, писмо. Мащабите и скоростта на това нападение срещу религиозната традиция и домашни навици, обхващащо вярата, времето, облеклото, семейството и езика, си остават и до ден днешен уникални в цялата мюсюлманска общност. Радикализмът и скоростта на Кемал се оказаха напълно непредсказуеми, разграничавайки го рязко от предшествениците му.

Но колкото и да беше систематична, тази трансформация беше много странна: една културна революция без съответна социална такава, нещо много рядко в историята. Структурата на обществото, правилата на собствеността, образецът на класовите отношения, си останаха непроменени. КОП беше репресирала всякакви стачки или работнически организации от самото начало. Кемал продължи по същия начин: комунистите бяха убивани или затваряни, колкото и добри да бяха дипломатическите отношения с Москва. Но ако у Кемализма липсваше какъвто и да било антикапиталистически импулс, то той не притежаваше и някакви значителни антифеодални измерения. Османското управление никога не беше изисквало или разрешавало появата на силна класа от земевладелци, най-малко от всичко в Анадола, където дребните селски имоти бяха преобладавали по традиция, единственото изключение бидейки кюрдският югоизток, контролиран от племенни вождове. Мащабът на аграрната реформа беше значително по-ограничен, отколкото в Русия или дори на Балканите.

Но социалният ландшафт, засегнат от културната революция, беше същевременно точно обратното на някакъв стабилен социален ред, в едно точно определено отношение. Ако зад динамиката на Кемализма не стоеше никаква класова борба, то етнически катаклизми от гигантски мащаб бяха преоформили напълно анадолското общество. Притокът на турци и черкези, бегълци от руските и балкански войни, унищожаването на арменците, прогонването на гърците, бяха довели до огромно объркване на населения и собствености в една все още много назадничава селскостопанска икономика. Именно тази разрушена среда направи така, че наложената отгоре културна революция можа да бъде осъществена без съществена съпротива отдолу. Но по същата причина революцията никога не придоби активна популярна поддръжка: Кемализмът си остана една вертикална афера.

Макар че той скъса, остро и внезапно, с османската култура в един фундаментален аспект, чрез отмяната на нейната писменост и по този начин откъсвайки следващите поколения от всякаква писмена връзка с миналото, в отдалечеността си от масите Кемализмът не само наследи една османска традиция, но дори я засили. Всички пред-модерни управляващи групи говореха диалекти, различаващи се по един или друг начин, ако и само по акцент и лексика, от ония на управляваните. Но османският елит, в продължение на дълго време дори не състоящ се от турци, беше особено откъснат от поданиците си, като корпус от държавни служители, обвързани едни с други чрез владеенето на един сложен език, който беше смесица от персийски, арабски и турски, с множество чуждици, неразбираеми за управляваните. Административният османски език беше по-малко развит от неговите литературни форми, а турският език си оставаше предимно за употреба у дома. Между ниската и висока култури в империята се простираше широка – и лингвистично фиксирана – пропаст.

Кемализмът се зае да премахне това, чрез създаването на един модерен турски език, който нямаше да бъде повече презирания жаргон от османските времена, а език, говорен от всички граждани на новата република. Но докато се опитваше да премахне пропастта между управлявани и управляващи там, където тя беше най-широка в миналото, той същевременно създаде една нова, непозната дотогава пропаст. Реформата на езика може би подпомогна националното обединение; религиозната реформа можеше само да разединява. Вярата на османските елити имаше само малко общо с формите на народна набожност – различни култове и народни вярвания, разглеждани с презрение от образованите. Но поне имаше една споделена обвързаност с исляма. Тази връзка беше прекъсната от Кемал.  След като държавата започна да преследва различни братства, проповедници и молитвени събрания, тя удари по някои от традиционните обекти на почит – и масите се съпротивиха срещу това. Отхвърлен от мнозинството в селата и малките градчета, кемалисткият секуларизъм беше приет с агресивна ревност в големите градове от модернизираните наследници на османския елит – бюрократи, офицери, хора на професиите. В тази градска прослойка секуларизмът в течение на времето се превърна – както си остава и до днес – в един вид ерзац-религия. Но строгостта на този секуларизъм е особено чуплива. Не само защото той е интелектуално тънък или отдалечен от народните чувства, но още повече поради една, така да се каже, зла воля, която винаги си е оставала неразделима от него.

Тактическо и преходно, използването на исляма от страна на новия режим се оказа набързо изоставено, когато не беше повече необходимо. Но турският секуларизъм никога не е бил истински секуларен. Това отчасти се дължи на факта, че Кемализмът не толкова раздели религията от държавата, колкото я направи подчинена на държавата, създавайки „директорати“, които започнаха да се занимават с всички религиозни въпроси – собствеността върху джамиите, назначаването на имами, управляването на религиозни фондации – по същество превръщайки вярата в клон на бюрокрацията. Една много по-дълбока причина обаче се крие в това, че религията никога не беше откъсната от нацията, превръщайки се вместо това в нейно мълчаливо определение. Неопределеността на Кемализма се прояви в създаването на един идеологически код в два регистъра. Единият от тях беше секуларен и се отнасяше към елита. Другият беше скрито-религиозен и достъпен за масите. Обща и за двата беше целостта на нацията, като върховна политическа ценност.

Като християни, гърците и арменците бяха изключени от самото начало. В първите избори за национално събрание през 1919 да гласуват можеха само мюсюлмани – и когато населенията бяха „разменени“ през 1923, дори гръцките общности в Киликия, чийто език беше турският, бяха изключени с обоснованието, че те въпреки това са неверници, тоест етническият им характер беше определен не от културата, а от религията им. Но в страната остана една друга голяма общност, по-голямата част от която почти не говореше турски език, но която въпреки това не можеше да бъде отграничена, защото беше мюсюлманска. В етнически изчистения Анадол кюрдите съставляваха може би една четвърт от населението. Те бяха играли решаваща роля в арменския геноцид, изпращайки войски за унищожението и бяха се борили редом с турците във Войната за Независимост. Какво трябваше да бъде мястото им в новата държава?

Докато борбата за независимост все още беше с неясен изход, Кемал обеща уважение към тяхната идентичност и автономия в регионите, където те преобладаваха. Но след като победата беше вече сигурна, в кюрдските райони бяха изпратени турски чиновници, кюрдските наименования на местата бяха променени, а кюрдският език – забранен в училищата и съдилищата. По-късно, с отмяната на халифата през 1924, Кемал премахна общия символ на исляма, на който се беше позовавал сам пет години преди това, заявявайки, че „турците и кюрдите ще продължат да живеят заедно като братя в институцията на халифата“. Това действие предизвика масово кюрдско въстание под ръководството на един племенен религиозен водач, шейх Саид, в ранната 1925 г. Половината от турската армия, около 50 000 души, беше мобилизирана, за да потисне въстанието. Според някои сведения, в тези битки загинаха повече турци, отколкото във Войната за Независимост.

В югоизтока репресиите бяха последвани от депортации, екзекуции и систематична турцификация. В страната като цяло това беше сигнал за налагането на диктатура, чрез Закона за поддържане на реда, който премахна всички опозиционни партии и свободната преса в течение на останалата част от десетилетието. През 1937, пред лицето на една още по-драстична програма за турцификация, кюрдите-алевити въстанаха в региона Дерзим, и бяха смазани чрез използването на много по-модерни средства за унищожение – бомбардировки, газ, тежка артилерия. Официално, по това време кюрдите бяха престанали да съществуват. След 1925 Кемал никога повече не произнесе думата „кюрд“ на публично място. Нацията беше съставена от един хомогенен народ, и нищо друго. Тази фикция щеше да продължи за още три поколения.

Но ако кюрдите не бяха по-различни от турците – какъвто и да беше техният език, нрави или усещане за самите себе си – то кое тогава определяше невидимата идентичност и на двете групи? Без да може да се говори за това, единственото, което оставаше, беше религията. Но макар че ислямът определяше нацията, то сега той можеше да го прави само по един чисто негативен начин; той беше скритата идентичност, която оставаше, след като беше премахнато всяко положително определение, в името на хомогенността. В резултат на това турският секуларизъм винаги беше зависим от онова, което самият той потискаше.

Режимът на Кемал беше еднопартийна диктатура, основаваща се на култа към една личност. Конни статуи на Кемал започнаха да се издигат още през 1926, далеч преди в Русия да се появят статуи на Сталин. Речта, която той държа през 1927, и която се превърна в официалното национално верую, надминаваше далеч всякакви възможни речи на Хрушчов или Кастро. Възхвалявайки собствените му постижения, тя продължи в течение на 36 часа, беше четена в течение на шест дни и накрая подвързана в том с обем от 600 страници: един рекорд в аналите на автокрацията. Закоравял във войната, Кемал считаше живота за евтин и без колебание изпращаше на смърт ония, които се изпречеха на пътя му. Кюрдите бяха избивани с десетки хиляди, но след като бяха насилствено определени като турци, те не бяха унищожени. Комунистите бяха убивани или затваряни, а най-големият поет на страната, Назим Хикмет, прекара по-голямата част от живота си в затвора или в изгнание. Кемал беше способен да подарява живота на стари съратници. Но юнионистите, които му се съпротивяваха, бяха екзекутирани, процесите бяха фалшифицирани, а пресата – принуждавана да мълчи. По съвременните стандарти режимът не беше нападателен, но репресиите бяха нещо рутинно.

Но тъй като режимът можеше да съществува и без масова поддръжка, Кемал беше в състояние да провежда реформи, за които например Мусолини никога не би могъл и да мечтае. През 1934 турските жени получиха право на глас – една промяна, която се случи в Италия и Франция едва през 1945, в Гърция в средата на 50-те, а в Португалия – едва през 70-те години. Но тук се проявяваха и границите на неговата културна революция: 90 процента от турските жени бяха все още неграмотни когато той умря. Страната не беше превърната в модерното общество, за което той беше мечтал. Тя си остана бедна, аграрна, задушена, а не освободена в хватката на Бащата на турците, както той стилизираше себе си през последния период от живота си.

Болен от цироза, той умря през късната 1938, на 57 години.

Неговият наследник, от когото той искаше да се освободи на края, беше напълно различна фигура. Иньоню беше служил под ръководството на Кемал като офицер на КОП през 1916, сътрудничил с Каракол във военното министерство през 1919-20 и заемал висш команден пост в борбата за независимост. Той беше мрачен, набожен и консервативен, по външност не много различаващ се от някаква турска, не толкова закръглена, версия на Франко. През 1938, чувствайки приближаването на войната, неговият режим потърси сближение с Германия, но беше отблъснат от Берлин, който по това време търсеше близостта на арабските държави, боящи се от турския реваншизъм. За да се предпази от италианската експанзия и потенциалните заплахи за Турция, произлизащи от нацистко-съветския пакт, Анкара тогава подписа договор с Великобритания и Франция за сътрудничество в Средиземноморието, малко след избухването на войната. Но когато Италия нападна Франция през 1940, правителството на Иньоню забрави задълженията си и след една година подписа договор за ненападение с Германия. Четири дни по-късно, когато Хитлер нападна Русия, турското ръководство беше „пияно от радост“.

Но след като везните започнаха да се накланят в полза на Русия, Анкара започна да променя позицията си. Продължавайки да снабдява третия Райх с хромит, от който зависеше функционирането на нацистката военна машина, Турция сега започна да бъде ухажвана от Великобритания и Америка. Докато продължаваше да се съпротивява на англо-американския натиск за присъединяване към съюзниците, Иньоню показа ясно, че пътеводната му звезда си остава антикомунизма. СССР беше главният враг и Турция открито се противопоставяше на всяка британска или американска стратегия, която рискуваше да промени позицията на Германия като бастион срещу него, надявайки се, че Лондон и Вашингтон ще сключат отделен мир с Берлин, за бъдещи действия срещу Москва. Ужасен от изгледите за безусловна капитулация, Иньоню обяви символична война на Германия само след като съюзниците направиха от това условие за получаване на място в ООН, в късния февруари 1945. В борбата срещу фашизма на беше произведен нито един турски изстрел.

Мирът постави режима в несигурна позиция. Вътре в страната той беше мразен от по-голямата част от населението, което беше пострадало от рязкото спадане на стандарта на живот. Инфлацията беше засегнала всички класи, без да остане спестена дори на бюрократите. Навън, режимът беше компрометиран от аферата с нацизма – която следвоенната съветска дипломация беше побързала да посочи – и отказа му да подпомогне победата на съюзниците даже след като тя беше станала очевидна.

Осъзнавайки непопулярността си, през ранната 1945 Иньоню се опита да промени нещата чрез една закъсняла поземлена реформа – само за да предизвика бунт в управляващата партия, без да спечели доверието на селските стопани. Беше необходимо нещо повече. Шест месеца по-късно той обяви, че ще се проведат свободни избори. Турция, диктатура от двадесет години насам, сега щеше да стане демокрация.

През 1946, в резултат на скандално фалшифицирани избори управляващата републиканска Народна Партия спечели с огромна преднина пред Демократическата Партия, водена от хората, които бяха напуснали старата партия покрай аграрната реформа. Измамата беше толкова скандална, че вместо да подобри репутацията на режима, тя я увреди още повече. В международен план обаче трикът беше успешен. Турция беше обявена за опора на запада, доктрината Труман я обяви за икономически и военен помощник в борбата със съветската заплаха – и помощите по плана Маршал започнаха да се изливат. Икономическото възстановяване беше бързо и през следващите четири години Турция отбеляза висок ръст на икономически растеж.

Тези лаври обаче не успокоиха турските маси. Иньоню, след като първо назначи за премиер водещия профашист в своята партия, след това се опита да направи отстъпки пред пазара и в областта на религията. Но нищо не помагаше. Когато през 1950 бяха проведени нови избори, вече беше невъзможно те да се фалшифицират както преди. Избирателите отхвърлиха режима с голямо мнозинство, поставяйки демократите на власт. Диктатурата, която Кемал беше установил, най-после свърши.

Източник

ПЕРИ АНДЕРСЪН

Пери Андерсън (род. 1938) е известен американски журналист и историк. Той е професор по история и социология в UCРA и бивш редактор на списанието New Рeft Review.

Коментари (17)

- 30-09-2008|Unregistered|Златко  - Кемализмът

Една забележка към всички ония, които ще прочетат в тази статия отхвърляне на турското право на членство в Съюза (и сигурно ще си плюят на ръцете от радост): моля не ми ръкопляскайте! Аз съм привърженик на идеята за турско членство и гледам на тази статия като на един безкрайно компетентен опит за историческо осветяване на ситуацията. Това е единствената причина да я публикувам тук. Партизански пристрастия не играят роля при подбора на материалите за „Прегледа“.

- 07-10-2008|Unregistered|Guest User  - Кемализмът...

Започнах да чета статията с желание и интерес - защото темата е и важна, и щекотлива, и неотложна (особено от гл. точка на Бълтгария). Но статията се оказа нечетима, за мое съжаление. ТПреводът на български е така недодялан, така никой не е прочел поне още веднъж целия текст, след като ръката на преводача е нахвърляла най-първите асоциации по значението на отделните думи и фрази, че ... аз се отказвам да чета още на седмото изречение. Жабко, че от много руски на времето не успях да науча достатъчно добре английски, та да си прочета спокойно какво е написал човекът по интересуващата ме тема.

- 07-10-2008|Unregistered|Златко  - Re: Кемализмът...

Guest User писа:

Започнах да чета статията с желание и интерес - защото темата е и важна, и щекотлива, и неотложна (особено от гл. точка на Бълтгария). Но статията се оказа нечетима, за мое съжаление. ТПреводът на български е така недодялан, така никой не е прочел поне още веднъж целия текст, след като ръката на преводача е нахвърляла най-първите асоциации по значението на отделните думи и фрази, че ... аз се отказвам да чета още на седмото изречение. Жалко, че от много руски на времето не успях да науча достатъчно добре английски, та да си прочета спокойно какво е написал човекът по интересуващата ме тема.

Хм, признавам, че този коментар е сериозно предизвикателство към собствената ми толерантност. Да видим до каква степен ще успея да се справя със ситуацията.

И така, по ред: първо конкретните неща.

Бих си позволил да внеса една малка корекция в забележката ви, уважаеми, защото коментарът ви се отнася не до превода (който няма как да прецените, след като не владеете оригиналния език), а по-скоро до стила на българския текст, който вие намирате невъзможен за четене. Срещу това не мога да възразя нищо, тъй като тук попадаме в полето на субективния вкус – а, поне от времето на Дейвид Хюм насам, вече е добре известно, че по такива въпроси не може да се спори. Просто липсва обективен критерий.

Сега, че самият текст не е лесен за четене е нещо друго – и с това аз самият съм напълно съгласен. Андерсън е речовит, повече от компетентен и преливащ от съдържание автор. При това той винаги остава много фактологичен, знае много, не се страхува да го покаже – и това превръща текстовете му в изпитание (не само за читателя, но и за преводача, който се чуди как да предаде всичко това на – пословично нетърпеливата и бърза с критиката – неспециализирана – аудитория.) Получава се малко нещо като квадратурата на кръга – и моето собствено решение е, че аз съкращавам текстовете безпощадно, с риск да отрежа и доста важни неща, в името на достъпността и разбираемостта. Та, в този смисъл уважаеми – уверен ли сте, че проблемът наистина е в текста? А дали зад него не се крие нещо друго, от другата страна на интерфейса?

Без да приемам автоматично, че съм прав – и все пак с приятелски поздрав:

Златко Енев

- 07-10-2008|Unregistered|Златко  - Tipp

Ах, да – и един тип, чиято ефективност познавам от опит: при подобни текстове е почти задължително човек да ги разпечата и чете на хартия, а не на екрана. Някой ден ще пусна тук един текст, който показва колко по-неефективно е четенето на екрана в сравнение с това на хартия. Реален психологически проблем, а не някаква измислица.

- 07-10-2008|Unregistered|Guest User  - Статията

Статията започва с непонятни твърдения за неизбежността на турското членство в ЕС и продължава с подбрани елементи от Османската история,които малко допринасят за утвърждаване на първоначалната теза. Любопитен съм да видя продължението, което - надявам се - следва, но нямам голяма надежда посланието да стане достатъчно свързано и органично. За постмодерният либерализъм - чийто изразител отляво е Андерсън - е присъщо причудливото комбиниране на всевъзможни парчета реалност с пъстри ивици утопия и пристрастие. Казано на техен език - свободно "деконструиране" и "реконструиране" на действителността. Предполагам, че за автора няма да представлява проблем да "деконструира" турската действителност от авторитарен национализъм и експанзиращ ислямизъм, за да я "реконструира" в европейска демокрация - той вече е заяпочнал да прави това в първата част. За всичко европейци, които имат работа с реалната Турция обаче, тази де-ре-конструкция би била твърде опасно занятие, защото лекомисленото вкарване в Европа на едно чуждо тяло с подобен размер би могло да направи редукцията на ЕС до "митнически съюз" + "много скорости на интеграция" един необратим избор.

- 07-10-2008|Unregistered|Златко  - Пак за статията

Вижте, понеже познавам целия текст, позволявам си да кажа категорично, че сте го разбрали погрешно. Статията започва с едно – според мен доста обективно – излагане на настоящия (западно)-европейски консенсус относно членството на Турция (à propos – бихте ли ми обяснили малко по-конкретно в какво се изразява „непонятността“ на твърденията относно неизбежността на турското членство; човек може да ги приема или не – но ако желае да ги отхвърли, би трябвало да изложи някаква алтернатива, нали?; Пери например твърди, че не съществува тяхна не-кеснофобска алтернатива; можете ли вие да предложите някаква алтернатива, без да се бламирате като ксенофоб? това е сериозно предложение, а не дребно заяждане)

Та, да се върнем към статията. След като излага съвестно и пълно аргументите в полза на турското членство, Пери прави един анализ на турската история, който цели да покаже, че много от апелите на запад виждат нещата прекалено розово, че трудностите, свързани с приемането на една толкова голяма и с толкова по-различна културна и политическа традиция страна, могат да се окажат огромни. С други думи, статията е апел против прибързване, без ни най-малко да поставя под въпрос (дългосрочната) неизбежност на турското членство. Ако престане да расте, Европа ще загине. Но растежът й (напълно непознат досега в историята, без насилие, а чрез убеждение и допускане до себе си) е немислим без двете големи бивши империи по нейната периферия – Русия и Турция. Това – доста банално изложено – е определящата в момента теза (не и в източна Европа, която има да се избавя още от много комплекси и недозараснали рани в отношенията си с тия две страни). Пери просто призовава към разумност, липса на еуфория и обективност. Това трябва да стане, но то няма да бъде лесно и не трябва да бъде бързо. Всички знаят, че кандидат-членовете се променят значително по-бързо и по-ефективно, отколкото самите членове (България като последен пример за това). Така че кандидат-членството на Турция в момента е по-желателно, отколкото пълното й членство. Когато страната извърви пътя си, ще бъде приета (не че ние сме в позиция да говорим нещо такова, между впрочем – защото сами не сме извървели този път). Но да се учим можем – всички.

Аннадънму? :-)))))

- 07-10-2008|Unregistered|Guest User  - Анадънму

Има нещо във вашия постинг, с което съм съгласен напълно - че кандидат-членството на Турция в момента е по-желателно, отколкото пълното й членство. Бих добавил - не само в момента, а въобще. Без особен риск от бламиране като ксенофоб ще ви кажа, че привилегированото партньорство на Турция с ЕС е решението, което е най-добро и за двете страни. Ако познавате Турция добре, ще се съгласите, че промените, които тя трябва да извърши с цел присъединяване ще продължат много дълго - достатъчно дълго, за да се разглежда нейното членство като актуален политически въпрос. Що се отнася до европейския консенсус по турското членство, който привижда авторът -а може би и вие - то това е консенсус на либералните елити, а не на мнозинството европейски граждани. Всеки от нас, посещавал Мюнхен, Ротердам или Брюксел знае, че турските общности так живеят напълно капсулирани и обособени от останалото население, за разлика от поляци, сърби или българи. Това не е задължително ефект на ксенофобия на мнозинството, а ефект на самосъхранение на малцинството - в случая турското. Различието понякога е прекалено голямо за да бъде пренебрегнато. Представете си това различие в мащабите на 70 милионна Турция и 500 милионна Европа. За да си го представите, избягвайте картини на уестърнизираните турски западни градове (Истанбул, Бурса) и турските морски курорти. По-добре е да се разходите във въображеието си по на изток и по на юг. Или просто да изпиете една бира на гарата в Мюнхен. Ако не ви се ходи - и автогарата в Омуртаг ще свърши работа. Не е задължително това, което ще видите да доказва моята "ксенофобия" - то може и да е просто изпитание за вашата теза.

- 07-10-2008|Unregistered|Guest User  - И отново ...

Приемам охотно позицията ви, просто защото е поднесена с достойнство и умение, а не защото я споделям. Впрочем, не виждам в постингите ви нищо, което да изисква прикриване на собственото име, така че, ако искате, представете се. Сигурно знаете и сам, че повечето от хората, които четат тия неща, са на ваша, а не на моя страна.

Но, да си дойдем на приказката. Гарата в Омуртаг, именно, именно ... Вижте, преди да стигна до Берлин, Германия, аз израснах в Преслав, Шуменско. Майка ми пък, която е израсла във вече несъществуващото село Велково, Добруджа, владее перфектно турски и румънски езици – просто защото животът по онова време, в една напълно смесена общност, го е изисквал. После, детството ми премина под знака на живот, споделян с хора от различни „малцинства“ (сега самият аз съм „малцинство“, не рядко и пред собствената си аудитория, която най-често мълчи, Господ я знае какво мисли). Искам да кажа, майка ми цял живот поддържаше с консерви и стари дрешки една възрастна циганка, майка на седем деца (и най-голямата хубавица в цялото градче, по време на бурната си младост – със странния прякор „германката“, май защото германците през войната имали по-малко предразсъдъци от нашенци) ... Аз пък седях на един чин с циганче, две години, после голяма част от приятелите през юношеските ми години бяха турци – все добри и свестни момчета, все хора, на които винаги бих подал ръка, каквото и да става.

Разбирате ли вече за какво става дума, уважаеми? Извинете ме, но някак имам чувството, че за вас „гарата в Омуртаг“ е само абстракция, аз дълбоко се съмнявам, че някога сте били там. А за мен всичко това е детството, нещата, които са ме направили човек, животът, споделен с Другите. Така че либерализмът и интернационализмът ми не са абстракции, не са неща, изсмукани от главата. Всички турци, които познавах и познавам – а те не са никак малко, от майстор Неязи, който построи къщата, в която израснах, до продавача Али тук пред входа, който – заедно с хлебаря Назим – е единствения човек, работещ без прекъсване, денонощно цялата седмица, в протестантска Германия, смятаща работата в неделя за смъртен грях ... та, всички тия хора са хора, с които аз искам да живея заедно, които уважавам дълбоко и дори – защо да го крия – обичам. Така че уважаеми, нека да не говорим за гарите в Мюнхен и Омуртаг, никой човек не живее на гара и животът – противно на поета – не е живот единствено на път. Откровено казано, след опита, който притежавам, аз казвам най-спокойно, че разликата между нас и турците е много по-малка, отколкото онази между нас и германците. И ако можем ние, то ще могат и те. Нека не се бараме толкова високомерни и да говорим отвисоко за хора, с които ни свързва повече от просто географията. Това сигурно ще ни помогне да видим и самите себе си малко по-реално, без комплекси, но и без самозаблуди.

- 07-10-2008|Unregistered|вторачен в детайлите

1. В Омуртаг няма гара. Това обстоятелство олекотява метафорите в предходния коментар. На мен ми се е случвало да попадна рано сутрин на автогарата в Исперих и да се почувствам в чужда страна. От баничаря до билетопродавачките и шофьорите всички говореха на турски език.

Това обаче не е страшно. Защото точно в един автобус из Делиормана си забравих чантата с документи и пари и ми беше върната - недокосната.

Това е част от България и трябва да свикнем да я приемаме като част от собствения си двор. Така както Европа свиква с нас. В контекста на казаното приобщаването и на Турция не е толкова страшно. Май по-дългосрочният български интерес би спечелил от това. Напр. българската икономика е била много по-динамично развиваща се преди Освобождението отколкото до 1914 г. - според Майкъл Паларе.

Второ. Преводът се сносен. Прието е обаче в съвременната българска научна книжнина да се пише Османска империя, а не Отоманска. Хубаво би било да се направи една справка в това отношение с книгата на Робер Мантран, преведена под редакцията на проф. Цветана Георгиева - утвърден османист.

История на Османската империя. Под редакцията на Робер Мантран. София: Издателство "Рива", 1999

Трето. Полезно е да се поставя в публичното пространство въпросът за кемализма. Гърците например са си направили дори научна конференция по този въпрос - в Солун, с участие на международни авторитети. А ние сме склонни да говорим за тези проблеми под сурдинка или да ги оставим в сянката на патоса си от Нашата си Независимост. А пита ли се някой точно от какъв фактор е станала независима България преди 100 години. Това също има значение...

- 07-10-2008|Unregistered|Златко

Това са конкретни и полезни забележки. Ще оправя веднага Ос(то)манската империя.

- 08-10-2008|Unregistered|Guest User  - Пак без име

Вие не ме познавате, аз вас - също. Името ми, поне засега, е без значение. Това, че желаете и обичате живота в мултикултурна среда не е изненадващо - аз също обичам такъв живот, такова многообразие. Има обаче две неща, които според мен е опасно да се пренебрегват когато се говори за такива важни въпроси като турското членство в ЕС. Първо, не забравяйте, че вашият и на майка ви мултикултурен опит е в една патриархална, традиционалистка среда, в каквато е живяло почти цялото човечество по различно време в миналото. Възпроизводството на мултикултурната среда в съвременния свят е свързано с доста по-различни предпоставки, част от които се опитах да намекна в предния си постинг - гарата в Мюнхен не е абстракция, тя е реалност на една капсулирана общност, турската. Нито е абстракция автогарата в Омуртаг, където преди две години продавачката в кафенето претендираше, че не знае български, за да ме обслужи - по-точно не знаеше какво означава "Моля, едно кафе..." Всяка арогантна проява на национализъм е проблемна спрямо другите, дори и ако национализмът е турски - т.е. принадлежащ на народ, който вие обичате. Второ, не смятам, че нашите емоции, обич или нетърпимост към някого са достатъчен аргумент в един дебат като този за турското членство в ЕС. Проблемът е много по-сложен и тази сложност не бива да се приравнява към крипто-ксенофобия или нетолерантност.

- 08-10-2008|Unregistered|Златко  - ОК

Съгласявам се с аргументите, предупреждаващи срещу прекомерна емоционалност при подхождането към политически въпроси. Но, от друга страна, да се приеме ограничаването на Европейския Съюз до сегашното статукво (което без съмнение става стократно по-лесно за приемане от страна на публиката пред вид факта, че ние вече сме вътре) си остава за мен един лишен от бъдеще възглед. И в такъв смисъл, струва ми се, вие все пак дължите тук един по-ясен отговор – по принцип ли сте против турското членство или го считате за въпрос на време (примерно в рамките на следващите петдесет години)?

А, що се отнася до консенсуса на либералните западни елити, в противоположност на гражданството, то вие със сигурност знаете, че ситуацията беше напълно идентична и когато ставаше въпрос за нашето собствено приемане, т. е. никой „нормален“ европейски бюргер не желаеше „миризливите“ българи и румънци вътре, поне не в скоро време. Не ви ли се струва в такъв случай, че вашата собствена позиция става леко лицемерна? Тоест, когато ставаше дума за нас, наложеното от елитите решение беше добре дошло, но при турците то изведнъж става голям проблем. По въпроса за Балканите и тяхната принадлежност към една различна от основната европейска традиция (още преди идването на османлиите, впрочем) могат да се водят много и дълги разговори – аз самият ще публикувам тук още много неща по този въпрос, тъй като той си остава строго идеологизиран в повечето балкански страни. Онова, което считам за неприемливо, е лекотата, с която, да го наречем така, „средният български интелектуалец“ бърза да види в себе си и страната си нещо „по-европейско“ от турците. Една идеологема, която, за разлика от повечето властващи по времето на комунизма такива, все още не е изгубила ни най-малко силата си у нас, за съседите ни пък изобщо да не говорим. Желанието на повечето от нас да видят в себе си и страната си колкото се може по-скоро нещо различно от „балканското“ (сложна тема, ще публикувам по нея доста неща в най-скоро време) според мен в никакъв случай не подпомага постигането на реално, нормално съжителство тук в региона. Не че разграничаването от миналото не е необходимо – защо иначе изобщо да ставаме част от обединена Европа? – но то трябва да става чрез освобождаването от старите предразсъдъци и комплекси, а не чрез тяхното засилване и покриване под „европейска“ шапка, най-вече чрез асимилирането на която и да било, дори и най-консервативната, най-ретроградна идея в Съюза, стига само тя да обслужва нашите си локални интерес(чета). Именно затова е необходимо да се вкарва още много, много информация по тия неща – най-вече историческа, тъй като нашата властваща историография все още е непоправимо идеологизирана, както показа случая с Батак и непрекъснатите изцепки на – именно! – президента-историк, постоянно търсещ поредната „анти-българска кампания“ във всичко, което не се вписва в тясно-идеологическия му хоризонт.

Разбирате ли, цялата сила на европейската идея се състои именно в нейната отвореност към промени и предизвикателства, в способността й да приема и бъде обогатявана от все нови и нови култури и идеи, в отказа й да се затвори и да заживее живота на „клуб на богатите“. Е добре, сега в нея влиза цялата тази група бедни съседи – и изведнъж масата от тях започва да протестира против приемането на други, още по-бедни (или по-различни от тях) съседи. Ако ситуацията не беше толкова сериозна, тя действително би била гротескна. „Аз съм вътре, Асане, нъй, нъй, нъй! Ха сега стой отвънка и ми завиждай, та да се изкефя хубавичко.“

Уф, отново се увлякох в емоции. Но в един много конкретен смисъл цялата ситуация е толкова банална, толкова сводима до грозничките реалности на провинциалния живот, с дребнавите му борбички за престиж и място под слънцето, с неспособността за мислене отвъд дължината на собствения нос, че понякога човек се чуди да се смее ли, да плаче ли ...

- 08-10-2008|Unregistered|Guest User  - Локалните тарикати и европейското единство

Напълно сте прав - от гледна точка на Европа няма нито един свестен аргумент ние да сме в ЕС, а Турция - не. С изключение на една проста аритметика: 8 милиона българи са около 9 пъти по-малък проблем от 70 милиона турци. В политически план обаче има още няколко важни различия. България, подобно на повечето източноевропейски страни (с изключение на Полша) прие без увъртане условията на ЕС за членство. (Доколко ги спази - друг въпрос.) Това дава легитимно право на ЕС да упражнява натиск за европеизацията на България - в различните й измерения. Ако сте проследил турската позиция и турския дебат, знаете, че там подобна безусловност няма. Няма желание да се отмени член 311 на конституцията, който и днес наказва за антитурска дейност. Няма желание за обезвластяване на Съвета за национална сигурност - практически най-висшия властови орган под контрола на армията. Най-сетне, няма никакви белези, че Турция ще се наеме да даде дори и минимални права за самоизява на 12-15 милиона кюрди в страната. Оттук и отговорът ми на първия ви въпрос - против турското членство ли см, или само за отлагането му. Като един провинциален човек по европейски мащаби, живеещ в европейска провинция на около 400 км. от Турция ще ви кажа, че съм за отлагане на турското членство дотогава, докато Турция не спре да бъде предизвикателство към свободата в моята страна. Защото не може Турция да е предизвикателство към свободата на своя собствена територия, да махна границата си снея, и тя да не се превърне в предизвикателство към моята страна. За разлика от вас, аз съм живял известно време в зрелостта си при стария режим и не желая да го повторя в никаква - дори и мека - форма. Но отлагането на турското членство до демократизирането на Турция е приоритет не само на моя тесен, еснафски интерес. Европа като цяло трудно ще понесе смесването на две твърде различни идентичности: своята настояща пост-националистическа идентичност (между впрочем разклатена от дребните национализми на новите членки) и мощната, авторитарна националистическа идентичност на съвременна Турция. Вярно е - стратегически, икономически, политически и всякак е по-добре Турция да бъде част от Европа, а не отчуждена антитеза на Европа. Това е безспорно. Проблемът, който Европа трябва да реши е кое е по-добре за нея: да има проблем с Турция на своите граници, или да разрешава проблемите на Турция вътре в самата себе си. В голяма степен, това ще бъде и проблемът на Европа с Украйна и с Русия. Много е хубаво всички да бъдем заедно и да живеем щастливо. Това обаче никога не е толкова лесно.

- 08-10-2008|Unregistered|Златко  - Съгласен

Тук вече съм съгласен с всичко – с едно малко уточнение: през 1989 аз бях на 28 години. Дали това може да се счита за достатъчен опит със стария режим е въпрос на преценка. Но не ме записвайте прекалено бързо в групата на младоците, моля. Във всеки случай съм по-стар от следващия американски президент. :-)

- 10-10-2008|Unregistered|Guest User

Първо за статията.Тя е непреодолимо исторически повърхностна; западен поглед за източна действителност. В този смисъл тя е откровено тенденциозна.Всички тези изложени тенденциозно по презумпция са далеч от обективното.Забелязахте ли например как се третира еничарството? Но да оставим историята. Моят въпрос е - ако приемането на Турция омекотява Исляма, не трябва ли да се мисли за омекотяване на Източния Рим и още по-нататък на будизма? Но тогава какъв смисъл има в либералното мислене понятието граница? Отвъд коя граница мултикултуралното става мултинепоносимо за себе си? И т.н. Имам серия от въпроси.Но! Животът на повечето от нас бе реално похитен в името на една политическа химера. Последният ми въпрос - какви са признаците по които може да бъде разпозната химерата от действително възможното? Защото след катастрофата й всички я разпознаваме!

Vach

- 28-06-2010|Мико Вълчев-Кавханът  - mik@dir.bg

Всяка уклончивот по отношение на терция не е довела до добро Европа, всяка мисъл, че Турция може да стане член на ЕС и вредна и пагубна за европейските народи , нима тази държава живееща още в дивост трябва да дойде тук и да ни задууши със смрадта си .И без това си имаме достатъчно чуждорасови индивиди, които отнемат жизненото ни пространство ,което пък пречи за нашето ръзггръщане, като народ, всяка тумба от чужгдорасови натрапници представлява чужда армия и създаова в народа ни чувсво за "окупирана психика".

- 11-12-2011|Питащият

Турция е хермафродит. Прическата и деколтето са европейски, а по надолу е Анадола и анадолското достойнство.

Белгийският експеримент

Автор: Дан Билефски

Утринната смяна започва в 9 часа, във Вила Тинто, която нарича себе си „най-високо-технологическият бордей“ в Европа. Проститутката Андреа Мес обува кожените си ботуши, натиска с пръст биомеханичния скенер и започва да позира за евентуални клиенти в осветената от неон витрина.

След като сравнява отпечатъка от пръста й със записа от базата данни, електронната система на бордея изпраща идентификационния й номер – А9018 – до контролния център, в който работи нейна колежка-проститутка. Освен това тя включва светлините в нейната работна стая, обзаведена с модерни мебели – по-скоро стая от луксозен хотел, отколкото бордей. „В началото всичко изглеждаше като BigBrother“, казва госпожица Мес, 33-годишна, докато десетки мъже обикалят из галерията с витрини на бордея. „Но после свикнахме.“

Вила Торино, домът на удоволствията, е един от новаторските примери за разширяващата се европейска тенденция за легализиране на проституцията, при едновременна борба срещу престъпността и насилието, свързани с нея – включително и експлозията с човешкия трафик през последните години. Бордеят е открит през януари 2005, с помощта на градския съвет в Антверпен. Полицията и проститутките тук са част от така наречената „зона на толерантност“, създадена в 2001 г. Белгийското правителство гледа на този район като на изпитателен модел, докато се обсъжда националната легализация – една мярка, преназначена да изтръгне проституцията от контрола на организираната престъпност, при едновременно събиране на данъци, които инак се губят.

„Някои казват, че властите в Антверпен се превръщат в най-големия сводник“, казва Жоржи Фос, мениджърката на Вила Тинто, която също работи като проститутка тук. „Но истината е, че нещата изглеждат много по-добре, отколкото преди.“

Германия, Холандия и Гърция вече са легализирали или разширили регулацията на проституцията през последните няколко години, а други страни обмислят подобни стъпки. Принуждавайки бизнеса да излезе на светло, правителствата се надяват да направят по-трудно съществуването на трафикантите с хора. Почти 800 000 души биват изтъргувани всяка година по света, според Държавния Департамент на САЩ.  Жертвите, на които се обещава работа на запад, обикновено биват измамвани или принуждавани да работят под някакъв вид сексуална експлоатация, в един модерен вид на робството. Някои от източноевропейските страни, които се присъединиха към ЕС в последно време, се превърнаха в основни транзитни зони за продавани жени.

Антверпен, пристанищен град с 500 000 души население, предлага ясен пример за предимствата – и ограниченията – на легализацията. Местната полиция казва, че засиленият контрол в зоната за толерантност е помогнал да се намали свързаната с проституцията престъпност – включително трафикът на дрога, нападенията, изнасилванията, убийствата и вандализмът – с 44 % от 2001 до 2005 г. Легализацията също е донесла около 600 000 евро годишно под формата на данъчни постъпления за града.

Но дори и тук човешкият трафик продължава да съществува непосредствено извън зоната. Полицията казва, че нелегалните проститутки все още са много повече от легалните, като около една четвърт от тях са жертви на човешка търговия или работят за сводници. В Германия, групите за помощ твърдят, че там има три пъти повече нелегални, отколкото законно регистрирани проститутки. В Холандия само около 5 до 10 процента от проститутките плащат данъци, според Центъра за информация за проституцията в Амстердам.

Критиците твърдят, че предимствата не оправдават държавно-санкционираната поквара. „Места като Вила Тинто не са нищо друго освен конвейерни линии за секс, където жените биват третирани като месо за продажба“, казва Натали де Серкл, белгийска сенаторка от Брюксел. Тя иска Белгия да приеме шведския модел, който криминализира клиентите. В САЩ, където проституцията е незаконна, освен в части от Невада, администрацията на Буш твърди, че легализирането на проституцията ще насърчи трафика на хора. Преди няколко години Вашингтон предупреди чешкото правителство, което има процъфтяваща търговия с туристи, търсещи проститутки, че легализирането рискува да направи от държавата главен доставчик на проститутки.

Кварталът с червените фенери в Антверпен – познат под иметоSchipperskwartier, или квартал на моряците – е процъфтявал от 1300 години насам, благодарение на стотиците моряци, пристигащи в пристанището всяка седмица. През 1990-те години градът беше препълнен с нелегални бордеи. Насилствените престъпления бяха станали нещо обичайно, проститутките работеха в тесни, несигурни помещения, а 4000 коли обикаляха из квартала, според полицията. „Голяма част от града беше станал не-отивай-там зона“, казва Йорис Вилс, антверпенският граждански служител, който координира официалната политика по проституцията. „Трябваше да направим нещо.“

През 2001, социалистическото управление на града премахна всички бордеи в 14 от 17 улични отсечки, където се практикуваше търговия със секс. След това се започна регулация в оставащите три отсечки. Установени бяха строги правила, контролиращи всеки аспект на търговията, включително и минималния допустим размер на помещенията в бордеите. Проститутките плащат на притежателите не бордеи между 50 и 100 евро за да наемат витрините си за 12-часова работна смяна, но определят сами цените си и задържат за себе си печалбата. От своя страна притежателите на бордеи плащат на града годишен данък за проституция от около 2800 евро за всяка витрина, която притежават. В реалността обаче жените все още могат да попаднат под контрола на сводници, които прибират голяма част от приходите им.

Данъците помагат за поддържането на специална полицейска част по проституцията, състояща се от 12 души, която има собствен офис в сградата на Вила Тинто. Полицаите патрулират из зоната ден и нощ. Според белгийския закон проститутките трябва да са жителки на ЕС и не по-млади от 18 години. Ако групата намери момиче, което не е гражданин на ЕС или по-младо от тази възраст в някой от бордеите, той може да бъде затворен. Наскоро градът построи здравен център в зоната на червените фенери, предлагащ на проститутките безплатна и анонимна медицинска помощ, прегледи за СПИН и лечение на сексуално предавани болести.

Съветът също забрани карането на автомобили в зоната, от една страна предотвратявайки възможността проститутките да работят в коли, а от друга лишавайки клиентите от известна анонимност с надеждата, че това ще ги обезкуражи. Градът дори обсъжда поставянето на декоративни врати в зоната, за да я обозначи като туристическа атракция.

Франки де Конинк, 37-годишният притежател на Вила Тинто, разви до нова степен усилията на градския съвет. Бизнесът на неговото семейство, намиращ се в сънливото фламандско градче Велтем, се опитваше да премине от строителния и рециклиращия браншове към търговия с недвижимо имущество, когато той закупи един бивш склад за плодови сокове в Антверпен. Де Конинк възнамерявал да превърне сградата в модерен жилищен комплекс, но градските служители в Антверпен му казали, че един бордей ще бъде по-подходящ – като се има пред вид разположението на сградата в средата на квартала на проститутките. Отначало де Конинк се разтревожил за репутацията на семейното име, но после решил, че създаването на една красива и модерна сграда ще предизвика положително внимание. Той наел Кинзи, един известен белгийски дизайнер, който е създал мебелите за къщата на Брад Пит в Лос Анжелис, след като прочел в един от фламандските вестници, че Кинзи винаги си е мечтал да създаде бордей от висока класа.

Арне Кинзи бързо създал консултационен комитет от проститутки. Те го помолили да направи червено-черното неоново осветление на витрините по такъв начин, че то да прикрива физически недостатъци. Те също поискали специални наклонени огледала в коридорите, с чиято помощ да могат да преглеждат клиентите още докато те се разхождат из коридорите и така да преценяват дали да отворят витрините си за бизнес или не.

Полицията и градските власти предупредили господин де Конинк, че плановете му да създаде бордей с 51 стаи, най-големият в Антверпен, би могъл да направи вилата уязвима за сводници и нелегални проститутки, тъй като ще бъде трудно да се наблюдават толкова много витрини едновременно.

Той започнал да проучва технологиите за безопасност, използвани от научни лаборатории и военни съоръжения и така стигнал до идеята за използване на биометрични технологии при създаването на бордея. Освен това той прибавил още една мярка за сигурност: за да попречи на някоя от проститутките да отстъпи стаята си на нелегална колежка, той ги задължил да натискат с пръст сензорите в стаите на всеки час – в противен случай електричеството и отоплението автоматично се изключват. Той се съгласил и да плати част от разходите за полицейския офис в бордея, чиито стени също са боядисани в ярко червено. Господин де Конинк отказва да каже колко е инвестирал в сградата или да говори за печалбите си, но той възнамерява да отвори верига от бордеи в други европейски градове.

Госпожица Мес и други проститутки казват, че те ценят високотехнологичната безопасност. В случай на проблеми с клиенти тя може да натисне един бутон „паника“ близо до леглото си, който незабавно алармира полицията и включва мигаща червена светлина в контролното помещение. „В старите времена работех на едно място, където беше късмет, ако електричеството изобщо работеше, и постоянно се страхувах за живота си“, казва госпожица Мес, майка на две деца, добавяйки, че е преминала към проституцията от сервитьорство, тъй като парите са по-добри, а работното време – по-гъвкаво. „Ако ми се случи нещо и утре съм мъртва, технологията тук гарантира, че полицията ще знае коя съм аз.“ Преди да може да наеме помещение, госпожица Мес се е съгласила на три серии от биометрични измервания и е предала паспорта си на полицията.

Легалните проститутки обикновено изискват по-високи цени от нелегалните – една от причините, поради които нелегалните все още са в бизнеса. Госпожица Мес казва, че тя обикновено взема около сто евро за половин час с клиент – повече от два пъти повече, отколкото при нелегалните проститутки. В добри дни тя печели около 500, понякога дори 1000 евро. Нелегалните проститутки често трябва да обслужат два пъти повече клиенти, за да спечелят достатъчно и за своите сводници, някои от които изискват ежедневни плащания от 500 евро, според полицията.

Някои от десетките клиенти, които обикалят из квартала казват, че предпочитат да ходят в редовни бордеи като Вила Тинто, защото там е по-сигурно и по-хигиенично, но други избягват чистата атмосфера. Проституцията е изгубила табуто си до такава степен в зоната за толерантност, че клиентите редовно звънят по телефона в полицията и се оплакват, че не са доволни от една или друга законна проститутка и искат парите си обратно. „Ние им обясняваме, че това не е част от работата ни“ казва капитан Ян Пиефор, шеф на отдела за проституция.

Един скорошен нощен патрул на отдела илюстрира някои от предимствата и фрустрациите на градската борба с трафикантите. Патрулът тръгва от станцията във Вила Тинто, където офицерите проверяват няколко паспорта, за да се уверят, че проститутките са гражданки на ЕС и са на легална възраст.

Капитан Щефан Гийзенс, 36-годишен и ветеран на отдела с 11-годишен стаж, преглежда неоново-осветените витрини в квартала, изисквайки документи за самоличност от всяка проститутка, чието лице му изглежда непознато. Според една специална допълнителна разпоредба, направена от кмета, отделението може да проверява и разпитва всеки човек, който се намира в зоната. „Вместо да гледат на нас като на врагове, момичетата знаят, че ние сме там, за да им помагаме – и това прави по-лесно за нас да спечелим доверието им, така че да можем да предотвратяваме престъпленията“, казва Гийзенс.

Предишната нощ една млада унгарска проститутка, работеща в зоната за толерантност, беше доведена за разпит, след като е била пребита от сводника си. Дванайсет часа по-късно тя отново беше във витрината си. Хората от отдела се опитаха да я убедят, че трябва да подаде оплакване срещу сводника, но тя им отговори, че се страхува прекалено много. Полицията казва, че той я държи в една малка стаичка недалеч от работната й витрина. Но тъй като тя отказва да подаде оплакване, те не могат да направят нищо.

Светът извън зоната за толерантност е много по-различен. Взводът минава покрай 'T Keteltje, един бар чието име означава „Малкия котел“, без да влиза. Вътре, 15 млади жени в тесни фланелки седят на високи столчета пред бара. Това са новите работнички, ония с най-големи дългове за изплащане, на които се дава възможност за първа среща с клиентите. В задните помещения работят още десетки други – около полунощ в бара работят повече от 60 момичета и десетки мъже на всякаква възраст.

Полицията и социалните работници, специализиращи се в областта на търговията с хора, казват, че повечето жени в 'T Keteltje са нигерианки, наемани от по-стари жени-сводници, които плащат на вербовчиците в Нигерия по около 15 000 евро за всяко момиче. Всяко от момичетата обикновено работи по две години в бара, за да може да изплати ония 25 000 евро, които дължи, за да спечели свободата си. Ако дългът не е изплатен, вербовчиците заплашват семейството й в Нигерия. Собственикът на бара отказа да коментира по въпроса дали в бара се практикува проституция или не.

На тавана на бара са монтирани 16 камери, които според полицията се използват, за да бъдат заснемани клиентите с цел да се установи дали те са полицейски шпиони. Служителите в бара казват, че те са монтирани заради сигурността и за да гарантират, че момичетата не крадат от клиентите.

Капитан Пиефор казва, че дори с увеличените си пълномощия той не може да затвори бара – макар че отделът го е проверявал често – защото сексът се извършва извън сградата.

Франк Кул, социален работник, който раздава безплатни кондоми в бара, казва, че много от момичетата споделят с него, че не биха работили като проститутки, но че стоте евро, които те получават от всеки клиент, са далеч повече от всичко, което те могат да спечелят в продължение на месеци в Нигерия. „Повечето от момичетата, които идват тук, знаят в какво се замесват“, казва той. „Някои от тях имат университетски дипломи, но те все пак виждат в това единствения начин да се измъкнат от бедността.“

Източник

ДАН БИЛЕФСКИ

Дан Билефски е кореспондент на New York Times и International Herald Tribune за централна и източна Европа. Преди това той е работил като финансов репортер за Wall Street Journal.

Незапочнат дневник на един социален работник – Част III

Автор: Албена Прокопиева

Думата ми е за простите, азбучни истини от нашия живот. За онези кратки, разпръснати мигове, които могат да придадат нов смисъл и неочаквано очарование на връзката между двама души, наречена семейство. Някога, преди 1989 година то беше „основната клетка на обществото“. Днес според енциклопедичния речник по социология „семейството е относително устойчива малка група включваща родителите и техните несемейни деца“. Кратко, точно, ясно. Всъщност то е историята, която стои зад иначе претенциозното ми заглавие. История за един мъж и една жена, история за хармонията на обикновените неща.

Те живеят като нас, на първия етаж в стандартната осеметажна панелка, но не искат да споменавам имената им. Минали са през десетки рентгенови снимки, но нямат снимки, освен в личните документи. Не са по-различни от другите хора край тях, но смятат себе си за такива, защото са намерили върха на триъгълника и не са разсипали двете капки олио от лъжицата. Те са просто Тя и Той, Жената и Мъжът.

Жената: „Ние бяхме симпатична двойка, така поне казваха всички на сватбата ни. И ни завиждаха. Двадесет и пет-шест годишни, привлекателни, силно влюбени и горди с напредничавите си възгледи за брака, за любовта, за планирането на децата. Събрахме се под един покрив с обещанието да живеем точно толкова свободно и спокойно, колкото и когато живеехме сами в студентските си тавани. Казвахме си, че ще бъдем като две птици в едно гнездо – заедно ще го слепим от сламки и кал, но всеки ще лети по свои орбити. Имахме си наша клетва, че няма да се задушаваме в eснафското чувство на собственост, че никое човешко същество не може да бъде принадлежност на друго.

Мъжът: Живеехме в София. Бяхме с модерни разбирания. Не помня точно къде из икономическата социология ни беше попаднала една теория за брачните взаимоотношения, които са „връх на триъгълник“ с основа отсечката между двете позиции – моята и нейната. Двете позиции имат обща точка в средата на отсечката, но ако заедно извървят нелинейния път до третата, обща позиция – върха на триъгълника, значи всеки се е издигнал над старото „себе си“ и новата позиция не е компромис, а разумно постижение. Нещо такова беше. И ние ентусиазирано защитавахме тази постановка на приятелски сбирки..

Жената: …И не бързахме с децата, изпробвахме приложимостта на теорията, че от време на време брачният стереотип трябва да се поизменя, да си поизтупва от праха на ежедневието. Аз излизах със стари приятели, той нямаше възражения, самият той излизаше с колежките от женския си колектив. И най-важното – вярвахме, че проявите на ревност са недопустими. Вярвахме, че не ревнуваме. Оттук назад като погледна- вярвахме си, че вярваме – това е най-точния израз...До оня фатален следобед..Той каза, че голямата му ученическа любов Наталия се обадила да поиска помощ, че звучала разстроено. Очакваше пълно разбиране от моя страна за предстоящата среща. „Това е в реда на нещата, нали, в името на старото приятелство?“… Как можех да кажа, че цяла кошница змии бях плъзнали за миг в душата ми. Минутите се изнизваха в празното пространство, което трябваше да изразява моето разбиращо отношение. Станаха часове, а часовете докараха следващия ден..От моите гръмки фрази и теории нямаше помен. Самонавивах се, че сигурно е родила поне две деца и изглежда надебеляла, загрубяла, може би... Въображението ми беше реалистично-услужливо – виждах разплаканото и лице, скрито в косите му. Сякаш за пръв път забелязвах колко са очарователни къдриците му. Всекидневието ми беше изиграло коварен номер – докато съм декларирала, че партньорът не е даденост, той се беше станал точно моя даденост. И досега не зная кой дявол ме накара да тръгна да го следя. Сигурно същият, дето ми нашепваше, че когато сключвахме нашия брак служителката произнасяше – „В добро и зло, в радост и мъка, докато смъртта ви раздели...“ Сигурно същият, дето ме ослепи да не видя червения светофар и трамвая.

Мъжът: Чаках я дни наред да излезе от реанимация. Никакво значение нямаше, че ще остане завинаги в инвалидна количка, исках само да отвори очи. Повтарях „Върни се, върни се, виж как са цъфнали дърветата...“ и откривах в едни тъй обикновени думи дълбочина и смисъл, каквито кой знае защо ние с нея не бяхме долавяли преди. И ето вече 27 години, откакто тя се върна при мен, а ние се върнахме в Търново. Почти 10 хиляди дни, в които разбрахме, че често сме готови по-скоро да приемем чужди за нас хора с техните недостатъци и грешки, отколкото онези, с които споделяме живота си, че магията на взаимността се ражда дори в една капка роса – когато седим тримата: аз, тя и инвалидната количка, и се вглеждаме в нея, капчицата обикновена вода. Четем много – особено тя, после си разказваме прочетеното. Любимата ни история е за простите неща, които ни правят щастливи: „Един баща изпратил сина си при най-големия мъдрещ на света, да научи тайната на щастието. Младежът пристигнал в двореца, обяснил за какво е дошъл. Мъдрецът бил зает, но предложил на младежа, докато чака да се разходи и види красотите на палата. Имал едно условие- да обикаля из двореца само ако носи в ръка лъжица с две капки олио. И да не го разлива! Младежът обиколил всички зали и след три часа се върнал с двете капки олио в лъжицата. Мъдрецът попитал дали е видял великолепните градини, отнели на градинаря десет години, за да ги създаде. Попитал за статуите, за картините. – Не! – отговорил младежът. – Внимавах да не разлея капките олио! – Обиколи тогава пак двореца, но виж всичко!. Този път младият човек разгледал всичко, но с ужас забелязал, че е разлял капките олио в лъжицата. – Ето в това е смисълът на щастието – казал Мъдрецът. Да съумееш хем да се насладиш на прелестите на света край теб, хем да не забравяш и за двете капки олио в лъжицата...

Жената, смеейки се: Вече 27 години не разливаме двете капки олио. Сега не защитаваме теории за хармонията в брака. Сега живеем в нея. До мен стои най-невероятният човек на света. Сигурно няма да ми повярвате, но оттук, от моята стая, той ме научи как да мина през улицата, да стигна до него и до съзнанието какво е той за мен. Няма връзка даденост, няма изградено завинаги гнездо или семейство. Всяка връзка е нашето решение – буквално всеки ден, всеки час и миг, да сме заедно. Точно с този човек. Аз съм на 52 години и през половината от тях прикована тук. Всяка минута от тях – осмислена благодарение на него. И всяка минута отново решавам, че искам да съм с него и да носим лъжицата с олио.

Влязох в този дом за стандартната социална анкета. Не написах и ред. Тръгнах си с желанието да превърна тяхната история в някакво много важно послание. После оставих на листа само техните думи, така, както ги произнасяха те, потопени в недостъпна за мен хармония. В друг свят. Каквото и да напиша, ще бъде излишно.

АЛБЕНА ПРОКОПИЕВА

Албена Прокопиева е завършила българска филология, а после социални дейности. В момента  тя работи като социален работник в България, където, по собствените ѝ думи, „е моето място“.

Коментари (3)

- 08-10-2008|Unregistered|Guest User

Albena Prokopieva stana edin ot ljubimite mi avtori blagodarenie na Liberalen Pregled. Blagodarya vi che mi pomognahte da ya otkrija. Mnogo silno, mnogo krasivo pero. Pozdravleniya

- 18-10-2008|Unregistered|Guest User

Албена, ти си просто страхотна! А след като човек прочете това , което си писала , никога не успява да го забрави /или поне аз не успявам да го забравя/

- 15-11-2008|Unregistered|Гост

Не знам ззащо се сещам за един сръбски художник?!?

Казваше той, че за малкия ум светът е безкрайно голям

Такива, такива бяха радостите

Автор: Джордж Оруел

Скоро след като пристигнах в Кросгейтс (не веднага, но след една или две седмици, точно когато изглеждаше, че започвам да свиквам с ежедневието на училищния живот) аз започнах да подмокрям леглото си. Бях на осем години, така че това беше завръщане назад към една привичка, която бях надраснал най-малко четири години преди това.

В наше време, струва ми се, напикаването в леглото при такива обстоятелства е нещо, което се подразбира от само себе си. То е нормална реакция у децата, които са били преместени от къщи на някакво чуждо място. В онези дни обаче на това се гледаше като на отвратително престъпление, което детето е извършило нарочно и чието единствено подходящо лечение е боят. Самият аз не се нуждаех от това да ми казват, че това е престъпление. Нощ след нощ аз се молех, с непозната от по-раншните ми молитви жар: „Моля те, Боже, не ме оставяй да се напишкам в леглото! О, моля те, Боже, не ме оставяй да се напишкам в леглото!“, но разликата беше незначителна. През някои нощи това се случваше, през други – не. То не беше въпрос на свободна воля, на съзнание. Собствено казано, това не беше нещо, извършвано от мен: аз просто се събуждах сутринта и откривах, че чаршафите са мокри.

След второто или трето нарушение бях предупреден, че следващия път ще трябва да ме бият, но получих предупреждението по един любопитно заобиколен начин. Един следобед, докато излизахме от столовата след чая, госпожа Симпсън, жената на директора, седеше до една от масите, разговаряйки с една госпожа, за която не знаех нищо, освен че е на посещение в училището. Това беше една заплашителна, доста мъжкарски-изглеждаща личност, облечена в костюм за езда или нещо, което аз сметнах за костюм за езда. Тъкмо излизах, когато госпожа Симпсън ме повика обратно, сякаш за да ме представи на посетителката.

Госпожа Симпсън беше наричана от учениците Бинго – и аз ще я наричам с това име, тъй като рядко мисля за нея с друго име. (Официално обаче тя беше наричана Мам, вероятно съкращение от „Ма(д)ам“, използвано от учениците в обществените училища като обръщение към жените на директорите.) Тя беше набита, квадратно скроена жена с червени бузи, шапка на главата, гъсти вежди и изпълнени с подозрение очи. Макар че през голяма част от времето тя беше изпълнена от фалшива сърдечност, прикотквайки ни с мъжки приказки („Стéгни се, юнак!“, и така нататък), използвайки даже малките ни имена, очите й никога не губеха своя загрижен, обвиняващ вид. Беше много трудно да я гледаш в очите без да се чувстваш виновен, дори и когато действително не си виновен за нищо.

„Ето тука едно момченце“, каза Бинго, посочвайки ме пред непознатата жена, „което подмокря леглото си всяка нощ. Знаеш ли какво ще направя, ако отново подмокриш леглото си?“, добави тя, обръщайки се към мен. „Ще изпратя шестата форма да те набие.“

Странната госпожа се престори, че е невъобразимо шокирана и възкликна „Така си и знаех!“. И тук се случи едно от ония диви, почти сомнамбулски недоразумения, които са част от ежедневието на детството. „Шестата форма“ беше група от по-големи момчета, избрани като притежаващи „характер“ и упълномощени да бият по-малките. Аз още не знаех за тяхното съществуване и вместо „шестата форма“ (Sixth Form) разбрах „госпожа Форма“ (Mrs. Form).Разбрах го така, все едно че се отнася до странната госпожа – тоест помислих, че името й е „госпожа Форма“. Името звучи невероятно, но едно дете не може да прецени такива неща – и така аз помислих, че тя ще бъде изпратена, за да ме бие. Не ми се стори никак странно, че тази задача трябва да бъде поверена на един случаен посетител, не свързан с училището. Просто приех, че „госпожа Форма“ е някаква строга възпитателка, която с удоволствие бие хора (по някакъв начин външният й вид говореше за нещо такова) и веднага си представих ужасяващата картина за това как тя идва по този повод, облечена в пълна ездаческа униформа и въоръжена с камшик. И до днес мога да си припомня как почти припадах от срам, докато стоях пред двете жени – едно много малко, кръглолико момче в къси кадифени панталонки. Не можех да говоря. Имах чувството, че ще умра ако „госпожа Форма” трябва да ме набие. Но доминиращото чувство не беше страх или даже негодувание: то беше просто срам, защото още един човек, при това жена, беше узнала за моето отвратително нарушение.

Малко по-късно, вече не си спомням как, аз узнах, че всъщност не „госпожа Форма“ е онази, която извършва биенето. Не мога да си спомня дали още същата нощ отново подмокрих леглото си, но във всеки случай го подмокрих много скоро. О, отчаянието, чувството за жестока несправедливост, да се събудя отново между мокрите чаршафи след всичките ми молитви и твърдата решителност! Мрачната, подобна на статуя сестра, на име Дафне, пристигна в общежитието специално за да провери леглото ми. Тя смъкна чаршафите, изправи се и страховитите думи се пророниха от устата й като гръмотевичен трясък:

„Представи се на директора след закуска!“

Не знам колко пъти съм слушал тази фраза през ранните години в Кросгейтс. Само много рядко тя означаваше нещо друго освен бой. Думите винаги прозвучаваха някак зловещо в ушите ми, като заглушени барабани или думите на смъртна присъда.

Когато пристигнах, за да се представя, Бинго се занимаваше с нещо на дългата блестяща маса в чакалнята пред кабинета. Неспокойните й очи ме прегледаха внимателно докато минавах покрай нея. В кабинета господин Симпсън, наречен Сим, ме очакваше. Сим беше мъж със закръглени рамене, изглеждащ учудващо глуповато, не особено голям, но с тромава походка, с пълничко лице като на пораснало бебе и с добро чувство за хумор. Той разбира се знаеше защо са ме пратили при него и вече беше извадил от шкафа къса ездаческа пръчка с дръжка от кост, но една важна част от наказанието се състоеше в това, че човек трябваше да произнесе прегрешението си сам, със собствените си устни. Когато бях казал каквото имах за казване, той произнесе едно кратко, но помпозно мъмрене, след това ме сграбчи за врата, наведе ме и започна да ме бие с пръчката. Той имаше навика да продължава лекцията докато те пердаши и аз си спомням думите „мръсно малко момче“, сипещи се заедно с ударите. Боят не ми причини болка (може би, защото това беше за пръв път, той не удряше много силно) и когато излязох се чувствах много по-добре. Фактът, че от боя не ме болеше беше един вид победа и това постепенно изтри срама от подмокрянето на леглото. Аз бях дори достатъчно непредпазлив да се усмихвам широко. Няколко малки момчета се мотаеха наоколо из коридора пред чакалнята.

„Яде ли пръчката?“

„Не ме болеше“, казах аз гордо.

Бинго беше чула всичко. Тозчас гласът й ме застигна изотзад, с крясък:

„Ела тук! Веднага ела тук! Какво каза?“

„Казах, че не ме болеше“, заекнах аз.

„Как се осмеляваш да кажеш нещо такова? Значи си мислиш, че трябва да говориш така, а? Влез и се представи отново!“

Тоя път Сим ме наложи сериозно. Той продължи толкова дълго, че се уплаших здраво – около пет минути, струва ми се – и накрая счупи пръчката. Костената дръжка прелета през цялата стая.

„Видя ли какво ме накара да направя!“, каза той вбесено, държейки счупената пръчка.

Аз бях паднал в един стол, хленчейки тихо. Спомням си, че това беше единственият път в детството ми, когато един бой наистина ме беше довел до сълзи – и дори сега, достатъчно любопитно, аз плачех не от болка. Вторият бой също не беше ми причинил кой знае каква болка. Страхът и срамът, както изглежда, бяха ме анестезирали. Плачех отчасти защото разбирах, че това се очаква от мен, отчасти поради истинско разкаяние, но също и поради една дълбока скръб, която е част от детството и не е лесна за обясняване: едно чувство за изоставеност, самота и безпомощност, за това, че си заключен не само в един враждебен свят, но и в един свят на добро и зло, където правилата са такива, че всъщност за теб е невъзможно да ги спазваш.

Знаех, че подмокрянето на леглото е (а) нещо лошо и (б) нещо извън моя контрол. Вторият факт беше нещо, което осъзнавах лично, а първият не поставях под съмнение. Беше възможно, значи, да се извърши грях без човек да знае, че го е извършил, без да е искал да го извърши и без да е в състояние да го избегне. Грехът не беше непременно нещо, което човек извършва: той можеше да бъде и нещо, което му се е случило. Не искам да твърдя, че тази идея беше просветнала в мисълта ми като нещо напълно ново, точно в този момент, под ударите на пръчката: сигурно съм я предусещал и преди да бях заминал от къщи, защото ранното ми детство не беше съвсем щастливо. Но във всеки случай това беше големият, траен урок от детството ми: че се намирам в свят, в който за мен е невъзможно да бъда добър. И двойният пердах беше повратна точка, защото за пръв път той ми показа ясно грубостта на средата, в която бях захвърлен. Животът беше по-ужасен, а аз бях по-лош, отколкото бях си представял. Във всеки случай, докато седях на ръба на един от столовете в кабинета на Сим, без да имам дори самообладанието да стана докато той беснееше срещу мен, изпитвах усещане за срам, глупост и слабост, каквито не си спомням да съм изпитвал преди това.

Общо взето, спомените ни за който и да било период от живота би трябвало по необходимост да отслабват докато се отдалечаваме от тях. Човек непрекъснато научава нови факти – и старите би трябвало да изпадат, за да направят място за новите. На двайсет години бих могъл да напиша историята на училищните си дни с точност, която днес би била напълно невъзможна. Но може да се случи и така, че спомените ни се изострят след дълъг период от време, защото човек гледа към миналото със свежи очи и може да изолира – или изобщо да забележи – факти, които преди това са съществували безразлично сред масата от останалите. Тук има две неща, които в определен смисъл аз си спомнях, но които съвсем доскоро не ми се струваха странни или интересни. Едното е, че вторият бой ми се струваше справедливо и разумно наказание. Да получиш един бой, а след това още един, много по-жесток, защото си бил така глупав да покажеш, че от първия не те е заболяло – това беше нещо напълно естествено. Боговете са ревниви – и когато човек е имал късмет, той трябва да го крие. Другото нещо е, че възприех счупената ездаческа пръчка като мое собствено престъпление. Още си спомням чувството, когато видях лежащата на пода пръчка – чувството, че съм извършил нещо невъзпитано и неловко, че съм опропастил един скъп предмет. Аз бях го счупил: така ми беше казал Сим и така го повярвах. Това приемане на вината е лежало незабелязано в паметта ми в продължение на двадесет или тридесет години.

Толкова за епизода с подмокрянето на леглото. Но тук има още нещо, което трябва да бъде отбелязано. Това е, че не подмокрих леглото си отново – впрочем, подмокрих го само още веднъж, и получих нов бой, след което неприятностите свършиха. Така че може би това варварско лекарство наистина функционира, макар и на прекалено тежка цена, в което не се съмнявам.

Всичко това беше преди тридесет и повече години. Въпросът е: преминава ли и днес  през същите преживявания едно дете в училище?

Единственият честен отговор, струва ми се, е че ние не знаем със сигурност. Разбира се, очевидно е, че днешното отношение към възпитанието е много по-хуманно и здравомислещо от онова в миналото. Снобизмът, който беше съставна част от моето собствено образование би бил почти немислим днес, защото обществото, което беше го подхранвало, вече е мъртво. Спомням си един разговор, който трябва да се е случил около година преди да напусна Кросгейтс. Едно момче от Русия, едро и русокосо, една година по-голямо от мен, ме разпитваше.

„Колко получава баща ти годишно?“

Казах му колко мислех, че е, прибавяйки няколкостотин, за да направя цифрата по-добре звучаща. Руското момче, спретнато в навиците си, извади молив и малко тефтерче и започна да смята.

„Моят баща има повече от двеста пъти повече пари от твоя“, обяви той с един вид развеселено презрение.

Това беше в 1915. Какво ли се е случило с всички тия пари няколко години по-късно, чудя се? И още повече се чудя, дали разговори като този се случват и в днешните прогимназии?

Ясно е, че има огромни промени във външния вид, едно общо нарастване на „просветеността“, дори сред обикновените, не мислещи хора от средната класа. Религиозната вяра, например, е до голяма степен изчезнала, повличайки със себе си и други видове глупости. Предполагам, че много малко хора днес казват на децата си, че ако мастурбират, те ще свършат в лудницата. Боят също е дискредитиран и дори не се практикува повече в множество училища. Нито пък на недохранването на децата се гледа като на нормално, почти похвално нещо. Никой днес не би започнал открито да дава на учениците толкова малко храна колкото е възможно, или пък да им казва, че е полезно да се става от масата толкова гладен, колкото и преди ядене. Целият статус на децата се е подобрил, отчасти защото те вече не са толкова многобройни. И разпространението на дори малко психологически познания направи по-трудно за родителите и учителите да дават воля на собствените си заблуждения в името на дисциплината. Ето тук един пример, който се е случил не на мен лично, но на някого, за когото мога да гарантирам, и то по наше време. Едно малко момиче, дъщеря на свещеник, продължавало да подмокря леглото си на възраст, в която отдавна би трябвало да е престанало да прави такива неща. За да я накаже за това ужасно прегрешение, баща й я завел на голямо градинско увеселение, представяйки я пред цялата компания като момиче, което подмокря леглото си: и за да подчертае нейната лошотия, той предварително намазал лицето й с черно. Не искам да кажа, че Бинго и Сим биха извършили нещо точно такова, но предполагам, че то едва ли би ги изненадало. В края на краищата, нещата наистина се променят. И все пак –!

Въпросът е не в това дали момчетата все още биват пристягани в колосани яки в неделя, или им се разправя, че бебетата се носят от щъркелите. Този вид неща са свършили, несъмнено. Истинският въпрос е дали все още е нормално за едно дете в училище да живее в продължение на години сред ирационален терор и сомнамбулски недоразумения. И тук човек се изправя пред много голямата трудност да не знае какво точно чувства и мисли едно дете. Едно дете, което изглежда разумно щастливо, може да изпитва ужаси, които то не може или не иска да разкрие. То живее в един вид чужд, подводен свят, където ние можем да проникнем само чрез спомени или гадаене. Нашата главна нишка е фактът, че някога и ние самите сме били деца, и че много хора изглежда забравят атмосферата на собственото си детство почти напълно. Помислете си например за ненужните мъчения, които хората ще наложат на едно дете, изпращайки го в училище в дрехи с погрешен стил – и отказвайки да разберат, че това има значение! За неща от този вид едно дете понякога ще изрази протест, но през голяма част от времето поведението му ще е чисто укриване. Да не разкриваме истинските си чувства пред възрастните изглежда е инстинктивна реакция от седем- или осемгодишна възраст нататък. Дори привързаността, която човек изпитва към едно дете, желанието да го закриля и да се грижи за него, е причина за недоразумения. Човек може да обича едно дете, може би дори по-силно, отколкото може да обича друг възрастен, но много бързо приема за дадено, че детето изпитва обич от своя страна. Гледайки назад към собственото си детство, след като ранните години бяха отминали, не вярвам някога да съм изпитвал любов към някой възрастен, освен майка ми – и дори на нея не се доверявах, в смисъл че срамежливостта ме караше да скривам повечето от истинските си чувства от нея. Любовта, спонтанната, неопределена емоция на любовта, беше нещо, което можех да изпитвам единствено към хора, които бяха млади. Към хората, които бяха „стари“ – и аз си спомням, че за едно дете „стар“ означава всеки, който е над тридесет, може би дори над двадесет и пет години – аз можех да изпитвам почит, уважение, възхищение или разкаяние, но изглеждаше, че от тях ме разделя едно було от страх и свенливост, смесени с физическа антипатия. Хората са прекомерно готови да забравят физическата отдалеченост на детето от възрастния. Огромният ръст на възрастните, техните неизящни, груби тела, тяхната твърда и сбръчкана кожа, големите им отпуснати клепачи, жълтите им зъби, както и миризмите на остарели дрехи, бира, пот и тютюн, които се излъчват от тях във всеки момент! Част от причината за грозотата на възрастните, през очите не едно дете, е в това, че детето обикновено гледа нагоре, а само малко лица изглеждат особено добре, когато са гледани отдолу. Освен това, бидейки свежо и без петна, детето има невъзможно високи стандарти по въпросите на кожата, зъбите и тена. Но най-голямата от всички бариери е детското неразбиране на възрастта. Едно дете едва ли може да си представи живота отвъд тридесет – и когато преценява възрастта на хората то прави фантастични грешки. То ще мисли, че някой човек на двадесет и пет години е на четиридесет, че човек на четиридесет е на шестдесет и пет, и така нататък. Например когато аз се влюбих в Елзи, аз мислех, че тя е пораснал човек. Срещнах я отново, когато бях на тринадесет, а тя трябва да е била на двадесет и три; сега тя ми се струваше жена на средна възраст, малко след най-добрите си години. А детето мисли за остаряването като за някакво почти неприлично бедствие, което по някаква мистериозна причина никога няма да се случи на самото него. Всички, които са задминали тридесетгодишна възраст са безрадостни гротески, вечно нервничещи за незначителни неща и продължаващи да живеят без да имат, доколкото детето е способно да види, нищо за което да си струва да се живее. Само детският живот е реален живот. Директорът, който си въобразява, че е обичан и посрещан с доверие от своите момчета всъщност бива имитиран и осмиван зад гърба си. Един възрастен, който не изглежда опасен, почти винаги изглежда смешен.

Правя тези обобщения въз основа на онова, което мога да си спомня от собственото си детство. Колкото и измамна да е паметта, тя все пак ми се струва главното средство, с което разполагаме, за да разберем как функционира мисълта на детето. Само чрез възстановяването на собствените си спомени ние можем да разберем колко невероятно изкривена е детската представа за света. Помислете за това например. Как би изглеждал Кросгейтс за мен сега, ако бих могъл да се върна обратно, на сегашната си възраст, и да го видя такъв, какъвто беше в 1915? Какво да мисля за Бинго и Сим, онези ужасни, всемогъщи чудовища? Аз сигурно ще ги видя като двама глупави, повърхностни, неефективни хора, старателно катерещи се по една социална стълба, която всеки мислещ човек би видял като стояща на ръба на колапса. Не бих бил уплашен от тях повече, отколкото бих бил от някоя домашна мишка. Нещо повече, в онези дни те ми изглеждаха фантастично стари, докато – макар и да не съм сигурен в това – предполагам, че те трябва да са били малко по-млади, отколкото съм аз сега. А как би изглеждал Джон Хол, с неговите ръце на ковач и червеното му, подигравателно лице? Просто едно мърляво малко момче, почти неразличимо от стотиците други мърляви малки момчета. Двата набори от факти могат да лежат едни до други в съзнанието ми, защото те просто са собствените ми спомени. Но би било много трудно за мен да погледна през очите на някое друго дете, освен чрез напрягане на въображението, което може да ме изведе на напълно погрешно място. Детето и възрастният живеят в различни светове. Ако това е така, ние не можем да бъдем сигурни, че училището, във всеки случай пансионното училище, все още не е за множество деца онова ужасно преживяване, което то беше за мен. Да оставим настрана Бог, латинския и пръчката, но класовите различия и сексуалните табута, страхът, омразата, снобизмът и недоразуменията все още може би са там. Сигурно е очевидно, че моите собствени неприятности са се дължали на липсата на каквото и да било усещане за пропорция или вероятност. Това ме караше да приемам грубости и да вярвам в абсурди, както и да страдам от неща, които всъщност не са имали никакво значение. Не е достатъчно да се каже, че съм бил „глупав“ и че е трябвало „да знам повече“. Погледнете назад към собственото си детство и си помислете за глупостите, в които сте вярвали или тривиалностите, които са ви карали да страдате. Разбира се, собственият ми случай си имаше своите вариации, но по същество той беше същият като при безброй много други момчета. Слабостта на детето се състои в това, че то започва с празна страница. То нито разбира, нито поставя под въпрос обществото, в което живее – и поради лековерието му други хора могат да го обработват, изпълвайки го с усещане за малоценност и страх от нарушаването на мистериозни, ужасяващи закони. Може би всичко, което ми се случи в Кросгейтс, би могло да се случи и в най-„просветеното“ училище, макар и в по-меки форми. В едно обаче аз се чувствам доста сигурен – и това е, че пансионните училища са по-лоши от дневните. Едно дете има по-добър шанс, когато светилището на дома му е близо до него. И аз мисля, че характерните недостатъци на английските горни и средни класи може би отчасти се дължат на практиката, всеобща до скоро време, да се изпращат децата далеч от къщи на възраст девет, осен или дори седем години.

Никога не съм бил отново в Кросгейтс. Всъщност едва през последното десетилетие аз започнах да мисля истински за училищните си години, колкото и живо да са ме преследвали спомените за тях. Днес, струва ми се, би ме впечатлило много слабо да видя мястото отново, ако то изобщо съществува. И ако пак влезех вътре и поемех отново мастиления прашен мирис на голямата класна стая, паркетиновата миризма на капелата, задушния мирис на плувния салон и студеното зловоние на тоалетните, то сигурно бих почувствал само онова, което човек неизбежно чувства при посещението на която и да било сцена от детството: колко малко е станало всичко и колко ужасно е собственото ми влошаване!

май 1947

Източник

ДЖОРДЖ ОРУЕЛ

Джордж Оруел е литературният псевдоним на Ерик Артър Блеър (1903–1950) – един от най-влиятелните британски писатели, критици и политически коментатори на 20-ти век. Той е най-известен с двете си книги, критикуващи тоталитаризма изобщо (1984) и Сталинизма конкретно (Фермата на животните), които пише и публикува към края на живота си.

Коментари (2)

- 07-10-2008|Unregistered|Златко  - Детството ...

В момента, след около шест часа превод, съм прекалено уморен, за да пиша нещо по-сериозно, но силното усещане за вътрешен гъдел, за един вид потиснато възклицание: „Боже, колко добре познато ми е всичко това!“ ме кара да мисля, че този текст няма да ме остави на мира така лесно. Детството, с всичките му – уж мили, уж глупави – терзания и болки. Детството, което започва да ни преследва все по-упорито, колкото повече напредват годините. Детството, завръщането към което ни кара да разбираме, че много от изборите в живота ни вече са били предначертани още някъде там – в сладостно-мътните времена на „покажи ми твоето, за да ти покажа моето“. Детството, което, вместо да ни напуска, започва да ни язди все по-силно и по-безмилостно, с всеки отминаващ ден. Детството, което само изглежда като начало ... Детството, от което няма спасение.

- 07-10-2008|Unregistered|Росица Борковски  - Детството

Златко, благодаря за превода на тоя силен текст.

От всичко най-много ме удивлява как като деца приемаме всичко за нормално - и прекрасното, и уродливото. Какво е това чудовищно доверие към света на възрастните! Не знам дали "доверие" е точната дума, може и да е "незнание" или пък "невинност". И особено отношението към "справедливостта" на наказанията. Как лесно децата се приемат за виновни (дори когато външно отричат), за лоши ...

Възходът на мюсюлманските терористи

Автор: Мализ Рутвен

1.

В Лондон осем мъже – всички те британски поданици – са в момента подсъдими по обвинения в предполагаема конспирация за взривяването на седем самолети по време на трансатлантически полети, чрез използване на течни експлозиви, маскирани като безалкохолни напитки. Според обвинението те биха могли да убият 1 500 души, почти половината от броя на онези, които умряха по време на атаките от 11 септември. Вниманието на хората от охраната в летището трябвало да бъде отвлечено от „мръсни“ списания в багажа на предполагаемите атентатори-самоубийци – един чудесен пример за джихад-чрез-порнография, борбата срещу неверния Запад чрез собствените му похотливи навици.

В едно видео-послание, предназначено за посмъртно разпространение, един от бъдещите мъченици се кара на хората във Великобритания за апатията им към политиките на тяхното правителство в Ирак и Афганистан:

„Това е отмъщение за действията на САЩ в мюсюлманските страни, както и на техните съучастници като британците и евреите … Повечето от вас [са] прекалено заети … с гледане на Home and Away и EastEnders [популярни телевизионни сериали], с мърморене за световното първенство, с пиене на алкохол, за да си дават грижа за нещо друго … Аз знам, защото идвам от там.“

Кои са силите, които карат млади мъже като тези да извършват масови убийства? Този въпрос бива разглеждан от различни перспективи в книгите, които се представят тук.

Един убедителен анализ се предлага от Марк Сейджмън, съдебен психиатър и консултант на правителството на САЩ, в книгата Джихад без ръководство: терористичните мрежи в двадесет и първи век. След като е изследвал около петстотин индивидуални случая, използвайки „обществено достъпни“ данни от съдебни процедури, медийни репортажи, академични писания и различни материали от Интернет, Сейджмън се концентрира върху онова, което нарича „средната линия“. Това са социалните мрежи и интелектуални среди, в които според сведенията са действали подсъдимите от различни терористични процеси. Противно на широко разпространения възглед, той открива, че те не се различават от обикновените си сънародници чрез някаква крайна омраза срещу Запада:

„Всъщност е много трудно да се убедят хората да пожертват живота си, само защото те мразят някаква цел … Напротив, изглежда, че е много по-обичайно човек да се пожертва за някаква положителна цел като любов, репутация или слава.“

Една разпространена тема обаче беше онази за географското преместване[268]. Много голяма част от изследваните – 84 процента – принадлежат към мюсюлмански диаспори, като мнозинството от тях се присъединява към глобалните ислямски терористки движения в страни, в които те не са израснали. Хамбургската група, която предостави водачите на 11 септември, е типична за този по-широк образец: това бяха близкоизточни студенти в Германия, които пътуваха до Афганистан, за да се присъединят към борбата срещу Америка.

Сейджмън проследява внимателно семейните връзки, като около една пета от участниците имат тесни семейни връзки с други глобални ислямски активисти. Неговата гледна точка е силно подкрепена от Билвер Синг в Талибанизацията на югоизточна Азия, едно изследване на джихадистки групи в тази част на света. Синг вижда в роднинството един жизнено важен елемент при създаването на ал-Джамаат ал-Исламия – организацията, отговорна за бомбените атентати в нощните клубове в Бали през октомври 2002. Хората, които формират една терористична група, трябва да се познават и да си имат доверие. В повечето мюсюлмански общества именно роднинството, а не споделените идеологически ценности, е онова, което създава отношения на доверие.

Макар и набирани сред професионалните средни класи, терористите и „желаещите“, изследвани от Сейджмън, не са набожни интелектуалци, които могат да бъдат убедени – или разубедени – чрез религиозни аргументи. Повечето от тях – особено принадлежащите към по-младото поколение на „третата вълна“ от ислямски тероризъм – са по-зле образовани от предишните поколения, особено по религиозни въпроси. Всъщност той допуска, че именно това невежество допринася за податливостта им към екстремизма. Сейджмън пише:

„Подсъдимите в терористките процеси по света не биха били впечатлени от някакво тълкование на Корана. Те просто биха били отегчени и не биха слушали.“

По мнението на Сейджмън привлекателността на Джихада е не толкова тясно религиозна, колкото широко-романтична и съзвучна със стремежите на младежта навсякъде по света. Младите мароканци, с които той е говорил пред джамията, която са посещавали извършителите на взривовете в Мадрид, са приравнявали Осама бин Ладен с футболната звезда, от която се възхищавали най-много. Техните утопични аспирации са вдъхновени колкото от идеология, толкова и от иконография. Образите на Шейх Осама, богатият строителен инженер, както и на главния му заместник Ейман ал-Зауахири, някога обещаващ млад лекар от елитно семейство в Кайро – изпращат мощни послания към млади хора, много отдалечени от мрачните реалности на племенния Уазиристан[269].

Както Омар Саги, учен в политологическия институт в Париж, посочва във въведението към Алкайда в собствените й думи (един подбор от писания и послания на Алкайда, направен от университета Харвард), първото появяване на бин Ладен след 11 септември – облечен в афганистанско одеяние и седнал с кръстосани крака пред входа на една пещера – изпраща мощно послание към мюсюлманската Умма, или световна общност, чрез един „психо-акустичен балон … летящ като газ из кибер-пространството“:

„Предизвикателството, което той отправи към Америка, като аскет, лишен от всякакви светски богатства и криещ се из голите планини на Афганистан, беше подсилено от зеещия пролом, който – както самият той подчерта с удоволствие – го разделя от хищническия разкош на Съединените Щати.“

Пещерата притежава мощен психологически резонанс: пророкът Мохамед е получил първото си откровение в пещера, а след бягството си от Мека към Медина се е крил в друга пещера.

Всичко това разбира се не означава, че новият джихад е лишен от теологическо съдържание. Сборниците, издадени от Харвард и Рътлидж (издатели на Саид Кутб – Избрано), уместно свързват новия джихад с идеите на неговите основатели и обвързването на тези идеи с класически източници.

2.

Днес е широко прието, че Саид Кутб, роден през 1906 и обесен по заповед на египетския президент Гамал Абдел Насър през 1966, по фалшиви обвинения в подривна дейност, е интелектуалният кръстник на модерния ислямистки активизъм, с дълготрайно влияние върху ислямския радикализъм. Кутб популяризира понятието джахил-ия в писанията си, имайки пред вид едно състояние на моментна арогантност, невежество и липса на религиозност. Традиционното знание виждаше джахил-ия като условие за варварство, което е преобладавало сред арабските племена преди идването на пророка Мохамед. Макар че Кутб е бил поклонник на западната литература и специално на английския романтизъм, престоят му в Америка през 1949 кристализира презрението му към западната култура. Неговият случай е образец за онова, което се нарича „новороден“ мюсюлманин – човек, който, след като е приел и абсорбирал множество чужди или модерни влияния, ги отхвърля гръмко в търсенето на лична идентичност и културна автентичност.

Един сериозен пропуск в Саид Кутб – Избрано, е липсата на неговата печално известна реч от 1950, Нашата борба срещу евреите, публикувана отново през 1950 и разпространена по целия свят от правителството на Саудитска Арабия. В книгата си Джихад и новата омраза, Матиас Кюнцел, политолог и бивш съветник на Зелената Партия в Германия, твърди, че този текст, който е преведен на английски език през 1987, смесва традиционната ислямска юдеофобия с привнесени нацистки идеи.

В анализа на Кутб евреите са представени като вродено декадентни и антирелигиозни. Всъщност те са по-лоши от идолопоклонниците, срещу които е воювал Мохамед, тъй като са способни хитро да подкопават и разрушават исляма – единствената истинска религия – отвътре. По време на борбите на Мохамед в Медина, те са се присъединили към „лицемерите“, противопоставяйки се на неговата божествена власт и са влезли в предателски съюзи с многобожниците. Кутб пише:

„Мюсюлманската общност продължава да страда от същите еврейски машинации и предателства … Това е война, която не е преставала … близо четиринадесет века – и тя продължава до днес, нейният пламък гори по всички ъгли на земята.“

Макар и тук да няма експлицитни позовавания на нацистки източници, саудитският издател от 1970 е прибавил препратки към Протоколите на ционските мъдреци[270] като „доказателство“ за верността на идеите на Кутб. Привнесен европейски антисемитизъм днес се открива в устава на Хамас, където експлицитно се цитират Протоколите като „доказателство“ за израелското поведение. Както забелязва Сари Нусейбе, палестинският философ и бивш представител на ООП в Ерусалим, уставът на Хамас звучи така, сякаш е бил копиран от страниците на Der Stürmer.“

Привличайки вниманието върху антисемитските писания на Кутб и други, Кюнцел извършва едно полезно дело. Анализът му обаче стига до погрешни заключения. Твърдението, че Алкайда и други ислямистки групи са „водени от антисемитска идеология, която е била пренесена в ислямския свят през периода на нацизма“ е пресилено. По-точно би било да се каже, че ислямистите експлоатират традиционната теологическа юдеофобия, изпъстрена тук-там с привнесени нацистки идеи, в преследването не техни собствени, по-амбициозни цели. В полемиките си, Бин Ладен и неговите съратници постоянно свързват евреите с християните или кръстоносците.

Общоприетото мнение е, че едно решение на проблемите в Палестина и Ерусалим е неизбежно условие за решаването на по-широки геополитически проблеми, засягащи отношенията между ислямския и западния свят. Премахвайки образите на преследвани палестинци от телевизионните екрани, едно мирно споразумение би изтеглило жилото от един проблем, който носи огромен символичен товар. Но израелската окупация, макар и да е постоянен извор на болка и унижение, е само един от многото проблеми, които глобалните джихадисти имат пред очите си.

* * *

Абу Мус’аб ал-Сури, сирийският идеолог, който е в центъра на изследването на една изключително интересна студия от норвежкия учен Бриняр Лиа, говори много открито за това. В неговия Повик за глобална ислямска съпротива – един документ от 1 600 страници, който може да се намери по множество джихадистки Интернет-сайтове и сега е преведен от Лиа, той заявява:

„Израел създава мотив за глобалната ислямска кауза, а американската окупация [на Ирак] прибавя едно революционно измерение, което е отличен ключ към джихада.“

По-широката цел, според ал-Сури, е да се изгонят американците от региона, „да се води борба срещу евреите, да се изхвърлят идолопоклонниците от Арабския полуостров и да се освободят неговият петрол и природни ресурси от американската хегемония“, премахвайки всички „несправедливости и страдания“, причинени на ислямските страни от Америка и нейните съюзници.

Ал-Сури е постоянен критик на стратегията и подхода на бин Ладен към джихада. Привърженик на гледището, според което „пътят към Палестина минава през Кайро“ (тоест, че Палестина може да бъде освободена само след като режимът на Мубарак бъде свален и заменен от „ислямски“ такъв), той бързо разкритикува нападенията на Алкайда срещу американските посолства в източна Африка през 1998. Централизираната структура, която джихадистите бяха построили в Афганистан, с нейния акцент върху тренировъчни лагери, ги прави уязвими за американски ракетни атаки.

Той беше поразен от презрението, с което бин Ладен и „афгано-арабите“ – особено ония от Саудитска Арабия сред тях – се отнасяха към талибанските управници в Афганистан, както и от навика им да вземат еднолични решения, без да се интересуват от мнението не техните домакини. Той предпазливо разкритикува операцията от 11 септември, която „постави катастрофален край“ на джихадистката борба, започнала още през 1960-те. За ал-Сури новите условия, наложени от „войната срещу терора“ налагат нова стратегия. Алкайда и джихадистите трябва да се откажат от манталитета „Тора-Бора“, от придържането към физически бази с йерархична командна структура и вместо това да изберат една „тайна партизанска война“, използваща „несвързани една с друга групи“ от различни видове.

Новата стратегия на ал-Сури се вписва идеално в концепцията за „Джихад без ръководство“, или трета вълна на тероризъм, описвана от Сейджмън, при която джихадистите се вербуват един друг в чат-пространства и могат да снемат инструкции за правене на бомби от Интернет. Той отбелязва правилно, че опасностите са по-големи в Европа, отколкото в Америка – една среда, по-малко склонна към производство на местен тероризъм поради дългата традиция на комунална политика и факта, че повечето мюсюлмански емигранти в САЩ принадлежат към професионалната средна класа и са по-склонни да се идентифицират с американските ценности, отколкото сънародниците им в Европа. Когато книгата му е била подадена за печат, в Европа е имало 2300 заповеди за арест по обвинения в тероризъм, докато в Америка те са били 60. Като се вземат пред вид различията в населението, броят на арестите в Европа е шест пъти повече, отколкото в Европа.

3.

Един по-нататъшен поглед към реалността се предлага от важната студия на Рой Гутман Как пропуснахме историята. Яростна критика на американската политика в Афганистан след напускането на съветските войски през 1989, тя проследява политическите промени във Вашингтон и по-специално липсата на внимание, която подпомогна възхода на талибаните. Централната му теза – че неспособността на САЩ да предотвратят атаките от 11 септември е била не толкова провал на разузнаването или военните сили, колкото стратегически провал на външната политика – едва ли ще бъде приятно четиво за съветниците на Хилари Клинтън.

Първата от грешките, които той документира в подробности, е пропускът на Бил Клинтън и Мадлен Олбрайт да подкрепят Ахмед Шах Масуд, най-способния от муджахединските командири, в борбата му срещу подкрепяните от Пакистан талибани. Масуд, таджикският лидер, възглавяваше една мултиетническа коалиция и практикуваше една умерена форма на ислямизма, която рязко се различаваше от талибанския екстремизъм.

Поради скандала Левински и трудностите, произлизащи от пакистанската атомна политика, Клинтън беше объркан, което доведе до разрушителни последствия. Гутман е също толкова язвителен и към интернационалната преса. Жестокостите, извършени от талибаните по време на завоюването на централен и северен Афганистан, не се споменаваха почти никъде.

Гутман представя с множество детайли нарастващото господство на бин Ладен над талибаните и техния водач Мулла Омар, както и различните начини, по които „афгано-арабите“ са унижавали талибанските си домакини и са ги подчинили на вахабитската религиозна програма. Разрушаването на Бамианските Буда, гигантски статуи от пясъчник, които са стояли в афганистанските планини в продължение на 1 500 години, е само най-колосалния от множеството иконокластки актове, извършени под натиска на арабските и пакистански молли.

Ислямисткото движение е смесица от сили, обхващащи множество традиции, култури, зависимости и вярвания. Неговата най-вредна съставна част е един стил на религиозен империализъм, подхранван чрез арабски петродолари. Саудитска Арабия е уникална в смисъл, че тя не е наследила Османската държавна система. Нейните учени влияят върху държавните политики, като същевременно имат свободата да разпространяват версии на исляма, които се отдалечават от интересите на управляващото семейство. Предоставяйки религиозните аргументи, които подкрепят джихадистките тенденции, вахабистките учени имат политическо влияние, далеч надминаващо тяхната интелектуална и теологическа тежест, дори и когато определени резултати, като атаките срещу западни цели, са противоположни на държавната саудитска политика.

Опасностите от джихадизма обаче бяха ненужно изострени от „войната срещу терора“ и глупостта на американската инвазия в Ирак, която – както Сейджмън твърди – е галванизирала цяло ново поколение от джихадисти от „третата вълна“. Но „Джихадът без ръководство“, за който говори той, е ограничен по самата си природа. Като транснационално социално движение – а не като идеология с последователна политическа програма – то не притежава организационната способност да печели и поддържа власт. Изключенията са нетипичната ситуация в Иран, където шиитското духовенство съставлява едно „съсловие“, сравнимо с неговите еквиваленти в ранната модерна Европа, и ивицата Газа, където то се подхранва от продължаващата израелска окупация на Палестина.

Противно на алармистките възгледи на Хенри Кисинджър, който настоява, че „радикалният ислям отхвърля претенциите за национален суверенитет, основаващ се на секуларни държавни модели“, ислямисткото отношение към националната държава е противоречиво. Няма непреодолими препятствия, исторически или теологически, за приемането de jure на пост-колониалната държава, която повечето ислямистки движения приемат, de facto, като главна арена на политиката. Предизвикателството за политиците в ислямския и западен свят е как да се обуздаят положителните енергии на тези движения (например техните демократически и социални изисквания), като същевременно се криминализира тероризма и неуморимо се разкрива фанатизма, който служи като негова движеща сила.

Източник

МАЛИЗ РУТВЕН

Мализ Рутвен (род. 1944) е шотландски историк и писател, чиито главни теми са религията, фундаментализмът и особено ислямските проблеми.

За душата под труфилата

Автор: Златко Енев

Странно, как функционират тия най-човешки страсти, симпатиите и антипатиите. Виждаш един човек на телевизионния екран – симпатичен, привлекателен, преливащ от самочувствие, ентусиазъм и енергия, но нещо в теб се противи да купи красивата картинка, упорито търси в нея някакъв дефект и те кара да се чувстваш като онзи стар мизантроп, Шейлок, надхитрен от собствената си неспособност да прояви малко щедрост, да види в противниците си нещо повече от … м-да, противници.

Дали не остаряваме, вече не особено бавно?

И така, наблюдавам аз госпожа Сара Пейлин, наслаждавам се на красивата й външност, на борбения й дух, на самочувствието й, очевидно необременено от комплексите на малкия град … и през цялото време не мога да разбера защо ми е толкова трудно да я приема. Като човек да я приема, не като политик, което и без това няма как да стане, нали съм от другата страна.

Вижте, последното нещо, което може да ме смути у една красива и самоуверена жена е, че тя била интелигентна и амбициозна. Дай Боже всекиму – но при едно условие: че под труфилата има и душа. Защото, без спирачките на душата, интелектът и амбицията най-често се превръщат в оръжия, а не в сечива. А битките в живота си аз поне дотук съм приключил. Не искам да се бия, още по-малко пък с жени – и именно тук започват проблемите ми с госпожа Пейлин.

Не знам дали ще споделите това усещане, но старият Джон Маккейн (който, за разлика от острата Сара, наистина ми е симпатичен) май и сам започва да се плаши от таралежа, който си набута в гащите. Борбената млада дама не си поплюва особено много, при подбора на оръжията все към големите калибри посяга и стреля от хълбок, като на кино – тежко му и горко на оня, който се мерне в линията на стрелба, пък ако ще и хиляда пъти да е случаен зяпач. Във всеки случай по време на последния дебат с Обама той нито веднъж не спомена името й (дали защото обвиненията, че Обама си бил имал работа с терористи, не му се сториха прекалено рисковани?) Господ го знае, не за него искам да говоря тук.

Ех, Сара, Сара … Когато е подготвена, когато се усмихва и сервира перфектно приготвените политически деликатеси, измайсторени в кухнята на централния щаб, от нея по-сладка няма. Но виж, когато нещата опрат до импровизация – там вече Сара не може да се сдържи, събува обувки и налага с токчетата. Борбено момиче, знае как се печелят сърцата на фрустрираните ветерани на партията, за които и Маккейн е слаба ракия.

Но само тогава ли? Амбицията й прозира изпод фризурите на речите като плешиво теме, дето не иска да остане скрито, надига се нагоре и все дебне начин да лъсне. Иска момичето да бъде президентка – но истинска, мъжка президентка, не като оная уморена повлекана, която се остави да я набие едно голобрадо момче, и то от ония. Говори например за това кой бил любимият й вицепрезидент (в речта пред националната партийна конвенция, не къде да е). И, кой мислите е идолът? Не, никакъв републиканец, момичето си остава неконвенционално, а демократът Хари Труман, човекът, който наследи починалия на поста си Рузвелт. Изобщо, тая мисъл за наследяването на избрания президент май нещо прекалено често се върти из главата й (за Маккейн упорито се говори, че имал здравословни проблеми). В едно от интервютата с Кейти Кюрик пак стана дума за същото – кой от вицепрезидентите й се нрави особено – и тоя път тя избра Джордж Буш-старши. Основанието: Сара особено харесвала вицепрезиденти, които после били станали президенти. Е, не знам как се чувствате вие, но тук аз вече започвам да вдигам температурата: не стига един, дето дойде на поста без никаква друга подготовка освен идеологически багаж колкото на цялото съветско политбюро, със знак минус отпред (в резултат на което за осем години срина и политиката, и икономиката на Америка, та и ние сега да се чудим как да се спасяваме, в най-буквален смисъл) – сега пък към поста се е засилила друга капацитетка, друга самоуверена американска каубойка, която вярва, че за управление е достатъчна силна вяра и силна воля (ах да – и голяма тояга, за всички, които се съмняват в мощта на страната й). Е, не! Стига толкова! Момичето очевидно има повече тестостерон и от Майк Тайсън – но дали това е критерият, по който трябва да се избират президентите? Аз самият се съмнявам – особено когато виждам как на въпроса дали се е чувствала достатъчно подготвена за поста, който Маккейн й предложи така неочаквано за всички, тя отговаря „не ми мигна окото“ (по време на дебата с Джо Байдън).

Мъдростта е нещо по-различно, Сара. На нея й мига окото.

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (9)

- 13-10-2008|Unregistered|Guest User

интересни допълнения по темата:

http://www.democracynow.org/2008/10/13/stream

- 14-10-2008|Unregistered|Guest User

Много добро, много човешко, напълно съм съгласна, както по принцип, така и за Сара в частност! Бог да пази Америка, а и нас покрай тях от това нашествие на толкова много посредственост и некомпетентност!

- 14-10-2008|Unregistered|Иронико  - хм

Съвсем иронично смигвам на Златко относно честата уптреба на бог в статията му, която е явно анти-рипъбликън, и презумцията за съществуването на Душата, която душа е конструкт-клише.

Уелл, за мене Пейлин дразни с едно: некритичност към себе си и към некомпетентността си, вярата й, че да си офензивен е достатъчно, за да се харесаш, егоцентричността й и невглеждането в проблемите на другите (коментарите относно абортите и войната в Ирак). Една крачка дели Пейлин да се превърне в Шърли Фелпс, но е почти идентична с Ан Коултър.

- 16-10-2008|Unregistered|E?

Аз скоро отговорих на един подобен въпрос така - защото я няма прошката. Когато дойде прошката и към себе си, и към другите, ще стане по-ОК. Дотогава въпросът "защо?" ще си стои.

- 16-10-2008|Unregistered|Златко

Хм, аз малко се съмнявам в отговорите, които пасват към всяка ситуация. Звучи ми като диалектически материализъм или нещо такова. А инак – блазе ти, че въпросът „защо“ не стои пред теб. Jedem das Seine.

- 16-10-2008|Unregistered|Златко

Хрумна ми още нещо в тази връзка (а може би и извън нея, не е задължително да го приемаш като насочено към коментара ти, Е.). Ей така, една асоциация: Александър Зиновиев, Зияющие Высоты:

Из статьи секретаря:

„Нас часто спрашивают, есть бог или нет, писал секретрь. Мы на этот вопрос отвечаем утвердительно: да, бога нет.“

Май пак до готовите отговори опряхме накрая.

- 17-10-2008|Unregistered|Симона

In general, според вас тестостеронът й идва в повече.И какво от това и без това ще си изберат някой, какво толкова.

- 17-10-2008|Unregistered|Златко  - Re:

Симона писа:

И какво от това и без това ще си изберат някой, какво толкова.

Също като в България, а?

- 18-10-2008|Unregistered|E?

Готови. Трудностите не съм ги преодолявала чак толкова мъчно. Това е житейска философия.

Има факти, с които трябва да се живее, а целта не е да се забия на защото.

Както казах, имам нещо като "увреждане" – не дефект, а особеност (вече е така – човек трябва да си чете материалите на собствената организация, за да не се чуди после какво е това ... :-)). Предполагам, че в тежките случаи може да се сметне за увреждане. Но по принцип единственото, което се изисква от "нормалните" хора, е малко съобразителност. Не е лесно, но нямам оплаквания от хората. С мен повечето са се съобразявали. Защо? Може да има 50 причини. Може да има и такива, които не ме понасят. Но пък искат театро :-) Т.е. хората очакват да викаш "ох", когато не те боли, за да могат да се притекат на помощ, ама така, че да имат успех. Гаранция. Държавно-гарантирани ипотечни облигации :-)

Та. В политиката чисти неща няма. Прави се сметка кое е по-функционално в дадения момент. При криза симпатиите са без значение. Например в България неопетнени политици няма да има. По време на избори оглеждаш наличното. Ако не гласуваш, гласът ти ще се разпредели. Това, което можеш да направиш, е в ежедневието си да избираш по-малката корупция. Или по-голямата. Но в никакъв случай дребнавата. Срам ме е да слушам мрънканици как хората злоупотребявали с помощи, защото искали няколко чифта по-големи обувки. При толкова бездомни, болни, "убити" хора по улиците. Та не разбрах къде е душата?

В тоя контекст дългите крака на Сара Пейлин могат само да ме радват. Тя ще си ги отнесе обратно при нефта в Аляска. И накрая при Бог, да й се радва.

Да вървим по пясък

Автор: Юлиана Методиева

„Миналото – казва в книгата си „Памет за злото, изкушение на доброто“ Цветан Тодоров – може да допринесе както за установяването на индивидуалната и колективна идентичност, така и за формирането на нашите ценности, идеали, принципи, при условие ние да приемем последните да бъдат проверени от разума и дебата, вместо да искаме да ги наложим само защото са наши.“

Както повечето примери, и този не дефинира в пълна степен проблема за новия и стар български национализъм, ксенофобски и нетолерантен по съдържание, често расистки като практика. Патриотичните формирования, натрапчиво заявили идеологическото си присъствие през първите месеци на 2002 година, ни подтикват да поразсъждаваме не само върху вътрешния и външния контекст, който ги породи. Налага се да се рационализират както истинността, така и имитативността на обществените ценности в демократичния граждански договор, приет от българското общество преди 12 години.

Призивът на Цв. Тодоров следва прословутата формула на американския философ Джордж Сантаяна, че който забравя миналото, е осъден да го повтаря. Припомням този призив на прочутия ни сънародник да подложим опорни неща за нашата самоличност на дебат, защото случващото се в първите месеци на 2002 г. се възприе като шок. Някои казваха дори, че след падналия като гръм от небето народен вот за царя от Мадрид миналото лято това е другият феномен. Дали обаче става дума действително за феномен?

„Неочакваните“ националистически натрупвания изненадаха обществото със свои медии, книгоиздателства, говорители. Говорителите веднага впечатлиха либералните общности не само с твърди циганофобски артикулации (с тях от години вече сме свикнали!), но и с падналия сякаш от небето антисемитизъм. Поразени, лидери на общественото мнение, тиражни медии, президент, че дори и депутати от управляващото мнозинство, трябваше да реагират адекватно на:

· тревожно голям обем графити по столичните подлези и елитни училища от рода на „цигани, турци, евреи – на сапун“, „жалко, че на Хитлер газта му свърши“;

· ритмично надрасквани свастики по синагоги и централни аптеки и жилища, собственост на евреи;

·        на същински бум от нацистка литература, заляла и най-невзрачните софийски сергии.

Макар и не в същата степен, картината на рязка нетолерантност към разнообразната „другост“ включи и враждебно отношение към хомосексуалисти и наркомани. Като особен акорд се прибавяха все по-чести фашизоидни реакции и практикуване на саморазправа с дребни извършители на криминални престъпления. Към края на март и началото на април кой знае защо един екстравагантен бивш поет заговори за нуждата от „български“ Ку-клукс-клан. Друг неидентифициран субект пък обеща София скоро да стане домакин на гостуването на шефа на американския Ку-клукс-клан...

Всекидневните ксенофобски публикации в третия по тираж вестник „Монитор“ хармонично се вписваха в странните процеси на надраскване привлекателното лице на „българския етнически модел“ и експортната толерантност на българина. Зашеметяващи откъси от православната сага „Бумерангът на злото“ на българския автор В. Сидеров, посветени на световната конспирация на евреите, навярно са стреснали дори аудиторията на този мътен във финансово и идейно отношение вестник. Освен антисемитските текстове на Сидеров, Павел Пашов и Илия Илиев подгласниците им публикуваха радикални призиви срещу циганите, срещу правозащитните организации, „извращаващи“ същите тези цигани заради правата им, намери се дори един Георги Ифандиев, който противопостави арменския на еврейския геноцид.

Успоредно и като китайска капка в публичното пространство се казваше оскъдно, затова пък постоянно, че се готви нещо. Казваше се и... накрая то се случи. На 19 май в местността на Мадарския конник – „символ на българщината“, се извърши обединението на националистическите формации. Мнозина се запитаха дали датата 19 май не е препратка към преврата на Кимон Георгиев от 1934 година, а местните власти се опитаха да попречат на готвеното тайно събитие. Нямаше обаче как – в искането на организациите бе упоменато „честване“ на 240 години от издаването на „История славяноболгарская“ на Паисий Хилендарски. В учредяването на Съюза на патриотичните организации участваха: „Българска орда“, „Велика България“, „Войни на Тангра“ (с откровено антисемитска идеология), Общество „Дуло“ – Габрово. Основните постулати, които обединяват новите националисти, се оказаха четири: деградацията на българската държава, заплахата за целостта и суверенитета на България, изчерпаното доверие на народа към досегашните политически субекти и желанието за възмездие към виновниците; срещу съкращаването на въоръжаването в армията. Като особен акцент СПО подчертават „особеното“ си отношение към Рамковата конвенция за защита на националните малцинства и по принцип се обявяват противдаването на специални права на малцинствата в България.

Според печата общият брой на националистическите организации надхвърля цифрата 800. До края на година Съюзът на патриотичните организации смята да се превърнат в партия.

Накрая, логичен бе и призивът на националисти от СБНЛ към държавата. Загрижени за обезбългаряването на нацията, както и от тревожно голямата раждаемост на циганите, те поискаха да бъде стимулирано възпроизводството на българското население, включително и с безплатно ин витро.

Струва ми се, че случването на националистическите формации, антисемитизъм и ксенофобия има своята логика. До голяма степен тя се състои в умишлените мълчания и непроведени дебати по ключови за българското общество теми; на комплексирано отношение към националната история, на ценностната аморфност на строителите на демокрацията в България. Разбира се, логиката на 12-годишното мълчание следва и от политически свръхдоминации, естествени за обществата в преход. Следва и от вътрешнобалканската проблематика, Босна, Косово, Македония. Обясними или не, тези мълчания форматираха и особения стил, с който българските елити посрещнаха националистическите организации. Думите на предизвиканите да отговарят на новата и агресивна публичност бяха белязани с дидактизъм, научна надменност и лексикално зацикляне. Вече „нападнати“ на терена на прословутия и експортиран от всички правителства „български етнически модел“, всички последващи реакции на не-националистите бяха белязани с присъщото на отбраняващия се поведение, повтарящо стила на нападателя. Либералстващи в статии автори, говорещи глави в радио- и тв предавания, преподаватели, организирали университетска кръгла маса „За ползата и вредата от нацистката литература“, седенките на интелектуалци от „Червената къща“ не намериха да изрекат нищо по-оригинално от мантрите на Брюксел и ЕС, заклеймяващи проявите на расизъм, ксенофобия и нетолерантност. Изкарани ненадейно от оказалия се май пясъчен етнически модел, срещу себе си те видяха неочаквана и непозната игра на изострен радикализъм не само със старите актьори като д-р Иван Георгиев, отец Гелеменов, Николай Хайтов, Минчо Минчев, кръга „Зора“, сп. „Български писател“, но и с незнайните и твърде напористи Галин Йорданов, издател на „Бумерангът на злото“, с полуграмотния, твърд фашизоид Константин Хаджиев, издал „Моята борба“, с Дориан Александров („Българска национална орда“) и с Боян Станков (Български национален съюз).

На всичко отгоре, политолози, социолози, журналисти, философи и лидери на малцинствени общности трябваше да успяват едновременно в две неща. Първо, да облъчат публичното пространство с думи за свободата да бъдеш себе си, без да нарушаваш свободата на другия. Да облъчат и да бъдат убедителни както за софиянците, натрупващи своите познания от жълтите павета пред Народното събрание, така и за провинциалните учители и лекари от Пазарджик, Панагюрище и Русе. Да са адекватни на безработните с висше образование от Варна и Пловдив. Да ги разбират тютюнопроизводителите от Шумен, Хасково и Кърджали, тоест – от така наречените райони със смесено българско и турско население.

Второ. Говорителите на толерантността към етническия, сексуалния или верски „друг“ трябваше да заличат пред публиката неприятния факт, че 12 години наред, въртейки се в полезни за тях танци, то ли със СДС, то ли с БСП, бяха ефикасни за себе си, а не за другите…

И тъй, пропуснатите теми за обществен дебат, за ново съдържание на образованието и системни културни практики се оказаха:

– Имало ли е в България фашизъм или не; какво ще рече монархофашизъм, след като български партии са участвали в парламента, а фашизмът по условие унищожава парламентаризма; Цар Борис обединител български ли е или съюзник на Адолф Хитлер и на Третия райх?; Спасени ли са евреите и от кого – от цар Борис, Димитър Пешев, кюстендилската общественост, патриарх Стефан или Тодор Живков? Под чия юрисдикция са били евреите в Македония и Беломорска Тракия и колко е отговорен за изтреблението им цар Борис; Какво, прочее, е отношението на българското мнозинство към прогонените от католическата реконкиста евреи по време на завладяването на Балканите от османците – толерантно или юдофобско?

И още:

– Има ли разлика между комунизъм и фашизъм, или това са близначни тоталитарни идеологии, унищожили за своите проекти съвкупно над 100 милиони жители от Европа и Русия. А какво е отношението на българите към помаците и турците и насилственото сменяне на имената им през 70-те и 80-те години на миналия век? Имат ли вина писателите и режисьори на българолюбиви филми, или и те, подобно на артистите, играли във „Време разделно“, подличко се прикриват зад широкия гръб на Живков и ДС и творческите им съюзи от съветски тип? Какво мисли българската държава за арменския геноцид и защо не настоява и тя, както Гърция, Франция, Кипър и Уругвай, Турция да признае вината си пред възпетия от Яворов „народ-мъченик“? Колко са македонците в България и каква е тази бъркотия с „признаваме македонската държава, но не признаваме македонския език“, зачената от първия демократично избран президент? Защо повтаряме и до днес – македонци има, но македонско малцинство – не, след като още при преброяването 1992 година над 10 хиляди души в България се идентифицираха като македонци!? Какво са циганите и има ли други, извън неправителствените организации, да мислят за тях изобщо като за човешки същества? Вярва ли българинът в Бог или не? Какво означава традиционна за страната религия и ако тя е православието, то какво ще правим с останалите също традиционно присъстващи в страната от столетия католическа, мюсюлманска и еврейска религии...

Всъщност колко страници от миналото се прелистиха и колко пъти всички узнаха себе си, без да се почувстват по-добри и по-безгрешни от другия?

2.

Либералната и демократичната общност на България бяха изпреварени от няколко хлапета със средно образование, сносен английски и устойчива ненавист към „мургавите“; от един българист, владеещ отлично източни бойни изкуства, почетен председател на Българската федерация по у-шу; от публицист със скандалната слава на втория главен редактор на първия вестник на СДС; от в. „Монитор“, нито за брой не изменил на себе си да произвежда нетърпимост към не-българите, не-православните и не-мъжкарите в политиката.

Медиите в движение също отговориха дефанзивно.

Ефирни и кабелни телевизии с местен и национален обхват предоставяха рубриките си за основните играчи и техните първи битки. Няколко последователни издания на „Сблъсък“ по БиТиВи бяха посветени на темите „За и против антисемитската литература“, „За и против сектите“, „За и против национализма“; „Сеизмограф“, пак по частната национална телевизия БиТиВи, пробва със смешновата дискусия между гражданка с еврейско самосъзнание и прочут журналист от Радио „Свободна Европа“, от една страна, и мастити историци, от друга, плюс споменатия вече бивш втори главен редактор на първия вестник на българската демокрация; прохождащото talkshow „Вижте кой...“ на БНТ включи изглеждащ като НЛО правозащитник, нафукани студенти, мънкащ журналист от Радио „Франс Ентернасионал“, кацнал току-що в София с пресни новини от антильопеновските протести, саморекламиращия се отец Гелеменов плюс мадам едикоя си, гостуваща със своите възпитанички от швейцарския колеж за благородни девици; още във второто си издание възкръсналата „Всяка неделя“ на Кеворк Кеворкян (по целесъобразност без негово участие) предостави микрофоните на Волен Сидеров и на поета Румен Леонидов. Естествено, нелепата караница на двамата бе осмяна от сърце в масовия печат на следващия ден. Комерсиалната природа на вестниците ги подтикваше при случай да подгряват ожесточаващия се спор „за и против“. В навечерието на Великден „168 часа“ и „Монитор“ пускаха цели чаршафи с хард публикации на академик Николай Хайтов. Както винаги, академикът, провиждащ дългата ръка на агентите на Сорос навсякъде и особено в Софийския университет „Св. Климент Охридски“, призоваваше почитателите си да се свестят и низвергнат предателите на българщината. В. „Демокрация“ (до изборната победа на местните избори на някогашния възродител Лазар Причкапов) отправяше неясни послания за „мек национализъм“, като даваше страниците си на професора по нова история Милен Семков, автор на предговора към „Моята борба“, да защити свободата на словото и книгоиздаването; във фолиото си за Европейския съюз вестникът на СДС разсъждаваше надълго и нашироко за несравнимата толерантност на българите като спасителите на евреите, но не забравяйки нито за миг задължението си да бъде достойна опозиция както на НДСВ, така и на БСП, пусна в началото на март тъкмо обратното. Статията със заглавие „Историкът Първанов прие, че в България е имало Холокост“, спокойно можеше да се състезава за „Златната малинка“ за глупост, но „Демокрация“, слава Богу, миряса и се посвети на далеч по-фини теми като тази с Едвин Сугарев, поредните му доноси за предателите в СДС и затова как някой искал да свали от власт някого... Радио „Свободна Европа“ попита отново професора специалист по нова история има ли тенденция за неофашистки формирования като в Италия, Белгия, Франция и Холандия. Професорът отново каза, че не, няма такава опасност, и че страховете да не би да ни сполети български Жан-Мари льо Пен са предозирани. По Българското национално радио, в поредица сутрешни блокове, ефирът кънтеше от гласовете на:

д-р Жельо Желев, написал „Фашизмът“, успокояващ аудиторията, че българинът е мъдър и не се впуска в крайности; двама-трима дежурни политолози твърдяха горе-долу същото; чуваше се все по-често лидерът на ВМРО Красимир Каракачанов, откровено ревнуващ новопокръстените националисти за превзетия терен на родолюбието и българщината. Каракачанов, впрочем, не пропусна да повтори идеята си за референдум относно ратифицираната през 1999 г. Рамкова конвенция за защита на националните малцинства, като строго припомни неизменния си призив циганите в България, и особено от „Столипиново“, да си плащат тока като всички българи.

Впрочем на 10 април, под натиска на израелския посланик Зисман и предимно за външнополитическа консумация, председателят на Народното събрание Огнян Герджиков, патриарх Максим, главният мюфтия Селим Мехмет, католическият нунций Антонио Менини, представителят на израилтянския духовен съвет Йосиф Леви и президентът Георги Първанов положиха подписите си под декларация. В декларацията се осъждаха всички прояви на расизъм, ксенофобия и антисемитизъм. Това похвално дело бе слабо разгласено и практически обезсмислено за широката публика както от София, така и в страната.

3.

Очевидно, че в тези объркани и опасни процеси стои българската версия на европейския ревизионизъм.

Ревизията на либералните ценности всъщност бе стартирала в повечето страни – членки на ЕС. През април на президентските избори във Франция махалото на дясното мощно се люшна и доведе до второ място на първия тур нареклия Холокоста „дребен детайл от историческия пейзаж“ ултрадесен лидер Жан-Мари льо Пен. Преди това махалото бе поразило вече по-голямата част от Стария континент: австрийската Народна партия, Фламандския блок в Белгия, Народната партия в Дания, Партия на справедливостта и живота в Унгария. Чехия бе възкресила Декретите на Бенеш, с които след войната бяха депортирани 3 млн. судетски немци. Съществуваше вече партия Офанзива за правова държава Shill в Германия; в италианското правителство на ключови министерски постове вече бяха Умберто Боси – председател на Сепаратистката лига, както и Джанфранко Фини – шеф на Народното обединение, считано за приемник на фашистки идеи. Люшканията ляво-дясно в историята на съвременна обединяваща се Европа доведе до ненадейната загуба на левоцентристите в преситената и политически скучна Холандия и осигури второ място в парламента на партията на Пим Фортаун, крайнодесен лидер, убит наскоро от неизвестна ръка. Казват, че независимо от факта, че партията му има един файтон хора, Пим Фортаун е имал достатъчно атрактивно телевизионно поведение, за да множи електората си в крачка. Той завладяващо клеймеше имигрантите мюсюлмани, казвайки, че Холандия е тясна за всички, като с това маркира дебело новите проблеми на глобализираща се Европа.

Махалото надясно направи много щастлив австрийския хардлайнер Йорг Хайдер, чувстващ се доскоро като маргинал със своята Партия на свободата. Хайдер обеща да се кандидатира за следващите избори, като заяви, че разчита на сериозна победа. Новото дясно даде възможност на немеца Юрген Мьолеман от СвДП също да постави еврейския Холокост на игралната маса, за да спечели в бъдещите избори своите 18 процента. Същият Мьолеман се присъедини към класическите антисемитски позиции, извикани на живот в Западна Европа от войната на Израел срещу Палестина в късната зима на тази година, като обяви ционизма за равен на нацизма. Освен останалото и като истински адепт на Льо Пен, Мьолеман каза още, че битката в света трябва да се насочи срещу световното ционистко лоби.

В началото на лятото в Стария континент либералите затънаха в тежка криза, а традиционните партии губеха стремително обществена легитимност.

Към тази криза българският национализъм внесе своя принос. Необразовани по правило скинхедс, трудно сричащи своя сайт „Кръв и чест“, обути в черни кубинки с надпис „Вермахт“, закупени от специален маркет в комплекс „Младост“, вече бяха обявили цял квартал в Пазарджик за „Сива зона“ – зона, забранена за цигански крак. Вече в Кюстендил и Казанлък имаха своите стени, обграждащи циганските гета, когато в „Шекер махала“ в Пловдив преди два месеца започнаха да издигат своята. Устойчиви симпатизанти на ултрадясното, списващи вестник „Легионер“, „Българска орда“ и Български национален съюз организираха акция в двора на Втора градска болница под метафоричното мото „Да почистим боклуците“. Седмица по-късно тази шарена група хора се събраха под същото мото в софийската „Славянска беседа“, за да разискват как да се противостои на парламентарната разруха, корупцията, престъпността, да се неутрализират правозащитни организации, които пишат доноси срещу България в защита на правата на ромите. Детските надбавки и социалните пенсии бяха обявени за „геноцид“ над българския народ, а първият, очевидно краткосрочен, призив на новите националисти, който се чу, бе за „консолидация на българите в чужбина“ и „създаване на световен съвет на българите“.

Насърчавани от европейските процеси, както и от домашната среда, където бедността плоди омраза, а омразата задава неизползван досега терен за мерене на сили и създаване на партия само за българите, всички тези нови актьори на дясното пространство заговориха срещу:

· Европейския съюз в сегашния му вид и пледират за Европа на нациите;

· Срещу влизането на България в НАТО, затова и наричат пакта „бандитска организация“;

· Призовават към „помитане на боклуците“, тоест – чистка на малцинствата;

· Против са закриването на АЕЦ;

· Срещу турските новини по БНТ;

· Срещу ционистката конспирация: подобно съмишлениците им от Хага и Кьолн вярват, че евреите управляват света чрез банките, МВФ, СБ, СТД, НАТО, Римския клуб, Билдбергите, юдейските банкери.

В компанията се включват и националисти дъновисти, цитиращи думите на Дънов – „Израил е онзи, който излиза от рая. Измежду подобни езикови преподреждания между другото е и това на хората от „Българска орда“, считащи себе си за тангристи: пред столичен вестник те заявяват, че прабългарите били арийци, наричали себе си „болг-арии“... 4.

4.

Антисемитизмът като новина, шок и феномен за публичността на България също има своите обяснения.

В резултат на умишлените и конюнктурни мълчания публичното пространство съвършено логично пропусна процеси в историческата наука, както и цяла поредица преводни книги, отдавна познати на Западна Европа. Повечето от цитираните по-горе швейцарски или британски автори стоят напълно в сянката на Пол Расиние, бащата-основател на ревизионизма във Франция. Известно е, че Расиние е бивш социалист, сам концлагерист в Бухенвалд и Дора, автор на 13 книги. Предшествениците на Расиние като Робер Форисон, Луи Даркие, бивш ръководител на комисариата по еврейските въпроси, както и Пиер Видал-Наке, твърдят, че еврейският геноцид е измислица. Твърдият ревизионизъм на Холокост може да се обобщи чрез скандалното заглавие във френското сп. „Експрес“ през 1978 г.: „В Аушвиц са изтребвали с газ единствено въшки.“5

Ревизионистичният, или негационистки, подход към утвърдени истини на миналото се оказаха очевидна съблазън за младите български националисти. На споменатата вече кръгла маса „За и против нацистката литература“ в СУ издателят Галин Йорданов обяви вкуса си към разсъбличане на остарелите тези с примери от партизанското движение в България. „45 години ни учеха, че били стотици хиляди, за да се окаже след 10 ноември една съвършено друга и нищожна цифра.“ Никой не би могъл да му възрази, още повече че половината от университетските преподаватели по история имат личен принос за идеологизация и манипулации на българската и чужда история, което означава всъщност нагаждането на обществените факти към властовата парадигма на деня. И съвършено не случайно, когато Г. Йорданов обяви Волен Сидеров за „голям български писател и ние се гордеем с него, защото казва неща, неудобни за много хора“, непосредствено след думите му в залата симпатизант на новите националисти се провикна: „Нека и ние като цигани и турци пеем собствените си песни!“

Пита се – с какво българските автори ревизионисти са любопитни за публиката си и съответно – достатъчно печеливши за книгоиздателите? И „първопроходецът“ Никола Н. Николов с поредицата му от около 4-6 книги (само „Световната конспирация“ има близо 50 000 тираж, за което писах още през 1999 г. в „Демократически преглед“), както и д-р Емил Е. Антонов, със своята първа книга „Тяхната борба, или как евреите завладяха света“ запълват нишата на отсъствие на всякаква българска литература по въпроса. Преизпълнените с патоса на „ние спасихме евреите“ изследователи от специализирани центрове за малцинствата публикуваха едностранни възгледи в своите книжки с „теренни изследвания“ и уж антропологически и етнографски метод. Народопсихологическият позитивизъм и недоизказаност преизпълват с подозрение дори само поради факта, че разединеното – на „червени“ и „не-червени“ – българско еврейство правеше напълно безпринципно и често заради семейни интереси тяхната промоция. Издаваха се книги (вж. Нир Барух „Оцелелите“ и Михаил Бар Зоар „Извън хватката на Хитлер“), еднакво доказващи и отричащи две изключващи се тези относно спасяването на българските евреи. За патриотичната млада генерация ставаше повече от ясно, че еврейската тема е ВИП зона. Зона за експерти, дипломати и шляещи се из европейските, американските и израелските градове политици и труженици на неправителствения сектор. Разбира се, далеч не само публиката през 2000 г. преживя като шок събарянето на паметните плочи в Израел, дело, правещо еднакво несимпатични както Благовест Сендов и група български евреи от Тел Авив, така и самият Тел Авив. Този шок произведе обидени реакции на евреите в София в смисъл „какво, да ви благодарим, че ни спасихте ли искате“, както и гузно дипломатическо пелтечене от страна на Израел. И тъй като публиката трудно разпознава за какво се бори говорещият с американски акцент Якоб Джераси, и за какво – Емил Кало, председател на културно-просветната организация „Шалом“, червеният депутат Анжел Вагенщайн, или публицистът на „Дума“ Бенжамен Варон, историята с махнатите плочи потъна в пясъка на поредното лицемерие и двусмисленост. За 3-4-хилядното еврейско малцинство масовата публика се сеща само от появата на Йосиф Леви на тв екрана за обръщение по случай Пасха. Затова пък в. „Монитор“ като новопокръстен зубър на европейските расистки кавъри повтаря до втръсване, че майката на бившия външен министър Надежда Михайлова е еврейка, че бившият вицепремиер Александър Божков също има еврейски произход, както и че с външен министър Соломон Паси България няма да прокопса („Национален подем с Паси – забравете!“, август 2001 г.)

Отблъскващата услужливост на политици, историци, писатели и режисьори по повод взаимоотношенията на мнозинството с етническите малцинства оставиха тежки неясноти какво действително мислят българите за живеещите в общия ни дом евреи. Само от 1991 до 2002 г. се направиха около двадесетина документални филма на тази тема, а оздравителното им въздействие бе несъмнен факт. Също така факт бе и че образите на мнозинството и малцинството бяха подозрително благообразни и нереалистично безпроблемни. Дори сценаристи като Боян Папазов или демократични свидетели на българската толерантност във филмите, като Симон Варсано или Йосиф Сърчаджиев, не съумяха да компенсират това впечатление, макар и говоренето им да бе белязано с присъщата за личностите им искреност. Освен останалото, и това е причината да се нажежи неистово обстановката около книгите „Истината за Холокост“, „Лъжата за шестте милиона“, „Бумерангът на злото“, „Интернационалните евреи“. Скандал последва рекламните афиши за „Моята борба“, в резултат на което провинциалните издатели на нацистка литература дадоха своята пресконференция. На нея те защитиха правото на свобода на словото и достъпа на гражданите до информация. И макар търговският ефект от тяхната теза да бе несъмнен, те казаха нещо напълно адекватно. Казаха, не ни забранявайте, а се опитайте с ваши книги да отговорите на нашите книги. Защото нашите книги пълнят ниша на едно неманипулирано знание, от което имаме нужда.

Смущаваща или не, тази теза е вярна.

Казано другояче, вместо елейните слова по повод спасилите евреите българи, съхранили през 12 години преход свой етнически модел за чудо и приказ, нужно е да се погледнат директно нещата. Свръхупотребата на „пословичната толерантност на българина“ е просто макиаж, от който лицето ни няма да стане по-красиво. Лицето на българския гражданин е такова, каквото е. И вместо да гледа и чете разкрасяващи го филми, книги, изследвания, които са се нагаждали някога към комунистическата идеология, а днес към или финансово – европейската зависимости, поети международни ангажименти или просто към други фактори, по-добре е да се узнае истината.

Тя, по правило, не е прекрасна.

5.

В студията си „Евреите в българската словесност от началото на ХIХ век до Освобождението“, част от изследването „Балкански идентичности“, направено през 2001 г., авторката Олга Тодорова прави следните изводи:

· Прогонени от Пиринейския полуостров испански евреи (сефаради) биват радушно приети от султана и се разселват из всички по-големи имперски центрове, включително из градовете на територията на днешна България.

· „Сделката“ е взаимноизгодна – срещу предоставеното на бегълците убежище османската държава получава едни изключително лоялни поданици

· Имперската власт не пропуска да оцени по достойнство уменията на евреите: техническите им познания, включително на огнестрелно оръжие; лечителско майсторство, богат търговски опит, широки делови контакти с Европа, внушителни парични капитали.

· В замяна на еврейството щедро са отпуснати права и привилегии, които по принцип не се полагат на немюсюлманите в една ислямска държава.

· Ислямизационният натиск върху изповядващите юдаизма е сравнително слаб, докато в същото време османската власт се старае да защитава поданиците си евреи от християнски фанатизъм, в частност – от т. нар. кръвна клетва (т. е. от приписваните на евреите ритуални убийства на християни).

От така описаните верски, социални и политически антагонизми, отразяващи се в трудното съжителство между „рая“ и юдеи, неизбежен е и негативизмът в изграждане образа на евреина в българския фолклор:

· В основата му лежи евангелският архетип за христоненавистния, подъл и сребролюбив евреин – архетип, разработван и в средновековната ни религиозна книжнина.

· Чисто прагматичната мотивация на образа е напълно прозрачна – традиционно препитаващия се с изнурителен и по правило нискодоходен земеделски труд българин гледа на заможните си съседи евреи през кривото огледало на завистта.

· На богатите евреи народният певец приписва пъклени помисли. (В някои песни от Крали-Марковия цикъл се пее как юнакът спасява „чиста Света гора“ от попълзновенията на „жълта еврещуга“.)

· Докато турците се явяват просто олицетворение на грубата сила, чиято бруталност обаче е поне откровена и открита, то на евреите се гледа като на един също толкова хищен, но подъл и потаен, и затова може би още по-опасен враг.

За да не цитирам повече това изключително богато изследване на О. Тодорова, като приканвам всеки заинтересуван да се запознае сам с него, ще маркирам само още два извода на авторката. В българската писмена култура от 19. век основните характеристики на крайно непривлекателния еврейски образ продължават да се репродуцират. Или този образ се оказва най-жилав, и – по думите на Тодорова – най-статичният в сравнение с всички останали „образи на другия“ от османската епоха. Причините се дължат не само на собствено християнската сакрална традиция. През 19. в. волята и енергията на българина е подчинена на една нова „свръхзадача“ – пълната национална еманципация. В същото време евреите остават коректни османски поданици, равнодушни към българските проблеми. На всичко отгоре от специфичния за евреите профил (лихвари и търговци, откпучици на данъци и на държавни монополи, притежатели на модерно оборудвани манифактури, чиято конкуренция заплашвала с разорение дребните български производители) става ясно защо „имиджът“ на евреина се изчиства така трудно и бавно.

По време на Възраждането в България се осъществява допълнително и внос на антисемитизъм. Той иде преди всичко от православните държави, а тъкмо с тези страни българинът е свързан с традиционни културни и духовни връзки, там получава образованието си, там са най-активните му политически контакти. Излишно е да драматизираме факта, че Георги Сава Раковски, Любен Каравелов и Христо Ботев са писали текстове, в които няма и грам толерантност към евреите. Ботевите и Каравеловите издания „Свобода“, „Незавимост“, „Знаме“ бичуват „обрезаните и необрезани еврейски екселенсии“, „израилските барони“ и „великите царе юдейски на капиталът“, „Ротшилдите и барон Хирш“, като ненавистта към шепата „израилски барони“ се пренася върху „чафутите“ въобще. Разбира се, през втората половина на 19. в. средновековната религиозна ксенофобия и политически антисемитизъм малко по малко отстъпват на ново мислене, за да се даде преднина на общочовешки ценности. Така Петко Славейков вече започва да съветва сънародниците си да гледат „с милост като към братя по человечество, защото братството по человечество е по-старо от братството по вяра“.

6.

В книгата си „Памет за злото, изкушение за доброто“ цитираният в началото Цветан Тодоров казва: „Когато попитали забележителния писател Андре Шварц-Барт защо след „Последния праведен“ – книга, разказваща за геноцида на еверите, – той се обръща към света на чернокожите роби, той отговорил: „Попитали един велик равин: „На еврейски щъркелът се нарича „Хасима“ (нежна), защото обича своите, и въпреки това спада към групата на нечистите животни. Защо?“. Той отговорил: „Защото дарява с обич само своите“ (с. 215).

По-нататък писателят разсъждава защо, след като еврейският народ е преживял най-тежкото – концлагерите на смъртта, се държи така с палестинците? Защо опитът на паметта ни не ни прави по-човечни, предотвратяващи да правим зло, което сами сме изпитали? Не познавам по-отворен въпрос към твърде усложнената съвременност на човечеството не само в Палестина и Израел, Близкия изток и обединяваща се Европа, но и в България.

Такъв въпрос ми липсва.

Липсва ми мащабът „Тодоров“. Вместо този мащаб на мъчително питане и болезнени отговори българското публично пространството ще продължава да се насища с воленсидеровщина, раждаща само омерзение и противопоставяния. Пясъчният модел на българска толерантност ще се разпада поради липсата на диалогични питания на автентично диалогични хора. Докато „Монитор“ се задавя от антисемитски упражнения на тема израелската армия стреляща по палестински деца, здравословното лицемерие на представителния политически и хуманитарен елит ще пречи да се обговарят с всичките произтичащи от това рискове войната в Близкия изток, отношението ни към правителството на Ариел Шарон, екстремистите от „Хамас“ и към нашите сънародници, които трептят от ужас пред информацията за поредните самоубийствени актове по улиците на Йерусалим или пазара Шука Кармел, където живеят децата и роднините им. Другият резултат ще бъде познатият: българските евреи да получават надписи „ционизъм равен на нацизъм“, живеещите в София палестинци да се преживяват като неприемливия „друг“, а мюсюлманите ще продължават да изпитват трайна несигурност към българската държава, извършила вече веднъж жестоко нарушение на правата им. Колкото повече мълчания, цензуриране на теми, толкова повече непростими „бартери“ с етноси, по думите на Нери Терзиева. И толкова повече ще се захранва посредствената и злоумишлена интерпретация на глобалните и вътрешни проблеми. А в посредствеността, както е известно, гнезди фашистко мислене.

Новите популисти в благоденстваща Европа се връщат към силната, консервативна държава и настояват тя да отстоява задълженията си на сила, ред и принуда срещу имигрантите, „злоупотребяващи с нашето гостоприемство“. В българския случай новите националисти ни предупреждават, че разполагат с огромен шанс и преднина. Шансът не само да бъдат първи на терена на големите въпроси, омълчаванията на които усукват ценностната идентичност на българи, турци, евреи и цигани, но и да се възползват от международния контекст. Тяхното полузнание, недообразованост, недемократични лозунги или сълзливите им жестове в стил „Аз съм българче“ от граждански дефект застрашително могат да се превърнат в ефект. Ефект, предпоставил вота на малкия човек за Льо Пен, на еснафа, на когото са му писнали либералните послания, както и потъналата до гуша в своите интереси политическа класа. Или, както заяви лидерът на „Българска орда“: „Обявяваме се против приемането на закони за етническите групи, за да не бъдем дискриминирани от малцинствата в собствената ни родина.“

Разбира се, във вътрешните ни раздори и евронатиск, както и на тежкия егоизъм на елитите, превърнали се в „ходещи монолози“ и нулева ефикасност по отношение на страхотните проблеми, заварили я напълно неподготвена, новите патриотични формирования ще изваждат непрекъснато националистичната карта. Нормално, популизмът им ще набира скорост поради бедността на селянина, който иска българският домат да се купува по-добре от турския. Популизмът им все повече ще се нрави и на провинциалния интелигент, който се чуди какво да прави с „Дядо Йоцо гледа“ и Баташкото клане, извършено от турците, щом Европейският съюз и Шилеровата „Ода на радостта“ някак си му ги отнема. Идеите за величието на българската култура, за Паисий Хилендарски, родът Дуло или бог Тангра; за конкурентоспособни на пазара български продукти, както и за мястото в рейтинга на паметта ни на дядо Йоцо, дразнят шефа на Интернет общество Вени Марковски. Дразнят модерните млади хора, които искат да общуват неограничено в киберпространството или да учат в Страсбург, Париж или Колумбийския университет в САЩ и в това е залогът на поредната непродуктивна конфронтация. Ако, разбира се, не се провокират онези дебати по всички важни за самоличността ни въпроси, за които говореше Цветан Тодоров в книгата си „Памет за...“

ЮЛИАНА МЕТОДИЕВА

Юлиана Методиева е българска публицистка и обществена деятелка. Тя е главна редакторка на списание Обектив, издавано от Българския Хелзинкски Комитет.

Коментари (8)

- 10-10-2008|Unregistered|Златко

Шест години след публикуването й, тази статия ми се струва все още неприятно-актуална. Поне Интернет-пространството продължава да бъка от всякакви нацио- и анти- „изми“. Ще се радвам много, ако поне ежедневието в страната се променило малко. Така ли или не? Помогнете ми да се ориентирам.

- 11-10-2008|Unregistered|Guest User  - Да вървим по пясък

Много инртересна статия. Къде могат да се намерят други студии от същата авторка?

Ралица

- 11-10-2008|Unregistered|Guest User

Те е главна редакторка на списание Обектив, предполагам, че повечето й текстове ще се намират там. Ето тук адреса:

http://www.bghelsinki.org/index.php? module=resources&lg=bg&cat_id=1

А иначе – просто търсене из мрежата под името й.

- 11-10-2008|Unregistered|Guest User  -  Да вървим по пясък

Благодаря ти.

Радвам се, че открих сайта ти, посещавам го почти ежедневно и винаги намирам интересно четиво.

Ралица

- 14-10-2008|Unregistered|Guest User

Актуално и за съжаление очертаващо се като още по-актуално.

- 14-10-2008|Unregistered|Guest User

тази статия е мнооооого добра. Още не съм я дочел, но се надъхах да напиша коментар, след като минах първа глава.

- 17-01-2009|Unregistered|Гост

И какво следва от всичко това?Ето какво:

Че тези със средно образование/даже и да са с добър английски/нямат право да се месят в тези работи;

Че лекарите и учителите от Пазарджик, Панагюрище и Русе, както и безработните висшисти от Варна и Пловдив са много труден материал да им се обясняват такива тънки материи като етническата толерантност;

Че предстоят да се случват много лоши неща-и все заради простотията на обикновения българин, който живее редом с циганина и не е научен на толерантност-например като го крадат циганите, той да си мълчи;

Че дядо Йоцо е голям проблем и няма какво да се направи с него-Вени Марковски не го иска, а и тези, които ще учат в Колумбийския университет-а и при тази липса на места в старческите домове проблемът става неразрешим.Ботйов и той бил антисемит-нападал Ротшилд, за което не е изобщо прав.Да вземем да се извиним на наследниците му, а Ботйов да го извадим от читанките.

Брех, мааму му стара!

- 14-12-2011|Боян  - Не'ам думи ;-(

'баахти трактата!(Извинете за полуцензурщината, може би, ама т'ва произведение просто надхвърля всички мерки и теглилки.) „От къде ги взимате“ тез натопорчени публицистки и обществени деятелки, още главни редакторки и същевременно цветантодороведки, дето с такъв юношески плам и комсомолски порив са се втурнали да преборят вятърната мелница на популиските националистически формации ... Буря в чаша вода. Самосезиране по един несъществуващ проблем -- повод да се парадира с „единомислие“ със знаменит автор на току-що прочетена книга и овладяна словесна еквилибристика (леки залитания тук-таме)... Каква дълбочина, каква проницателност -- щеше да е омайно, ако не беше толкова нарцистично и по стар журналистически обичай -- напомпан до дупка балон. Е, мерси!

Дон Кихот на Балканите

Автор: Исмаил Кадаре

Томас Ман, говорейки през 1939 на една конференция в Ню Йорк, която по-късно стана известна, разказва за спора между добре известния поет Фирдоуси – автор на Шахнаме – и персийския шах. Шахът бил обещал на Фирдоуси злато за поемата, но след това отказал да плати, защото поетът бил я занемарил. Неща с такива измерения, казва Ман, могат да се случат само на големите епически поети.

Всички ние сме учили в училище за дебатите между гръцките учени относно родното място на Омир. Също толкова добре позната е дискусията за това дали самият Шекспир или Бейкън е писал неговите произведения. Нещо подобно се случи и със Сервантес в една от балканските страни, нещо за което може би не сте чували. Там се дискутира къде точно е бил затворен Сервантес: в Алжир или тук, на Балканите. Изглежда, че въпросът за това къде е бил затворен писателят продължава да разпалва любопитството на хората; струва ми се важно, че на Балканите, след всичкото това време, все още се говори за затворничеството на Сервантес, макар че името на писателя, за когото става дума, не е съвсем ясно.

Преди известно време един албански фолклорист написа статия за легенди и стари средновековни хроники, разказващи истории за Сервантес. Те са били предавани от човек на човек и поддържат теорията, че Сервантес е бил затворен не в Алжир, а в един град между Албания и Черна Гора. Ученият базира идеята си на историите, разказвани от стари хора, според които затворникът е бил учен човек и че за освобождаването му е била заплатена голяма сума пари. Понякога името му е Сервантес, друг път Сервет или Сарвет.

Всички истории съвпадат в една точка: че този затворник е имал приятели в далечна Испания, които са искали да го освободят на всяка цена. Ученият твърди, че Сервантес вероятно е бил затворник на Балканите, защото балканската брегова линия е много начупена и пълна с пещери, удобни за пирати. Въпреки това, дори и ако историята не е вярна, фактът, че невежите старци от Балканите са запазили в паметта си съдбата и живота на този човек, е много вълнуващ за един писател. Не трябва да забравяме, че тези мъже запазват в паметта си множество драми и че когато тези истории са били родени, Сервантес още не е бил публикуван на Балканите. Струва ми се много важно, че невежи хора запазват един писател в паметта си – в края на краищата, това се случва толкова рядко.

Човечеството притежава особена чувствителност за подбор на хората, на които то се доверява при създаването на своите дела и оформянето на легендите си. Макар че това може да изглежда странно, връзката между Сервантес и старците от Балканите притежава своя вътрешна логика. Това е свързано с нещо, за което ще говоря по-късно – фактът, че пътуването на Дон Кихот е пътуване не през пространството, а вътрешно пътешествие из човечността.

Пътуването на Дон Кихот става по време на важни пътешествия, включително и най-важното и най-завладяващо пътешествие в историята на човечеството: откриването на Америка. Невъзможно е да има по-грандиозно пътешествие от това в историята. Изведнъж светът, земята, глобусът стана двойно по-голям. Но тук се случи нещо странно: това безкрайно откриване не остави никаква значителна следа в световната литература. А пътуването на един луд човек от едно испанско село до друго, едно пътуване без каквото и да било значение за човечеството, което не му донесе нищо, и вероятно никога не се е случвало, дава на човечеството един от най-големите шедьоври на литературата. Протест ли е това или по-скоро логичен ход на нещата. Аз мисля, че е протест. Всеки път, когато са се случвали важни открития, е преобладавала идеята, че те ще променят литературата. Последните такива са пътешествията и космическите открития – и особено фактът, че човекът вече е изследвал Луната. За много хора поезията престана да съществува, щом Луната – едно от поетическите вдъхновения – изгуби мистерията си, щом само веднъж човек вече е в състояние да стигне до нея.

Ние знаем, че пътуването на Дон Кихот не се е случило. Въпреки хода на времето, въпреки многото изминали години, неговото вътрешно пътуване принадлежи към един таен календар. Именно затова то е повлияло на световната литература повече от изобретяването на локомотива, повече от откритията на Христофор Колумб, повече от космическите кораби. Може да се каже, че този велик характер от човешката история е направил няколко живописни нахлувания в човешкия живот. Животът на този герой е двоен, в скрития живот на човечеството, както и във външния живот, във външния живот на хората.

По-късно ще се опитам да обясня защо този образ е претърпял толкова щети при излизането си във външния свят. Преди това обаче ще си позволя едно отклонение, отнасящо се до превода на Дон Кихот в една балканска страна, в моята страна, Албания. Дон Кихот беше преведен на албански от епископа на Албания. Този епископ беше във война със следващия крал на Албания. Епископът се опита да победи монарха. За да си даде кураж, той преведеХамлет и след това Макбет – и, гледай чудо, той наистина успя да победи краля. По-късно кралят победи епископа и ситуацията се преобърна; изключително разстроен, епископът се отдаде на самота и започна да превежда Дон Кихот.

В предговора към книгата епископът казва, че Дон Кихот ще бъде разбран по-добре на Балканите, отколкото на което и да било друго място. Той вярва, че е видял паралели между отношението на Испания към широко отворените пространства на Америка и отношението на Балканите към Османската Империя, дори и ако съдбите им са били противоположни. Докато Испания нахлу в огромните американски пространства, хората на Балканите бяха завладени от сила, която дойде откъм широко отворени пространства.

Това е все едно Испания да е била нападната от американските индианци. Но както и да е, резултатите бяха повече или по-малко същите: огромната Османска Империя установи авантюристични отношения с балканските народи. Тя имаше сто хиляди отлични войници – много послушни войници – но не и офицери. Необходими й бяха балканските юнаци. Това обяснява защо османската армия оформи военния си елит предимно от балкански офицери, особено албанци. Тези офицери и наемници останаха безработни когато империята се разпадна. И тук епископът намира паралели между тези хора и Дон Кихот и Санчо Панса, които не са отишли в Америка, но шетат насам-натам и мечтаят за едно връщане към миналото.

Някъде в средата на двадесети век албанският епископ намира, че балканските страни са пълни с Дон Кихотовци; дори и днес героят хвърля сянката си върху полуострова. Образът на Дон Кихот все още се използва от политическите партии. Няма нито една политическа сила, която не е обвинявала противниците си в „Дон Кихотщина“. В продължение на седемдесет години комунистите обвиняваха западните лидери в това, че са Дон Кихотовци. Ония пък вършеха същото, обвинявайки сталинистите, че са Дон Кихотовци. И тази история продължава. Преди известно време, по време на френската президентска кампания, чух да обвиняват пред телевизионните камери някой си Филип де Вилие в това, че бил Дон Кихот. Както виждате, Дон Кихот винаги е губещият, защото политиците, които използват името му, не са на неговото ниво и не притежават нищо от неговото благородство.

Това е нещо характерно за близо хиляда години човечество. Вярвам, че двама от героите на литературата и света, Дон Кихот и Прометей, споделят една и съща съдба. Те биват поправяни, променяни, реформирани от човечеството. На пръв поглед изглежда като голяма чест, че цялото човечество участва в преправянето на един герой. Но това поправяне или подобрение може да бъде направено за добро или за лошо. В случая с Прометей героят спечели, в случая с Дон Кихот той изгуби. Много необичайно е, и в двата случая, че човечеството е съавтор на писателите. Ще се опитам да обясня това по прост начин.

Нека вземем Прометей. Прометей – такъв, какъвто го познаваме днес, не е такъв, какъвто беше създаден от мъдреците или от Есхил. Той беше обогатен от цялото човечество. В началото той беше един далеч по-сложен характер от онзи, който познаваме ние. Прометей успя да преговаря със Зевс – нещо, което по-голямата част от човечеството не знае и не иска да знае. То е коригирало героя. С една дума, то е създало един по-героичен Прометей.

Както споменах по-горе, с Дон Кихот се случва противното: той губи своето благородство доколкото е сравняван с посредствени характери. Шилер казва, че си представя хòра в класическата трагедия като защитна стена – една стена, която защищава изкуството от намесата на хората. Според него, участието на гръцките зрители в театъра би унищожило това. Някои комунистически лидери, особено Мао Цзедун, се опитаха да разрушат тази стена под демагогския лозунг, че всички хора трябва да участват в изкуството. Всъщност това беше начин да се унищожи изкуството сред масата от така наречени автори. Разбира се, хората държат изкуството живо; но едно е да се държи изкуството живо, а друго – да се намесва човек в него, за да го нагласява, поправя, реформира. Но големите характери съществуват и човечеството се намесва, за да ги поправя, тъкмо заради тяхната наивна популярност.

От друга страна, има други велики характери, като шекспировия Макбет, които никога не са се превръщали в популярни фигури в света. Странно, но това се случи с неговата съпруга, Лейди Макбет, която през последните години беше използвана като сравнение за жените на някои комунистически лидери, специално за Жиан Кин, вдовицата на Мао Цзедунг, и Елена Чаушеску.

Това показва, че има велики произведения, като Макбет, Фауст, Братя Карамазови и др., чиито герои принадлежат само на изкуството. Други герои, като Прометей и Дон Кихот, излизат навън в света; по тази причина те биват подлагани на много тежка проверка. Аз вярвам, че Дон Кихот все още е един необяснен характер. Необходимо е да се направи опит, един сериозен опит, да се постави той там, където заслужава. Не може да се позволи Дон Кихот да бъде изкористява в политически дискусии. Реалната световна история, онази, която е от интерес за литературата и към която Дон Кихот принадлежи, е неговата вътрешна история. Преминаването от един свят в друг, като Дон Кихот, може да има драматични последици.

Източник

ИСМАИЛ КАДАРЕ

Исмаил Кадаре (род. 1936) е световноизвестен албански писател. Малко преди падането на комунизма в Албания през 1990, Кадаре избяга във Франция. Той е бил номиниран за Нобелова награда по литература и е носител на първата Международна награда Букър (2005).

Коментари (2)

- 18-10-2008|Unregistered|Guest User  - Дон Кихот на Балканите

По повод на твърждението, че на Балканите Дон Кихот ще е най-добре разбран, да си спомним за Алеко Константинов и за героя му, който, въпреки усилията ня създателя си, остана основен герой на всички български (балкански?) времена. И за Иван Теофилов, от който ви предлагам едно стихотворение за размисъл.

Къде си тръгнал, Дон Кихот?

Останал само тънка щриха.

О, щриха на един живот!

Пребиха те, но не сломиха...

Мечтателю, къде така?

Към мелниците?

Тях ги няма.

Ти сам си - с лъвската ръка,

с оптическата си измама.

В Доброто рицарски заклет,

звънтящ със бронята ръждива,

пътувай, странен силует,

мъдрец на кон без плът и грива!

Приятелю, върви на път!

За теб далечините спорят.

Ако ръце за зло те спрат,

сърцата път ще ти отворят...

Ралица

- 03-11-2008|Unregistered|ГостСвидетел

Харесвах Исмаил Кадаре, но тук нещо не се е справил добре.Усещам балканския интелектуален шовинизъм-ние сме по-умни от вас западняците, защото сме нещастни, а вие сте добре, следователно глупаво- самодоволни и нямате причини да сте много умни като нас, които живеем в неудобен свят и затова сме по-гъвкави и дълбоки.На вас ви е лесно, а на нас-трудно-и затова вие сте по-глупави, а ние-по-умни, защото трябва да се справяме в по-трудна среда.И така нататък...И понеже Албания е малка-Турската империя1 ръководена от албанци.Вече остарявам и ми се случват неща, които на младини ми изглеждаха невъзможни-виждам народите по различен начин, романтичните очила ги няма откак сложих истински.На младини харесвах мита за гордите планинци, с кануна, най-войнствения народ, съмишленици на нашите войводи от ВМРО след 1913г. срещу сърбите и пр.Сега, грях ми на душата, виждам албанците като чакалите на Европа, напълно отчуждени от европейското и погребани дълбоко в пластовете на родово-общинното.И мисля че и исляма е причина за това.И това, че Кадаре е нобелов лауреат не ми променя възприятията.Слава богу, те се държат далече от България, защото тук няма плячка за тях-на запад ловуват къде-къде по успешно.Но има нещо особено зловещо в това един народ да е така отчужден от общата култура на континента и да произвежда толкова престъпност.

Ноември 2008

Моята коса си е само моя

Автор: Михаел Туман

Срещата с една саудитска жена е експеримент. Дали познатата ще ви даде мобилния си телефон за среща? Ще покаже ли тя лицето си при срещата? Може ли да се разговаря с нея без да се предизвикват зли погледи от страна на околните? Отговорите в консервативния Риад днес изглеждат учудващо по-различни отколкото само допреди няколко години. Една приятелка диктува без колебание номера си по телефона. Мъжете на съседната маса се преструват, че не зяпат, когато тя чуква чашата си с чужденеца. По време на разговора тя поправя черната си забрадка, косите й падат върху челото, климатичната инсталация духа отгоре, тя придърпва забрадката наляво, дясното ухо заедно с обицата се показва, тя отново го покрива, сега пък се показва част от врата й отляво. Малко след това тя отново завързва предателската забрадка, за секунди главата й остава непокрита. „Ако искате да узнаете нещо за бъдещето на Саудитска Арабия“, казва тя, „трябва да разговаряте с жените.“

Крал Абдалла бин Абдул Азис се опитва да обнови страната си, предпазливо, отгоре. Гигантската задача на Абдалла напомня – при всички различия – за перестройката на съветския генерален секретар Михаил Горбачов. В края на осемдесетте години той искаше да направи богатия на суровини Съветски Съюз способен на оцеляване след Студената война. Той проповядваше една модерност, която мнозина отхвърляха. Отварянето завърши с колапса на световната сила. Саудитска Арабия притежава най-големите петролни залежи в света, тя буквално се дави в пари, има младо и нарастващо население, но свръхконсервативните саудитци не желаят реформи. Виси ли и тук заплахата от разпадане? Или страната ще успее да се превърне в модерна сила?

Нещата зависят от това какво може и какво не може да прави саудитската жена. Досега саудитците разделяха с огромна енергия обществото си по полове. Жените, около половината от населението, засега не участват в обществения живот. Това е известно. Новото е, че саудитците вече открито говорят и пишат за това. Колкото по-силно е присъствието на жените, толкова по-успешни са реформите. И обратно.

Джумана ал-Шами е отворила лаптопа си в малко кафе в един от бляскавите молове в Риад. Журналистката заклеймява границите в саудитското ежедневие. „Почти винаги мъжете определят бариерите, но жените се превръщат в техни съучастници когато приемат всичко.“ Ал-Шами е висока, тя казва това много решително, сякаш би било по-добре човек да не се заяжда с нея. Бариерите пред жените, казва тя, много често биват издигани от най-обикновените саудитци. В началото на годината кралското правителство разреши чрез декрет на жените да пътуват без мъжки придружители. „Едно облекчение за пътуванията на работещите жени, но някои хотелски служители се заяждат по навик.“ Такива хора ал-Шами показва във вестника си. Изобличаването помага.

„Огледайте се наоколо“, казва Джумала ал-Шами в разкошния търговски храм. „Все повече жени не крият лицата си на обществени места.“ В ресторанта множество жени самоуверено влизат в отделението за неженени, където преди мъжете са били сами сред себе си. „Те седят на конференции между мъже и казват мнението си, често различно.“ Преди години беше немислимо да се показват по вестниците лицата на саудитски жени. АкоFinancial Times предлагаше на читателите си рецензия на мюзикъла Кабаре, цензорите почерняха краката и ръцете на танцьорките във всеки вносен екземпляр. „Днес вече по саудитската телевизия се появяват първите модераторки“, казва Джумана. Един телевизионен преврат в страна, в която досега ставаше дума не толкова за гледането, колкото за не-гледането.

Но простата видимост не е достатъчна. Къде имат нещо да кажат жените? На този въпрос се отговаря най-лесно по местата, на които избрани саудитци от няколко години насам имат право на глас. Съветът Шура се събира в една ниска сграда на края на Риад. Около нея се виждат палми, постоянно поливана тревна площ, контролни пунктове. Вътре – безкрайни объркващи коридори. Нура ал-Юсеф, покрита с черна забрадка и шал от ефирна материя, засега взима участие в заседанията на съвета само със заседателен глас – защото е жена. Но гласът на професорката по икономика се цени в този комитет, който предлага закони на правителството и постепенно се превръща в първата истински контролираща инстанция в историята на Саудитска Арабия. „По време на последната сбирка на съвета Шура един от министрите беше разпитван много строго“, разказва Нура ал-Юсеф със сдържано задоволство. „Толкова строго, че се зачерви и започна да крещи.“

Шурата има мощни съюзници. Самият крал Абдалла насърчава тази арабска форма за търсене на сметка. А през март той застана пред съвета и обясни своите реформаторски планове. Оттогава насам смелостта на членовете на Шурата нараства, те се осмеляват да конфронтират управляващите с жалби от страна на населението. Накъде води всичко това? „Към откритост и свободен разговор за самите нас“, казва Нура ал-Юсеф. Едно елитно удоволствие? „Не само“, казва тя. „Крал Абдалла приканва хората към национален диалог.“ Това е един вид пазарен площад на говоренето, огромна конференция, „където се срещат сунити и шиити, където религиозни екстремисти седят в едно и също помещение с либерали, където се дискутира върху въпроси, засягащи жените, младежта, работата, толерантността и възпитанието.“

Саудитска Арабия не е демокрация, но кралят се обръща за съвет към племената и хората. Това постепенно прераства в национално-терапевтичен разговор с бюрократите, които винаги са правили нещата именно по един, а не по друг начин, и с гражданите, за които всичко преди е било по-добре, отколкото може да бъде някога занапред.

„Жените си стоят вкъщи. Или учат литературни глупости.“

Перестройката на Горбачов започна по много подобен начин. Нередностите във вкаменения Съветски Съюз бяха изложени на показ, за да се принуди към движение една съпротивяваща се бюрокрация. Вторият лозунг на Горбачов беше Гласност, с което се имаше пред вид преди всичко отварянето на пресата. Абдулла също използва свободата на мненията за преобразяване на държавата, за да притъпи съпротивата на консервативните висши чиновници и обикновените хора. Свободната реч легитимира неговите реформи.

Огромни кутии от бетон и стъкло стоят от двете страни на нажежената от жегата улица, която води към летището. Вестник Ал-Риад е барикадиран като министерство, с противотанкови препятствия, бодлива тел, леки танкове. Саудитска Арабия е цел за терористите. Главният редактор Абдулмохсин Адауд е затъмнил прозорците към улицата, ония навътре гледат към просторни зали и остъклени офиси. Той гордо разказва за своята серия в Ал-Риад, която трябва да въздържа религиозните младежи от това да се втурват в Джихада в Ирак или Афганистан. „Ние пишем за борци, които се завръщат обратно като инвалиди, за нови вярващи, които вече не искат да се бият, за мъртвите.“ За всичко това по-рано не е можело да се спомене и дума. Табу-зоните се стесняват, правителството вече почти не се намесва. Изключването на жените от обществото, грешките на министрите, безпокойствата, предизвиквани от пазители на добродетелите – тези теми вече са определящи в неговия вестник. „В Интернет и без това се коментира всичко.“ Понякога обидените читатели пишат: „защо печатате всичко това?“

Но един от колумнистите от Ал-Риад намира саудитската гласност за недостатъчна. „Ние се забавляваме с приказки във време, в което светът около нас се клати, в което Иран е във възход, а Близкият Изток изпада във все по-дълбока криза“, кара се Рашид ал-Фаузан. Той е колумнист, но същевременно притежава търговска кантора за текстил, недвижимо имущество и хранителни продукти. Писане и бизнес, това не е необичайна комбинация за хора, които искат да се издигнат в саудитското царство. Ал-Фаусан търси спешно способни саудитски сътрудници – секретари, счетоводители, маркетингови специалисти. „Не мога да ги намеря, къде е грешката?“, пита той и отговаря: „в системата на възпитание!“ Училищата и университетите преподават религия и само религия. А освен това най-вече история и литература. „Празни приказки!“, пени се ал-Фаузан, „аз имам нужда от икономисти и инженери, които да идват навреме и високо мотивирани в офиса.“ Той иска да види в кантората си саудитски жени. „Но не мога да ги намеря. Или си стоят вкъщи, защото не им е разрешено да пътуват с кола до работа, или са следвали литература.“

В малките съседни страни, оплакват се някои, промените се случват по-бързо

В това се състои голямата разлика в сравнение с перестройката на Горбачов. В Съветския Съюз имаше инженери и икономисти колкото поискаш, но прогнилата икономика не намираше приложение за тях. Саудитска Арабия процъфтява, но разполага с прекалено малко хора, които умеят да работят добре. Горбачов се измъчваше от ниски цени на петрола и празни каси, Абдала гледа пълни сейфове при рекордни цени на петрола. Съветските градове и индустриални комплекси се разпадаха, докато Саудитска Арабия строи блестящи градове направо от нищото. Съветските професори търгуваха по битпазари, за да оцелеят, докато саудитските учители могат да очакват много нови и високо модерни университети и училища. Десет милиарда долара са подготвени само за партньорства с добри западни университети. Днес в саудитските университети учат не по-малко жени, отколкото мъже. Но засега само малко жени намират пътя от семейството към работа, казва ал-Фаузан. Мнозина учители са зле образовани, уволненията са невъзможни – а учебните програми всичко друго, но не и модерни.

Това биха искали да променят модерните саудитци. Богати семейства са създали нещо като работна консултация и посредничат между бизнесите и жените, които желаят да работят. Други строят частни училища, в които се преподава религия, но също и физика, информатика, биохимия. Нура ал-Юсеф е измислила нещо съвсем особено.

В горещия прахоляк на едно от предградията тя осъществява една своя стара мечта. Един университет за жени, който предлага нещо повече от религия и литература. Проектът е революционен в тази страна, където допреди шест години единствено министерството на религията можеше да определя какво може да учи една жена. И той дава отговор на въпроса: Как могат жените да достигнат до добри позиции, за да имат реално право на глас? „Ние ще изучаваме чужди езици и природни науки“, казва ал-Юсеф, „Основните акценти ще лежат в областите на икономиката, бизнеса и правото.“ Това трябва да стане един от престижните университети в страната – с първокласно оборудване и представителни професори. Тя се смее, но знае: за Саудитска Арабия през този кампус ще води един от пътищата към модерността.

Пита се само колцина ще пожелаят да го поемат. Повече свободи, повече отлични училища, повече работни места – това е надбягване с открит финал в една страна, в която всяка жена ражда средно повече от пет деца. Нура ал-Юсеф вярва в саудитския успех и го живее. Преди кратко време националният икономически съюз избра своя директорат, разказва тя. „Кандидатствах без особени надежди.“ Ал-Юсеф получи втория по големина брой на гласовете и стана вицепрезидентка на влиятелния съюз.

Не всички са толкова търпеливи. Журналистката Джумана ал-Шами търси в Интернет обяви за жилища. Да, тя се радва на прогреса в Саудитска Арабия. Но нещата в огромната страна според нея се развиват прекалено бавно. „Нашите малки съседи са по-бързи, по-умни, по-динамични.“ Още през тази година тя възнамерява да се пресели – от Риад в Дубай.

Източник

МИХАЕЛ ТУМАН

Михаел Туман ръководи редакцията за Близкия Изток на немския вестник Die Zeit в Истанбул и пише за арабския свят, Турция, централна Азия и бившия Съветски Съюз.

Коментари (2)

- 29-10-2008|Unregistered|Владо  - Относно: "Моята коса си е само моя"

Не, Саудитската зона не може да се коментира само от една статия. Саудитите според мен в момента се очертават като "тих генератор" на нов международен терор. И всички добре разбираме за какво иде реч...

- 03-11-2008|Unregistered|Свидетел

Този май преписва от стари броеве от "Правда" от преди 85г.Същия идиотски плам и захлас.Или арабите са много ласкави с него.....

Грузински дневник

Автор: Джонатан Лител

„Пишите правильно“, повтарят те непрекъснато, „пишете правилно, пишете онова, което наистина се е случило.“ Човек чува това навсякъде, в Южна Осетия и Абхазия, но също и в самата Грузия, и собственото желание е точно такова – да се пише за онова, което наистина се е случило. Но това не е чак толкова лесно. „Всеки разправя истории, които потвърждават собствените му предпочитания“, казва Дан Канин, един американски съветник на грузинския президент Михаил Саакашвили, в офиса си в новия президентски дворец в Тбилиси. Кой е агресорът, кой е жертвата? Във версията, която междувременно застъпват грузинците, те само са се съпротивявали срещу една отдавна подготвена руска инвазия. „Да се мисли нещо друго би било смехотворно“, обяснява Дан Канин.

От началото на август различни нападения, атентати и артилерийски обстрели срещу грузинските села около Цхинвали, осетинската столица, доведоха напреженията с Южна Осетия до едно пределно състояние. Реакцията на международната общност се ограничи по същество до монотонното повтаряне на съвета „не се оставяйте да ви провокират“. Това спести на общността трудната задача да упражни натиск върху руснаците, които да укротят малко своите осетински клиенти. По-значителни военни действия бяха започнати през нощта срещу 8 август с обстрела над Цхинвали от грузинска артилерия, последван от нападение на редовната армия. Самозащита, твърдят грузинците: стотици руски танкове вече били навлезли в тунела Роки, свързващ Русия с Южна Осетия; грузинските операции имали за цел единствено да спрат или поне да забавят това руско нападение.

Един месец по-късно грузинското правителство представи едно частично доказателство: записи на телефонни разговори между осетински гранични постове на 7 август около три часа сутринта, в които става дума за руски танкове в тунела. Но според изследвания на Ню Йорк Таймс от тези свидетелства не става ясно нито за колко танка става дума, нито каква задача имат те; телефонните разговори доказват единствено, че руснаците са извършвали незаконни придвижвания на войски, което и двете страни са правили най-редовно.

Но какъв избор имахме ние?, отговарят грузинците. „Това беше хроника на една предизвестена война“, обясни ми Гига Бокерия, заместник-министър на външните работи, много приближен до Саакашвили и може би един от най-влиятелните политици в Грузия. „Като при Гарсия Гарсия Маркес, всеки знаеше сценария.“ Трябваше да се започне с провокации, чрез които грузинците да бъдат подтикнати към офанзива, руският ответен удар щеше да има за цел да окупира двете отцепнически републики, да унищожи грузинската армия, да отслаби, ако е възможно, политическата инфраструктура на страната и дори да свали правителството. „Мащабите бяха изненадващи“, продължи Бокерия, „но по принцип ние знаехме, че това ще се случи и че ние ще загубим. Но те би трябвало да си платят – и сега го правят. За тези села и тези десет километра те плащат сега висока цена пред международната общност. Единствената истинска победа за тях би била една смяна на правителството. Без това не са спечелили нищо.“

Проблемът на тази версия се състои в това, че тя противоречи на всички грузински обвинения от времето на събитията. През нощта на 7 август, когато започна нападението срещу Цхинвали, генерал Мамука Курашвили, командирът на грузинските мироопазващи сили, обяви по телевизията, че Грузия току-що е започнала военна операция, „за да възстанови конституционния ред в Южна Осетия“. Малко по-късно, Дмитрий Санакоев, един бивш сепаратист, който се присъедини към Тбилиси, обясни на осетинците на родния им език, че Грузия им носи демокрация. Никой не говори за руски танкове преди 8 август.

Европейците не вярват на грузинската версия. „В никой момент грузинците не са се обръщали към европейските си съюзници, за да им кажат ‚руснаците нинападат‘“, твърди категорично Ерик Фурние, френският посланик в Тбилиси. Американците, разбира се, са малко по-диференцирани. Матю Брайза, един от висшите американски дипломати, който от началото на администрацията на Буш е повече или по малко отговорен за грузинските проблеми, ми обясни по телефона: „Че грузинците разговарят с нас по-открито, отколкото с европейските си съюзници, е нещо нормално предвид привилегированите ни отношения. Техният външен министър Ека Ткешелашвили ми позвъни в 23.30 часа тбилиско време и ми каза: ‚Имаме сведения, че руски танкове и повече от хиляда войници са навлезли в Южна Осетия. Нямаме избор, ще нарушим [обявеното от Саакашвили в 19 часа] примирие‘. В съответствие с моите инструкции аз му отговорих: ‚Избягвайте на всяка цена военни сблъсъци с руснаците.‘ Каквото и да е било действителното положение, грузинците изглеждаха наистина убедени, че нещата са се развили по този начин.“

Руската версия има поне предимството на яснотата, ако не непременно онова на честността: Саакашвили е психопат, при това зависим от дрога, който е започнал инициатива за геноцид, а за руснаците не е останала друга възможност освен да се съпротивяват. Във всеки случай те не са единствените, които обвиняват Саакашвили за избухването на враждебните действия. Откак през 2004 той дойде на власт в резултат на „революцията на розите“, Саакашвили обещаваше да присъедини сепаратистките републики към Грузия преди края на своето президентство. Той изнесе това обещание в един крайно остър тон, с една агресивна националистическа реторика, която за някои наблюдатели напомня за Гамзахурдия, първият президент на независима Грузия, според когото южноосетинците бяха „индоевропейски свине“, а други национални малцинства – „неблагодарни гости“, които трябвало да бъдат „погрузинчени“. Именно той започна първата война с Южна Осетия – една война, която Грузия изгуби.

Национализмът на Саакашвили е сроден с френската представа за националната държава и е свободен от подобни расистки подтонове; той обаче с удоволствие се сравнява с великия цар Давид, Строителя, и мнозина политически наблюдатели са на мнение, че още от самото начало той е мечтаел да завоюва обратно тези територии. За четири години той насочи една огромна процентна част от Брутния национален продукт на страната си към военните сили, далеч повече, отколкото му беше препоръчвано от НАТО. А в Ирак, където той изпрати своите обучени от американци войски, всички улици в грузинската военна база носят имена на абхазки градове: Гагра, Пицунда, Гали; маршовите песни на войниците пък описват обратното завладяване на Абхазия.

„Дълбоко в себе си Миша [в Грузия всеки, дори и президентът, бива наричан на малко име или дори на неговата умалителна форма] винаги е отдавал предпочитание на едно военно решение“, каза ми в Тбилиси една грузинска журналистка, която го познава от повече от десет години насам. Други наблюдатели дори са убедени, че нападението срещу Южна Осетия е било само начало. „Мнозина официални лица ми потвърдиха, че се надяват веднага след това да навлязат в Абхазия“, разказваше ми една вечер Ероси Кизмаришвили, грузинският посланик в Москва. „Те мислеха, че ще могат да се справят с Осетия в течение на 24 до 36 часа, а след това да започнат двойна офанзива срещу Абхазия от военната база Сенаки и пропастта Кодори.“ От тази гледна точка фактът, че по-голямата част от грузинските войски се намираше в западната част на страната на 7 август не е доказателство за липса на умишлени действия, дори напротив.

Ероси Кизмаришвили не е случаен наблюдател: като собственик на влиятелния телевизионен канал Рустави 2 през 2003 той изигра решаваща роля по време на „революцията на розите“; през последния януари той беше предизборен съветник на Саакашвили, преди да бъде изпратен като посланик в Москва, където до отзоваването си през юли се опитваше да завърже връзки с президента Медведев и неговото либерално обкръжение. След събитията през август Кизмаришвили реши да премине в лагера на опозицията. Той изглежда доста уверен в това, че Саакашвили е попаднал в капана на руснаците.

Действително всички знаеха, че руснаците подготвят нещо. Самият Путин беше го казал съвсем ясно, малко след силно критикуваното от Москва международно признание на Косово: „Ние няма просто да имитираме това, ние си имаме собствена рецепта …“ За да добави след това: „Нашият отговор ще бъде асиметричен.“ Съвсем очевидно той имаше пред вид Грузия, която отчаяно се бореше за присъединяване към НАТО. В началото на май Русия изпрати хиляда войници от парашутно-десантните войски – едно очевидно нарушение на мирното примирие – последвани от четиристотин железопътно-строителни войници, които трябваше да възстановят стратегически важната железопътна линия между Сухуми и Очамачира, отдалечена само на няколко километра от демаркационната линия. На 15 юли, докато провокациите в Южна Осетия се засилваха, в руската военна област Северен Кавказ (СКВО) беше проведено голямото военно учение „Кавказ 2008“, един идеален претекст да се доведат в региона елитни войски, танкове и самолети – обединения, които след края на учението мълчаливо останаха на място. Как са могли тогава Саакашвили и ястребите от неговото обкръжение да си представят дори за момент, че руснаците ще им позволят да направят нещо?

„Грузинските министри сравняваха Осетия с млечен зъб“, обяснява френският посланик Ерик Фурние. „‚За руснаците тя вече не е от значение‘, казваха те.“ В дните преди конфликта руските официални лица, които се занимаваха с осетинския въпрос, усилено изпращаха сигнали, които трябваше да потвърдят това гледище. „Осетинците са станали неконтролируеми, те вече не ни слушат, омръзна ни“, обявиха те официално, когато грузинците ги помолиха да вразумят южноосетинците. Кизмришвили дори се пита дали в този план не е бил замесен и руски шпионин от най-близкото обкръжение на Саакашвили. Един хитър и многопластов капан, който трябваше да използва импулсивността на Саакашвили: но може би за това беше вече достатъчна самата кавказка стремителност? Това, както и една препълнена до ръба чаша на търпението от всички страни. По всяка вероятност дори и самите грузинци не знаят какво точно се е случило.

Тези конкуриращи се версии, зад които лежат реални политически интереси, биват поддържани от един повече или по-малко рафиниран PR-апарат – това, което преди се наричаше пропаганда. От руска страна методите си останаха доста примитивни: докато гражданите почти не разполагат с алтернативи на официалната версия на събитията, тъй като Кремъл контролира пресата почти напълно, тя си остава малко убедителна за чуждестранните наблюдатели, също както и първоначалното обвинение в „геноцид“. От грузинска страна в замяна на това си служат с най-модерни методи. Така например правителството е възложило на една британска PR-фирма, Aspect Consulting, да доведе до останалия свят тяхното гледище за нещата. Основателят на фирмата Патрик Уърмс, когото руските медии кръстиха „белгийският майстор на черния PR“, установи по една работна група във всяка европейска столица и ежедневно изпраща по света цяло наводнение от информации и разкрасявания, които трябва да направят по-достоверна официалната грузинска версия.

Но независимо от това грузинците действително са много открити за международната преса; действително, информациите биват манипулирани и тук, но никога толкова недодялано, колкото при руснаците. Това показва едно сравнение на „развежданията“ през конфликтната зона, които биват организирани от двете страни една седмица след грузинското поражение. В понеделник, 18 август, след един доста авантюристичен следобед, който прекарах заедно с няколко други журналисти в игра на избягване на руските контролно-пропускателни пунктове, които препречват пътищата, аз попаднах в Гори, един индустриален град в съседство с Южна Осетия. Същата вечер имах уговорена среща с Кача Ломая на големия площад, под краката на огромната бронзова статуя на Йосиф Сталин, пред сградата на районното управление, чиито прозорци все още са разбити от артилерийския обстрел от последната седмица. Секретарят на грузинския съвет за сигурност беше ми предложил по телефона да ми покаже няколко разрушени села северно от Гори.

Бях срещнал Ломая още през 2004 г., когато той току-що беше обявен за министър на образованието. Тогава бяхме водили дълъг разговор за интеграцията на националните малцинства в Грузия, при който Ломая – който преди революцията беше ръководил грузинския филиал на института Open Society на Джордж Сорос – беше поддържал един много по-сдържан, конструктивен и открит тон, отколкото неговия президент. На 45 години той е един от най-старите политици в това правителство (Саакашвили е само на четиридесет, а неговият министър на отбраната е на тридесет години). Заради разумния си и обмислен стил той е много високо ценен от чуждестранните наблюдатели в Тбилиси.

На следващия ден за предварително планираната дискретност при посещението на разрушените къщи не може да става и дума: десетки журналисти обкръжават Ломая на главния площад и го молят да ги вземе със себе си. Вячеслав Борисов, главнокомандващият руски генерал, отговорен за зоната, се смесва с тълпата преди да изчезне с Ломая в сградата на управлението. След няколко часа закъснение най-после на път тръгва една дълга колона от превозни средства, линейки и жълти автобуси с хуманитарна помощ – официалният повод за нашето посещение – последвана от половин дузина коли, пълни с журналисти. Борисов е дал на Ломая ескорт от четирима десантници; в областта северно от Гори гъмжи от осетински милиции, които грузинците обвиняват в злодеянията, които искат да ни покажат. Благодарение на парашутистите колоната минава през контролните пунктове без трудности.

Аз пътувам в колата на Ломая, така че между отделните спирки мога да разговарям с него. По този начин в продължение на няколко часа ние успяваме да придобием впечатление за това колко реални са ужасите на тази война за хората, живеещи в близост до осетинската граница – една война, която изглежда толкова отдалечена и следователно толкова незначителна откъм кафенетата в Тбилиси или Париж. От 11 август, от деня на рухването на грузинската съпротива, осетинските милиции, несмущавани от държавна власт, са в състояние да беснеят и грабят в тези села, да изгарят къщи и да убиват цивилни хора, които не са искали да избягат. Ломая разказва и за множество изнасилвания, за които ние не успяваме да намерим потвърждение, но които, пред вид на общото насилие и ярост звучат напълно достоверно. В къщите мебелите са разхвърляни или изпочупени, дюшеците разпрани, по пода лежат семейни снимки, свидетелстващи за това колко прибързано и паническо е било бягството на обитателите. На дворовете, из които се щурат изгладнели кокошки и крави, плодните дървета се огъват под тежестта на плодовете си. Тук-там се натъкваме на някоя локва кръв и – в градините или мазетата – на трупове, които набързо са били покрити с няколко лопати пръст от съседи или роднини.

Мъртъвците са най-вече мъже, стари и млади: журналистите наброяват в Тквиави десет мъртъвци. В други села, които ние посещаваме през този ден, някои къщи са разрушени от руски бомби. Разрушенията изглеждат във всеки случай избирателни. Според Ломая и разказите на селяните, осетинците, снабдени с подробни списъци, са издирвали преди всичко първенците в селата – учителите, полицаите, кметовете.

Макар че оцелелите се радват на раздаваните от помощниците на Ломая хуманитарни помощи и цигари, това не намалява страха и яростта им, нито пък чувството, че са били предадени. Ние наблюдаваме как те крещят на Ломая: „Миша ни изостави! Ние искаме руски паспорти като осетинците! Руснаците поне ще ни защищават, за разлика от вас.“ Ломая им отговаря спокойно, подчертано приятелски. Всички села по пътя ни лежат на грузинска територия, вътре в зоната за „сигурност“, или буферна зона, която се предвижда според договорните отношения на московското споразумение, разработено от Никола Саркози, и която съвсем очевидно е сигурна единствено за руснаците. От другата страна на границата, която си остава затворена, проникват новини за истинско етническо прочистване. Едуард Кокойти, самообявеният осетински президент, заяви това директно: никой грузинец няма да има право да се завърне на „осетинска територия“. В селата, населени от грузинци, жителите биват систематично прогонвани, а къщите им разрушавани, за да се попречи на завръщането им.

Посещението в Южна Осетия, организирано от руснаците два дни по-късно, е нещо съвсем различно. Ломая не беше се намесвал, той беше отговарял на въпросите на журналистите, но без да се опитва да им продава една определена история: онова, което бяхме видели, говореше само за себе си, повече не беше необходимо. Руското развеждане бива напротив ръководено от един крайно нервен офицер от пресата, който се представя като Александър Мачевски, но моли да не споменаваме името му – един дребен, здраво скроен и почернял от слънцето мъж, който непрекъснато крещи и когото журналистите скоро кръщават „нашият малък Гьобелс“.

В първия грузински град, който вече бяхме посетили преди това с Ломая, той дава импровизирана пресконференция, в която не се срамува да твърди пред камерите, че разрушените къщи, които виждаме, са се самозапалили или поради изтичане на газ, или поради електрически неизправности. Това, или грузински специални части са ги запалили, за да дискредитират Русия. „Слушайте, Саша“, прекъсва го най-после раздразнено един британски журналист, „вярвате ли всъщност една-единствена дума от това, което ни разказвате?“ – „Да не искате да кажете, че лъжа?“, реве Саша. „На практика, да“, отговаря меко журналистът, с което предизвиква един пристъп на ярост, който завършва с опит той да бъде изключен от журналистическата група.

По-късно през този ден аз узнавам, че войната е струвала отпуската на Саша – докато слушам как той горчиво се оплаква по телефона пред някакъв свой приятел. Малко по-нататък, западно от Цхинвали, ние посещаваме Четагурово, едно силно разрушено осетинско село: грузинците не отричат, че са го обстрелвали, но твърдят, че осетинците са докарали там тежка артилерия. Селяните, с които разговаряме, твърдят, че там е имало само милиционери, които са избягали с колите си още след първите изстрели, без да направят никакъв опит за съпротива. Трябва обаче да се каже, че такива твърдения са недостоверни, защото хората се бяха изпокрили по мазетата си, изпълнени с ужас, а и защото Саша непрекъснато ни кара да бързаме.

В Цхинвали първо трябва да разгледаме един силно разрушен квартал, така нареченият еврейски квартал (в който всъщност от времената на болшевишката революция не се е показвал нито един грузински евреин. „Те измъкнаха това име от забравата едва напоследък“, обяснява Патрик Уърмс в Тбилиси. „Да се покаже един бомбардиран еврейски квартал винаги върви добре пред световната общественост.“) Според сведения на журналистите, които познават Цхинвали още отпреди войната, кварталът е бил обстрелван още през 1991 и до голяма степен не е бил възстановен никога. А при едно толкова повърхностно посещение не могат да се различат старите от новите разрушения, нито пък ония, които са били предизвикани от грузинските нападения на 7 и 8 август от по-късните, предизвикани от руското ответно нападение на 9 и 10 август. Жителите не са от помощ, защото повторното разпитване предизвиква гневни, почти истерични реакции, сякаш с това се поставя под въпрос реалността на „геноцида“, който всички те са убедени, че са преживели.

Следващата цел на нашата обиколка е опустошената по време на нападението на грузинските войски база на мироопазващите войски югозападно от града. Пред една разбита и изгоряла сграда, пред която са положени няколко тъжни, украсени с ленти венци от червени цветя, стои полковник Игор Коначенков, който води нашата моторизирана колона. Той разказва за загубите на мироопазващите сили: петнадесет убити и повече от сто и петдесет ранени – повечето, както той намеква, изненадани в съня си от едно вероломно нападение на артилерията. За него няма съмнение относно намеренията на грузинците. Самите те не отричат, че са нападнали руснаците. Те били нападнати от осетинска артилерия под прикритието на руската база; те изобщо не са имали друг избор, освен да отвърнат на удара. Опитват се обаче да омаловажат обстрела на града и настояват, въпреки всички доказателства на противника, че той е преследвал единствено военни цели.

Връхната точка на този Magical Mystery Tour е класическият концерт, който изнасят пред руините на местната сграда на парламента Валери Гергиев и оркестърът на Мариинския театър от Санкт Петерсбург. В продължение на години грузинците напразно се опитваха да поканят за помирителен концерт в Тбилиси Гергиев – един северноосетинец, който е близък приятел на Путин. В Цхинвали той започва концерта (излъчван на живо по руската телевизия), заобиколен от деца, с кратко слово на руски и английски език, описващо извършения от грузинците „геноцид“, сравнявайки ги с терористите от 11 септември. При това той няма да се притеснява да спомене първоначалната руска цифра от 2000 убити, макар че дори осетинският главен прокурор вече говори само за 133 жертви сред цивилното население. Самият концерт е удивително упражнение по съветска пропаганда: публиката, внимателно съставена от стари хора и деца, носещи обрамчени в черно портрети на своите убити; войници, които бавно развяват чисто нови знамена; журналисти. Програмата е премислена до последния детайл: за въведение втората част отПетата Симфония на Чайковски, тъжна и меланхолична; след това една изпълнена с барабанни вихри част от Седмата на Шостакович, която той е писал през 1943, по време на обсадата на Ленинград – войнствена, мощна, непреклонна.

За мен най-голямата изненада по време на това пътуване беше руската армия. Онази, които бях видял през 1996 в Чечения, се състоеше предимно от млади момчета, изгладнели и уплашени, а през 1999/2000 от пияни, брутални и корумпирани биячи, така наречените контрактники, които се набираха сред най-злите части на руското общество и които техните началници оставяха да беснеят на воля, щом само беше веднъж приключена най-мръсната работа. Единственият честен и почтен руски офицер, с когото се бях запознал тогава, беше убит от собствените си хора, защото си пъхаше носа в техния бизнес. Изпратените в Грузия войници представляват очебиен контраст в сравнение с тогава: дисциплинирани, сравнително учтиви и самоуверени.

Първата сутрин в Гори, преди отпътуването с Ломая, аз отивам на контролния пункт пред южния мост на града и разговарям с войниците, принадлежащи към разположената в чеченския град Шали 42 дивизия. Задавам им въпроса, който занимава всички тук: Ще се оттеглят ли, както обещава Медведев? „Чухме, че ще ни заместят вашите момчета [т. е. руските парашутисти, Бел. пр.]“, казва ми един лейтенант, който се приближава бързо, преди още да съм отворил уста. „Какво чухте? Знаете ли нещо? Знаете ли дали ще се оттеглим?“ Разочарован от отрицателния ми отговор, той се обръща и се заема отново с работата си. Дава на хората си заповед да приберат нещата си, да заемат позиции и да придвижат един бронетранспортьор. „Писна ни. Искаме да се връщаме вкъщи“, прибавя Олег, един войник от Барнаул в Алтай, преди да ми опише добрите отношения, в които те се намират с местното население. Никой от тези мъже не се чувства като окупатор, мнозина приемат скептично официалната версия на началниците си, преди всичко войниците-мюсюлмани, немалко от които произхождат от северен Кавказ. Дори чеченските специални части на руското разузнаване, на които се приписват множество зверства в родината им, се опитват да се въздържат тук.

Командирът им, генерал Вячеслав Николаевич Борисов, е офицер от старата школа. Тлъст, немарлив, червеното му лице изпъстрено с петна от водка, той се изразява грубо и рязко, но въпреки това е офицер с висок чин, номер 2 на руските десантни части, специално командирован за тази операция в Грузия заедно с парашутистите си. Във всеки случай той е тук не за пръв път: в продължение на няколко години той командваше руската военна база в Батуми и поддържаше тесни отношения – също и бизнес-отношения, както се твърди – с Аслан Абашидзе, местния диктатор, който в края на краищата беше заменен от Саакашвили през пролетта на 2004. Координацията между Борисов и Мурат Кулашметов, генералът, който командва разположените в Южна Осетия мироопазващи сили, е трудна за разбиране. Те изглежда оперират паралелно, и двамата са подчинени на генерал Сергей Макаров, шефа на генералния щаб в СКВО, който очевидно е бил един от главните стратези на инвазията в Грузия. Борисов, който умело прикрива вродената си хитрост зад груба външност, използва ловко в преговорите с грузинците тези неразбираеми разделения на сферите на компетентност. През тази втора седмица конфликтът се е превърнал във война на нерви. От изработеното от Саркози споразумение насам от руснаците се очаква те да се завърнат „на позициите си отпреди избухването на враждебните действия“.

Но руските контролни пунктове продължават да блокират Траса – автострадата от  Тбилиси през Гори до Поти, която свързва двата противоположни края на страната. Те спъват движението и търговията, не пропускат нито журналисти, нито колони с хуманитарна помощ, нито дори западни дипломати. През последната седмица руснаците освен това взривиха един железопътен мост на най-важната отсечка в страната и с това пресякоха движението на товари не само в Грузия, но и в Армения и Азербайджан.

В края на краищата те контролират цялата селска област на север от Гори, която ние посещаваме във вторник, 19 август, и очевидно не предприемат нищо, за да попречат на нападенията на осетинските милиционери, като същевременно не позволяват на грузинците да защищават застрашеното цивилно население. Освен това те систематично разграбват заетите от тях сгради – прибирайки всичко, включително климатични инсталации, тоалетни чинии и умивалници. „За Борисов грабежът е военно право“, констатира Ломая. Той е загрижен за икономическите последствия от руската блокада; не само че страната е разделена на две, руснаците контролират и Поти, единственото дълбоко пристанище на Грузия, където се извършва цялата международна търговия на страната, както и част от петролния експорт на Баку. Армения, която внася почти всички стоки на транзит през Грузия, буквално започва да се задушава. Изключителният жест на добра воля от страна на турците, които са отворили турско-арменската граница, почти не облекчава положението.

А то е изключително променливо. В сряда, 20 август, Ломая се опитва отново да посети селата северно от Гори – заедно с нова моторизирана колона с хуманитарна помощ и неколцина журналисти. На първия контролен пункт офицерът, който вчера се е подчинил без колебание на парашутистите на Борисов, отказва категорично да ни пропусне. Следобед, някъде около 17 часа, руснаците внезапно демонтират всички контролни пунктове в града и бързо изчезват. В сградата на управлението грузинските служители нервно обсъждат следващата крачка. Ломая се опасява, че осетинските грабители биха могли да се възползват от вакуума на властта и да нахлуят в Гори. „Не знам какво да правим. От вчера насам руснаците непрекъснато повтарят от Москва, че ние сме се опитвали да ги провокираме по време на оттеглянето. Страхувам се, че това може да е капан.“ Той не може да говори открито дори с Тбилиси: телефоните не са сигурни, руснаците подслушват всичко. „А вие, Джонатан“, пита ме той внезапно на стъпалата пред сградата. „Какво бихте ме посъветвали вие?“ Аз се колебая: „Не знам… Ако наистина се страхувате за сигурността на града, би било добре да повикате вашата полиция. Не можете ли да позвъните на Борисов и да го попитате дали е съгласен?“ Той слуша мълчаливо, после изчезва в сградата.

Пред сградата на управлението безцелно се разхождат няколко десетки мъже. Между тях е и Владимир Вардселашвили, младият регионален губернатор на Гори, бивш футболист, много елегантен в розовата си копринена риза със златни копчета на маншетите. Около 19.30 пристига автомобил: един мъж му подава голям фотоапарат. Ладо, както го наричат всички, ми показва дисплея на апарата. Това е снимка на новата военна база западно от града, която при завземането на Гори падна в ръцете на войските на Борисов непокътната и оттогава насам бива систематично разграбвана от окупаторите. Той увеличава една част от снимката: вратата на една от светлосивите сгради на базата. По средата на стъклената врата действително може да се различи размито бяло петно, по другите врати също. „Минирали са базата. Оттеглят се и ще взривят всичко.“

От дни насам Ломая преговаря с Борисов да бъде пощадена базата, тъй като тя ще бъде необходима за подслоняването на бежанците. Но Москва се е заклела да разруши военната инфраструктура на Грузия и Борисов не може да даде кой знае каква утеха. Около 21.30 на площада чуваме силен грохот: една колона от леки руски танкове преминава порез празния площад. Ломая, мрачен и напрегнат, изпраща хора, които да разберат какво става. Всички контролни пунктове са възстановени отново, пристигнали са нови войници с нов командир. Той клати глава: „играят си с нас като мишка с котка“.

Малко по-късно всички се събираме на стъпалата. Вардселашвили ни казва, че Борисов му е позвънил след обеда. „Защо не повикате полицията си?“‘, попитал той. „Повикайте ги.“ С крива усмивка Ломая ми отправя упреци. „Виждате ли, Джонатан, вие ми дадохте лош съвет. Сега вече съм сигурен, че това е било провокация. Ако нашите полицаи бяха тук, щяха да ги арестуват.“

Тъй като човек все пак трябва да яде, Вардселашвили кани малцината останали в града журналисти на гости вкъщи, в едно изцяло ламинирано с дърво, много стилно жилище, което е взел под наем, когато е бил изпратен тук на губернаторския пост. Вечерята е бедна: кренвирши, каша, картофи, домати, хляб. Накрая обаче той вади бутилка френски коняк. „Имам колекция от двеста различни сорта“, хвали се той, докато ние пушим и пием. Той говори за Сталин, сина на града, когото мнозина жители все още почитат. „Не разбирам това безумие. Ако зависеше от мен, още утре паметникът щеше да бъде премахнат. Аз мразя Сталин. На него трябва да благодарим за това, че се намираме в този батак, той ни надроби всичко това, Абхазия, Осетия … През 1952 даде Сочи на Русия, а това беше наше.“

На следващия петък, 22, завършва срока на обещаното от Медведев оттегляне, но играта продължава. На контролните постове на Траса журналистите разговарят с войниците и чакат. Никой не може да преминава. Една колежка и аз се опитваме да убедим Санакоев да ни вземе до Цхинвали. След това руските контролни постове отново са напуснати. Ломая идва преди падането на нощта и веднага дава импровизирана пресконференция: последният контролен пункт ще бъде премахнат след един час, след това полицията ще поеме пълния контрол в града. Грохотът на мощна експлозия се носи над града, откъм новата военна база, и аз бързо се отправям натам заедно с Ломая: след евакуацията на базата руснаците са взривили един склад за боеприпаси.

Когато на следващия вторник в Сухуми се обявява, че Русия признава независимостта на Абхазия, там избухва всеобща радост. „Медведев едва отвори устата си, а вече цялата младеж беше по улиците, клаксоните пищяха, младежите пееха, стреляха във въздуха, размахваха знамена“, разказва ми Мана Гургулия, ръководителката на абхазката телеграфна агенция Аснипрес, когато пристигам в сряда. Разглеждани оттук, претенциите на Грузия върху тази област действително изглеждат като някакъв „атавизъм от времето на Сталин“, както иронично заявява Сергей Шамба, абхазкият външен министър. Абхазците, които, за разлика от осетинците имат истинско правителство – и истинско национално чувство – не си правят никакви илюзии. „Разбира се, че съществува опасността да свършим като най-обикновена колония“, прибавя Шамба. „Но ако можем да избираме единствено между Грузия и Русия, то ние се решаваме на Русия.“ Самата Русия няма намерение да оставя някому някакъв избор. „Светът може да забрави всякакви приказки за териториалната цялост на Грузия“, обяснява външният министър Лавров отново и отново. „Вярвате ли, че би трябвало да избършем кървавите сополи и да си подвием опашката?“, прибавя Путин по своя неподражаем начин. „Саакашвили е политически труп“, гласи заключението на Медведев – едно ясно указание, че нещата още не са приключили. Но аз бих искал да оставя последната дума на Режи Жант, един френски журналист, който живее от много години насам в Тбилиси: „Грузинците трябва да забравят своята натрапчива фиксация към сепаратистките републики за един период от около десет до петнайсет години. Вместо това те трябва да се концентрират върху развитието на страната си – нейната икономика, нейните институции, нейната демокрация. Времето минава и те ще пропуснат всичко, което е важно за тях, ако продължават по този начин.“

Източник

ДЖОНАТАН ЛИТЕЛ

Джонатан Лител (род. 1967) е американско-френски писател и журналист, станал световноизвестен с романа си Доброжелателните (2006), в който по особено правдив начин се описват ужасите на Втората световна война.

Анадолското изкушение

Автор: Михаел Туман

Ето я тук, новата Турция. Забрадката й – копринен шифон в меко-виолетов цвят. Кристално бяла блуза, черна пола с цепка отстрани. Високи токове. Чантата: черна изкуствена кожа с виолетови украшения. „Всичко трябва да прелива едно в друго“, казва главната дизайнерка на Текбир и поправя забрадката на модела. Хошгелдиниз – Добре дошли при Текбир, модната фирма на пророка.

От истанбулската шивачница идва и онзи бял дамски костюм, с него върви и яркожълтата забрадка, „акцентовият цвят на това лято“, обяснява дизайнерката, която често пътува до Милано и Париж. Забрадка и кариера се казва книгата, която лежи върху бюрото на шефа й. „Който е модерен, вярващ и успешен, купува при нас“ казва Мустафа Карадуман. Текбир е най-голямата фабрика за забрадки в Турция. „Аз имам една мечта“, казва Карадуман. „Иска ми се всички жени в Турция да носят нашите забрадки – не по принуда, а защото ги харесват.“

Секуларните туркини се чувстват застрашени от такива думи. Този човек, предприемач ли е той или фундаменталист? „Който носи забрадка, той желае ислямска република!“, това е горящото подозрение. Айше Буюрле, журналистка, изследователка на женските проблеми и съоснователка на консервативната управляваща турска партия, АКП, е принудена да живее с това. Тя носи забрадката си от убеждение. Забрадката й е с пясъчен цвят, мобилният телефон често залепва за нея. Тя почти не откъсва очи от лаптопа докато говори. „Забрадката в Турция често скрива огромния напредък, който са направили жените“, казва тя.

Майка й покривала главата си по традиция. „Аз я нося, защото това е мое лично решение. За мен тя е елемент от моята религиозност. И протест срещу принудата на един наложен отгоре турско-национален стил.“ Колко религиозен може да бъде един турчин или туркиня в лаицистката[271] република на основателя Ататюрк? Това, казва Айше Буюрле, е въпросът на бъдещето. „Религиозните турци остават верни на своите ценности, но при това са много просветени, модерни и демократично мислещи хора.“

Два пъти чисто самочувствие, два пъти новата Турция. Западните предразсъдъци, както и старите чернобели представи за Ориента се разчупват. Тук изпод забрадката гледа не безправната, подчинена, пердашена майчица. Не кротката сестра, която трябва да бъде защищавана пред света от братя и чичовци. Турция подготвя едно ново послание. Вярващите турци жадуват да не бъдат повече отмятани като назадничави. Нещо повече, те се считат за много по-напредничави от онази радикално-секуларна класа на офицерите, съдиите и чиновниците, които страната на Ататюрк възпитава откъм Анкара от 1923 г. насам.

Вярващите турци поставят под въпрос неограниченото господство на тази класа и възкликват: ислямът и модерността, това са неща, които си подхождат! С този лозунг те се преселват от Анадола в столицата Анкара. Някои от тях участват в консервативното правителство на АКП на премиера Таип Ердоган. Целта им – една реформирана Турция.

Но каква трябва да бъде тя?

Сърдитото подозрение на старата Турция: религиозните носят забрадки, за да съборят секуларната република, те имат таен план да създадат един втори Иран, те само се преструват на модерни, а всъщност искат Шариата. Така говорят противниците и тръбят за атака. Върховният съд проверява едно обвинение, според което партията и правителството на Ердоган трябва да бъдат забранени. Както се твърди – поради антисекуларни машинации. Но зад прозрачното обвинение и политическия процес не стои никакъв юридически мотив. Неговата енергия идва от голия страх пред нарастващата сила на вярващите турци. В обществото се появява дълбока пукнатина, всеки подозира всекиго. Борбата за бъдещето на страната е в разгара си.

Кои са религиозните турци, които искат право на глас и власт в секуларната система? По какъв начин искат те да променят Турция? Откъде черпят самочувствието и силата си?

В началото беше Анадола, сърцето на Турция. Кайзери е в самата среда на Анадола, един град на религиозните мюсюлмани. В прашната равнина в подножието на планината Еркие селджуците основаха първата турска държава. Днес градът се владее от търговци. Пазарите в Кайзери рекламират обувки и говежда пастърма. На един от тях виси плакат с образа на държавния президент Абдула Гюл от АКП. Отдолу е написано „Ние се гордеем с теб!“ Гюл, който беше избран в яростна борба с радикално-секуларния истеблишмънт, идва от тук.

В Кайзери за Турция може да се чете като в отворена книга. Тук президентът, там почернелите от столетията зидове на медресата[272] Сахабийе и старата крепост. Но инак от историята не е останало особено много. Кайзери гледа към бъдещето. Багери прекрояват жилищните квартали. Новата автогара, един експеримент от стъкло, пластмаса и бял бетон, изглежда така, сякаш тук ще каца космическа совалка. Покрай гарата се отива в огромната индустриална част, където през 2004 г. само за един ден бяха основани 139 нови фирми. Плакати призовават да се пие повече новата Кола Турка и да се карат повече турски трактори.

Сафет Арслан пуши цигара Давидоф над подредената си работна маса. Притежателят на Ипек, една от най-големите турски мебелни фабрики, е типична бащинска фигура от Анадола – черни вежди, сребърно-сива коса, добре поддържани мустаци, златни очила за четене. Той има две страсти: едната се отнася до колекционирането на тесбих, молитвени броеници, а другата – до разширяването на бизнеса. Той току-що е разширил пазара си до Иран и държавите от Персийския залив. „Радвам се на отварянето на Турция при това правителство.“

Осъжданата от верния на държавата истеблишмънт глобализация е за него нещо много добро. „Ние трябва да се подготвяме за това, да организираме банките си по нов начин и да освободим държавата от ненужни отговорности.“ Кредити и данъчни облекчения, каквито турската държава преди идването на Ердоган с удоволствие раздаваше на закъсали фирми, той счита за болест. „Те само пропиляват парите и накрая въпреки всичко не са конкурентоспособни.“

Арслан често през живота си се е финансирал сам. Баща му е бил прост тъкач на килими. След началното училище родителите му го изпратили да работи. Още на 14 години той вече работел като дърводелец в една работилница за мебели. „Майсторях дивани и столове, обличах кресла, без никакви гънки.“ Той показва една стара снимка на малък мебелен магазин. От него станали два, после пет мебелни магазина, през 1991 той основал своята фирма Ипек. „По онова време хората купуваха копринени мебели като луди, фабриката растеше бързо.“ А след това Ипек ощастливил турците със сгъваеми дивани. Арслан купил земя, на която имало цинкова фабрика, която днес също му принадлежи. В центъра на Кайзери той върти цял пазарен мол. Дали 51-годишният Арслан е свободен от ценности едър капиталист или вярващ мюсюлмански предприемач?

„Ислямът ни казва, че печалбата трябва да е справедлива: работи здраво, не ощетявай другите, помагай на ония, които са в нужда“, казва Арслан. На кого помага той? „Финансирам едно училище, един спортен център, даваме стипендии за студенти.“ Университетът Еркие в Кайзери се поддържа от множество фирми, някои факултети и училища носят имената на спомагателите. Това не е написано в Корана, то е просто израз на културата на този град, казва Арслан гордо. „Когато човек работи здраво, той изпълнява задълженията си и кара Бог да се усмихва“. Затова в Кайзери има малко ресторанти и почти никакви барове, където само се пилее време.

Но не задължава ли Бог вярващите също да пътуват до Мека и да се молят по пет пъти на ден? Да, Арслан вече е бил на хаджийско пътуване, но за моливите времето не достига. Но работниците му могат да се молят по време на обедната почивка в джамията, която принадлежи към фабриката. А в петъчни дни те пътуват колективно до новата голяма джамия, до която се стига с автобус за пет минути.

Божият храм напомня за големите истанбулски строителни паметници от 16 век. Великолепен вътрешен двор, купол с диаметър 35 метра, мраморни галерии, колони от благороден камък и златни полилеи. Тук с лекота се побират няколко хиляди вярващи, долу мъжете, горе жените, със забрадки. Тя не е издигната от някой султан или от регионална религиозна служба: построили са я предприемачите от Кайзери. Оттук и хубавото име: „Централна джамия на организираната индустриална зона“. Тя се издига над една близка електрическа централа с блестящи хромирани тръби, която обслужва както фабриките от Кайзери, така и подовото отопление на пресния бетонен божи храм.

Мъжете на шевните машини учтиво поздравяват началничката си

Тази смесица от високи технологии и морални изисквания, икономическото чудо от Кайзери, се нарича „централно-анадолската революция“, в един доклад на European Stability Initiative (ЕСИ) в Истанбул. Там където преди двадесет години дядовците работеха в огромни, управлявани от Анкара комбинати, днес синовете и внуците от Кайзери поемат щастието в собствените си ръце.

А дъщерите? ЕСИ не премълчава проблемите в доклада Ислямски Калвинисти – например ниския брой на работещи жени. Преди около три години само около 37 процента от тях имаха работа. Какво се е променило?

Берна Илтер ни води покрай подредените на камари дюшеци в нейната фабрична зала. Мъжете на шевните машини поглеждат към нея, поздравяват учтиво, тя маха в отговор. А след това обяснява различните култури на дюшеците по света. Леко мачка един облечен в коприна екземпляр: „Този тук е мек в областта на раменете и хълбоците, ще заминава за Холандия.“ След това натиска следващия. „Корав като камък – така ги харесат пакистанците.“ Берна Илтер се специализира в международния пазар. Една турска началничка, която си пробива път в мъжкото анадолско общество и не се страхува от глобализацията. „Преди да започна с дюшеците, търгувах с метални продукти.“ В Нигерия продавала стоманени врати за бани и тоалетни. „Те се страхуваха, че може да бъдат нападнати докато са в тоалетната, затова си купуваха моите бронирани врати.“

За 33-годишната жена фабриката за дюшеци не е жизнено дело, а само една от много възможности да постигне успех. „Има много жени, които използват женствеността си, за да си пробият път“, казва тя. „Аз не ги вземам на сериозно.“

Берна Илтер е член на един национален съюз на жените-бизнесменки – като засега единствената предприемачка от Кайзери. Дали предпочита да назначава жени? „Това е проблем. При мен работят 70 мъже и само единайсет жени. Мнозина искат да работят вкъщи заради децата, това обаче при нас не става.“ Берна Илтер желае да има детска градина в индустриалната зона и разговаря с колегите си за това. „Защото на всяка цена искам повече жени.“ Има ли значение забрадката при това? „Не.“ Самата тя носи дългите си коси открито.

В нейната фабрика работят мъже – и жени, с или без забрадка. Политическите дебати в Анкара около стриктната забрана за носене на забрадки в университети и обществени сгради според Илтер са уморителни – една чисто мъжка дискусия, която отвлича хората от реалните проблеми на страната. Като „секуларна гражданка“ тя не обича да излага религията си на показ. „Аз не гледам забрадката, а главата. Всяка жена трябва да решава сама дали иска да носи забрадка или не.“

По-голямата част от туркините носят забрадки. Според едно ново проучване на частния университет Сабанчи, 49 процента от жените я завързват съвсем традиционно с прост възел под брадичката. Някой кичур коса може и да се подава навън. Единадесет процента носят особено мразения от секуларистите „тюрбан“, една увита около челото и врата кърпа, която оставя само лицето свободно.

„Забрадката не е политически символ“, казва журналистката Айше Буюрле. Това е част от нашата култура, затова я носим. „Не е задължително човек да изглежда западно, за да бъде напредничав. Изследването на Сабанчи установи, че броят на носителките на забрадки е намалял с десет процента при правителството на Ердоган. Ново е обаче, че все по-малко носителки на забрадки се крият вкъщи. Те работят, пътуват, пазаруват и изискват по пазарите на строго секуларната държава същите права като жените без забрадки.

За какво става дума в края на краищата: Свобода!

Тя е може би най-важния мотив за „анадолските тигри“, както в Турция наричат растящата средна класа. Именно бившият президент Тургут Йозал, банкер и вярващ мюсюлманин беше онзи, който ги пусна навън от кафеза. Долу управлението на валутата, държавните мангизи и митническите бариери, горе насърчението на износа! „Йозал искаше предприемачите вече да не стоят на опашка пред чиновниците в Анкара, за да печелят пари“, казва Шахин Алпай, политолог и колумнист от Истанбул. „Новата средна класа разбра: пазарната икономика е нещо добро, свободата и независимостта на гражданите са нещо добро.“

Всичко това са изисквания от страна на еманципирания народ, които предизвикват студени тръпки по гърбовете на множество генерали и прокурори. Точно с такива лозунги беше избран за премиер-министър вярващият мюсюлманин Таип Ердоган. Повечето от неговите привърженици идват от консервативния Анадол, от турската периферия. В Анкара Ердоган се бори срещу съдиите, чиновниците и офицерите на централизираната държава.

Но как се завладява центъра? С пари, беше класическият отговор на анадолската средна класа. Новият отговор е: с дух и послание, следователно с университети и медии. Истанбул е сцената, на която се разиграва този конфликт. Медийна метрополия, индустриален гигант, град на ток-шоутата – културното и интелектуално сърце на Турция. Османският водач Мехмед Фатих превзе Константинопол през 1453. Фатих означава „завоевател“, едно име, което се употребява широко и до днес.

Консервативни хора от Анадола спонсорират университета

Недалеч от автомобилната фабрика на Мерцедес пред вратите на метрополията учредители от Анадола основаха преди десет години един университет на име Фатих. Сега децата им идват тук. От университетския комплекс на Фатих студентите гледат надалеч, към едно голямо езеро и към радостно бъдеще. На поляната пред сградата на университета седят жени със забрадки редом с такива, които носят дълги изрусени коси, гладко избръснати мъже редом с мустакати, светлокожи редом с тъмни, загорели от слънцето типове.

„Ние имаме студенти от Китай и Африка, от Близкия Изток и Русия“, казва Гьокхан Бак, професор по международни отношения. Разбира се, повечето студенти са турци; между другото: повече жени, отколкото мъже. В университета Фатих следват около 8000 млади хора. За разлика от повечето държавни университети мнозинството от тях тук не идват от горната класа от Истанбул и Анкара. „Те произхождат от източните провинции“, казва Бак, „от консервативни семейства, които ни се доверяват, които се чувстват близки до нашата култура.“

Какво има пред вид той под „култура“?

„Ами това, че студентите се движат в една почтена атмосфера, че например в университета не се употребяват наркотици.“ Както и неща като това, че в петък по време на обедната молитва няма семинари.

И какви почтени неща се изучават в университета Фатих?

Бак изброява: управленчески науки, инженерство, хуманитарни науки, икономика, международна политика и езици, китайски, английски, испански.

Не и арабски, макар че този пазар става все по-важен за Турция?

„Не“, казва Бак, „това би могло да бъде криворазбрано от секуларния истеблишмънт.“ По тази причина университетът Фатих все още няма и факултет по религиозни науки. „За нас това е прекалено рисковано, ние трябва да сме последните, които ще заговорят за религия.“

Защото те са религиозни. Университетът се спонсорира от консервативни бизнесмени от Анадола, един от тях е бащата на Бак. Всички те стоят близо до Фетула Гюлен, водачът и проповедникът на един така разбиран от неговите последователи просветен ислям, който в Турция лежа в затвора, многократно беше заплашван с арест и днес живее предимно в изгнание в САЩ. Гюлен никога не бил виждал университета, който бива издържан от неговото движение. Той обаче се среща със студентите, които встъпват в движението. „Мнозина от тях отиват в икономиката“, казва Бак. Една трета се завръщат във фирмата на собственото семейство, някои биват наети от Мецедес-Бенц Тюрк. Истанбул е нарастващ пазар за работна ръка. Един от абсолвентите вече е стигнал до политическия център, той седи като млад представител на АКП в парламента.

За да се участва в голямата политика, в дебатите на Турция, е необходимо нещо повече от парламентарни места. Монополът върху мненията беше в продължение на десетилетия в ръцете на секуларни, близки до държавата големи фирми. Но това вече е минало. Атаката срещу монопола идва от една бяла истанбулска офисна сграда с автоматично поливана тревна площ – главното управление на вестник Заман.

Влиятелният вестник има тираж от около 750 000 екземпляра. Към това се прибавя и една агенция за новини, списание и професионално направен вестник на английски език. Медийната империя принадлежи на анадолски бизнесмени, стоящи близо до Фетула Гюлен. Някои намират сградата на Заман, с нейните стъклени офиси, някак прекалено американска. Но стриктната забрана за пушене, както и подчертаната чистота, са част от собствения имидж. Тук ценностите се представят навън: редакторът е почтен, честен, добре организиран и неуязвим за изкушения от какъвто и да било род човек. Хората вървят върху полиран бял гранит, навсякъде се виждат подредени бели работни маси, към офисите на главния редактор и шефа на издателството води бяла вита стълба.

„Добре дошли!“ Екрем Думанлъ ни води към един дълъг диван, който представлява хубав синтез от източна общителност и западна модерност – покрит с черна кожа, хладен и непретенциозен, до него масичка за чай от хром и бял лак. И какъв синтез продава Заман на читателите си? „Аз вярвам, че ценностите и секуларната държава си подхождат взаимно. Никой не иска да отменя лаицизма.“

Всичко това е един псевдо-дебат. Онова, което Турция преживява в действителност е един класов конфликт. „Бюрокрацията, армията, старите елити се чувстват смутени от това, че консервативните анадолци подчертават ценностите си и въпреки това искат да участват в обществения дискурс.“

Ценности? Не стои ли зад тях ислямският „таен дневен ред“, за който предупреждават ляво-секуларните? Задължителни забрадки за всички? Думал се противопоставя. „Дневен ред не съществува. Според нас става дума за един либерално-консервативен мироглед. Семейни ценности и една правилна смесица от турска култура и западна демокрация.“ И как се отразява това във вестника? „Ние пишем, че Турция трябва да стане по-либерална във всички религиозни направления, трябва да стане по-демократична и по-отворена.“ Заман пледира за турско членство в ЕС.

Европейският Съюз вече разглежда Заман много интензивно. В Германия франкфуртската редакция продава до 50 000 екземпляра дневно. Англоезичното издание в Турция се намира при чуждестранни дипломати, учени, журналисти, Интернет-сайтът се чете най-много в САЩ и Малайзия.

Англоезичното издание е субсидиран бизнес със стратегическа визия. Когато и да се заговори за Турция по света „ние искаме да представяме нашия възглед за нещата“, казва неговият директор. Той знае, че мнението от чужбина също решава в ожесточената вътрешнополитическа борба. В края на краищата Турция се намира в преговори за присъединяване към ЕС.

Занаятчиите откриват сладките изкушения на буржоазията

Накрая още и въпроса: Как прави главният редактор един вестник за консервативни ценности? Думанлъ се смее. Те просто се отказват от оскъдно облечени жени във формат цяло тяло, които конкуренцията печата на първа страница. „Ние предпочитаме едно добро оформление.“

Стилът, опаковката и външният вид са важни за някои, които идват от периферията в центъра на републиката. Истанбул е рампата за новия елегантен елит. За раздърпаните кафяви панталони на татко, за широкия кухненски кафтан на мама младите успешни анадолци не искат вече нищо да знаят. Пък и защо ли, когато има Прада – или Вако, възходящата турска марка. В Истине Парк, най-новият мол в Истанбул, може да се види как се глобализира по-добре печелещият анадолец.

Забрадки от Текбир или, ако транспортните разходи нямат значение, от Шанел. Девствени комбинации от невинно-бяло от Диане фон Фюрстенберг. Кафето-лате след това е свободно от ценности, но въпреки това принадлежи към цялото. Тя носи забрадка, а той – бебето; по-големите деца карат воден скутер в едно изкуствено езеро под пъстри неонови светлини. Така прекарват времето си секуларни и религиозни мъже и жени. Истине Парк не е оазис на благочестието, но пък един от най-големите търговски центрове в Турция, които усърдно се насърчават от АКП-кметовете и в които консервативните предприемачи притежават акции.

„Множество някогашни занаятчии от провинцията отдавна вече са открили сладките изкушения на буржоазията“, казва Себнем Гюмюсчу, която пише дисертация върху „новите елити“ в Турция. „Религиозните символи като забрадката могат при това да се превърнат в консуматорски артикули. Разбира се, един добър мюсюлманин не би трябвало да консумира прекалено много. Но когато има нужда от нова кола и при доставката тя случайно се окаже малко по-голяма, то това винаги може да се оправдае с обяснението: „Един добър мюсюлманин заслужава това“.

И все пак Мустафа Карадуман, фабрикантът на забрадки, наскоро получи критики от страна на турските ислямисти по повод едно модно ревю. Моделите му били прекалено шик. „В исляма не е позволено на жените да се разхождат кокетно пред мъже“, затрещя ислямисткият вестник Milli Gazete, която стои близо до стария ислямист Нежметдин Ербакан. Такива ревюта „в привидно ислямски дух“ били позор.

Но този дух е очевидно гъвкав. В Истанбул възникват закрити жилищни комплекси за вярващи, които могат да си ги позволят. Новите скъпи жилища на комплекса „Хилал конаклар“ са разпродадени за много кратко време. Той подмамва с малка джамия, с палми и плувен басейн с изкуствено течение, около който се седи не в бикини, а в прозрачни тънки костюми. За благо на Бога и на кожния лекар.

Който не притежава парите да си позволи едно толкова благочестиво обкръжение, може поне да резервира стаи в някой почтен хотел. Byotell в Истнабул предлага великолепен изглед към един нов процъфтяващ бизнес-квартал. На долните три етажа за по-здравословния живот на гостите се борят един Health Food Restaurant, Jasmina Beauty Club и център за отслабване и борба срещу остаряването. Хотелът има семейни апартаменти и големи дивани в ресторанта. Една джамия се намира съвсем наблизо. В лобито един ювелир продава рубини с големина на топки за голф и калиграфски молитвени афоризми, изработени от брилянти. До него едно туристическо бюро рекламира хаджийски пътувания до Мека, където срещу надценка може да се наеме луксозен апартамент с изглед към Каабата. Но онова, което всъщност различава хотела от останалите е изборът от напитки.

„Може ли да видим виненото меню, моля?“

Келнерът съжалява: „Ние не предлагаме алкохол.“ В целия хотел? „Да, в целия хотел.“ Новият елит пие плодови сокове.

И така модерността и вярата биват помирени една с друга, а западно-вдъхновеният универсален комфорт се претопява в ислямските нрави. Това не е някаква чиста религиозност, а една нейна популяризация. Не всички могат да бъдат толкова образцови колкото Али Булач, един от духовните водачи на религиозния нов елит. Вместо плодов сок при него има чай. Журналистът и съосновател на Заман се е отказал от цялата останала пищност. В офиса му се намира дървена маса, два стола, компютър и едно малко поизсъхнало стайно растение. Единственото украшение са неговите статии, с които той си е спечелил славата на един от водачите на анадолските елити.

Булач се чувства подразнен от това, че модерността на Турция се измерва от мнозина според това колко „западно“ изглежда тя. „Османската империя се ориентираше духовно прекалено много на изток, секуларните елити на Турция пък са се вторачили прекалено много в Запада. И двете те имат само по едно крило. Затова и не могат да летят.“ Други са днешните мюсюлмански интелектуалци – те говорят английски и арабски, те четат просветителския мислител Имануел Кант и средновековния учен Ибн Халдун.

Кант и Халдун, това са отдавнашни неща. В какво се състои модерността? През 20 век Турция направи голям скок към модерността, казва Булач. Основателят на държавата Кемал Ататюрк модернизира държавата отгоре. „Беше създадена една нова буржоазия, фесът беше забранен, забрадката заклеймена като назадничава, западния стил на живот имитиран, а обявената за изостанала религия – изключена от обществения живот.“

„Религиозните турци призовават за гражданска свобода.“

Открай време примерът за подражание е строгият лаицизъм на Франция, държавата възпитава народа, а центърът в Анкара властва над периферията. „Страната е както вкоравена“, казва Булач, „така и силно разтърсена от модернизацията на 21 век.“ Тя идва отдолу. В провинцията анадолският капитал се е обединил с вярващия народ и подкрепя правителството на АКП. Ключът: ислямът и модерността в Турция не се намират в противоречие, напротив. „Тук ислямът и трудолюбивата, религиозна средна класа са моторът на модернизацията.“

Секуларните критици упрекват премиера Ердоган в това, че той търси един не-западен път към модерността.

„Това е грешка, за религиозните турци е важно единствено не просто да се копира запада, а да се обвържат универсалните ценности с нашите.“

Но това се твърди и от някои азиатски владетели.

„Отново грешка, азиатските модели приличат много повече на Кемализма. Ние искаме модернизация отдолу вместо отгоре, гражданско участие вместо щикове.“

И религиозните мюсюлмани гледат към западните модели, но вече не към Франция, а към страни, „които се отнасят по-свободно към религията – като например Великобритания или Германия“, казва Булач. Религията през 21 век се променя и по този начин.

Шариа?

Ах, моля. Още през деветдесетте години до 20 процента от турците желаеха отново ислямското право. Днес това са само около осем процента. „Религиозните турци призовават към гражданска свобода и пазарно общество“, казва Али Булач. „Те не искат да бъдат командвани и управлявани авторитарно. И те не са особено поласкани когато някой им казва как трябва да изглеждат.“

Журналистката и модераторка Айше Буюрле принадлежи към множеството туркини, чийто живот и кариера е постоянна борба с неща като външността. Проблемът е забрадката. „Аз съм членка на съвета на основателите на АКП, но не мога да стана народна представителка в турския парламент“, казва тя. Защото във всички обществени сгради в Турция забрадките са забранени.

„Исках да се запиша за една магистърска учебна програма, но не бях приета. Искам да модерирам в телевизията, но заради забрадката ме изпращат в ислямските канали. Секуларните вестници не приемат статиите ми.“ Понякога било трудно дори да се намери място в ресторант. Наскоро тя посетила заедно с приятелки един ресторант в истанбулския капучино-квартал Нишанташи. „Келнерът дойде при нашата маса и ни помоли да напуснем локала, защото другите гости се чувствали смущавани от нашите забрадки.“

Това са моментите от ежедневието на секуларна Турция, които са направили от религиозните турци съюзници на ЕС. Много от нещата, които Брюксел изисква от Турция в преговорите за членство, се припокриват с желанията на анадолските елити: човешки права, свобода на словото, разделение между военните и политиката, цивилизоване на полицията, демократизация на институциите, преобучаване на съдиите и съдилищата, които – не както днес – да защищават не държавата, а правото. На въпроса къде желаят да видят Турция след двадесет години, предприемачи като Сафет Арслан или Берна Илтер, както и журналистите Екрем Думанлъ и Айше Буюрле отговарят в един глас: в Европейския Съюз.

„Реформите по европейски модел ни помагат да се движим към едно по-добро бъдеще“, казва Буюрле. Радикално-секуларните елити, някога западен авангард на Турция, вече отдавна са разпознали Европейския Съюз като съюзник на „ислямската опасност“ и блокират ЕС-реформите по всички възможни начини.

Тяхната здрава крепост е столицата Анкара: широки булеварди, държавни банкови сгради, огромни управленчески блокове, мрежи и бодлива тел около военни съоръжения, масивното министерство на отбраната, повече посолства, отколкото барове и ресторанти, полиция на всяко кръстовище, сградата на парламента от тъмен гранит на един хълм, отдалечен точно на 1923 метра от гробницата на Кемал Ататюрк. 1923 е рождената година на секуларната република. Всичко, всичко в центъра на държавата е символ.

Който наистина иска да участва в националната дискусия, трябва да успее там. В една от задните стаи на парламента седи Суат Кълч, на 34 години, късо подстригана коса, свежо обръснат, син костюм, любезна усмивка, малко турско знаменце на ревера. Той изглежда като образцов народен представител – може би защото не притежава класическата биография на елитен турчин от Анкара или Истанбул.

Баща му работел като строител в Самсун на Черно Море, а после основал собствена строителна фирма. Братята му поели фирмата от бащата. „Самият аз консумирам онова, което те произвеждат“, усмихва се Кълч. Той можал да следва право, станал журналист и работил в телевизионния канал D. Когато през 2002 АКП за пръв път спечелила изборите с абсолютно мнозинство, на 28 години той бил един от най-младите народни представители. Бил достигнал центъра.

Както при повечето парламентаристи от АКП, съпругата на Кълч носи забрадка. Има ли той проблем със секуларната държава? „Не“, възмущава се Кълч, „разбира се, че един религиозен човек може да бъде много светски. Но колко често той ходи на джамия, дали жена му носи забрадка и в коя религия двамата възпитават децата си, е нещо лично.“ Също и в секуларната държава.

„Свобода на гражданина“ – с този лозунг АКП обоснова един реформен закон, прокаран с много шум след спечелените отново през 2007 година избори. Отново ставаше дума за забрадката. Правителството отмени една забрана, която в повечето секуларни държави би била напълно непредставима. На турските студентки дотогава не беше разрешено да носят забрадки в университетите. В бъдеще това трябва да бъде позволено, за да могат повече религиозни семейства да изпращат децата си във висшите училища.

Това е първият от стотиците реформаторски закони на АКП, който има нещо общо с религията. За базата на партията, която жадува за символика, това е нещо много добро. Но същевременно това мобилизира радикално-секуларните сили и довежда борбата на стария срещу новия елит до крайност. Заради едно парче плат се разкъсва цяла Турция.

В Анкара правителството трябва да бъде официално забранено[273]

Законът се превръща в зла участ за АКП. В Анкара – нещо гротескно от гледна точка на западните демокрации – правителството трябва да бъде официално забранено. Конституционният съд умува над обвинението и предложението за незабавно разтурване на консервативната АКП, която притежава абсолютното мнозинство в парламента. За премиера Ердоган, президента Гюл и 71 други партийни членове, между които е и Айше Буюрле, са изискани политически забрани. Дали законът за забрадката не е бил грешка?

Суат Кълч вдига ръце в защита. „Това е закон, който е одобрен от мнозинството в парламента, зад което стои мнозинството в Турция. Как може това да бъде грешка?“

Ще загуби ли новият елит влиянието си, ако АКП бъде забранена? Кълч поставя защитна физиономия: „При последните избори ние спечелихме 47 процента от гласовете. Ако сега ни забранят, накрая ще бъдем още по-силни.“

Тук прозира непреодолимото самочувствие на младите анадолци, увереността, че те карат в победното платно на историята. Зад тях стоят богати предприемачи, вестници, телевизионни канали, цели университети и религиозният народ.

Но може би Таип Ердоган е прекалено самоуверен. Премиерът сам постави победата в опасност. След спечелените избори през 2007 той първо си позволи една дълга пауза с реформите, по закона за забрадките той работеше заедно с националистите, високомерно отблъсна предупрежденията от страна на собствената партия и провокира политическите противници чрез остър език. Сега той приватизира един телевизионен канал и го дава на собствените си хора. Ердоган показва на младите анадолци чрез отрицателен пример, че завладяването на центъра изисква много тънко усещане и доверени съюзници в секуларния лагер. В момента тези неща му липсват – и затова партията му е изправена пред политически процес.

Но една следваща партия вече се планира по работните маси на АКП-стратезите. Основна мисъл: партии и политици могат да бъдат забранени, народът обаче не. Суат Кълч си остава оптимист: „Хората отново ще ни доведат на власт.“ При това той се позовава едновременно на основателя на Турция и на ЕС. „Ататюрк каза, че целият суверенитет принадлежи на народа. А ЕС изисква от нас демократични основни правила на съвместния живот. Онова, което ние искаме, не е нищо друго: демокрация, демокрация, демокрация.“

Радикално-секуларните елити, армията, юристите и полицаите разбират земетръсната сила на този аргумент. Те вече отдавна са се научили да се страхуват от религиозния народ и от средната класа, от тяхното влияние върху Истанбул и Анкара, върху забрадките и мустаците на ключови позиции в страната. Сега те посягат към последното оставащо им средство: да продължават да пречат на Турция да се превърне в истинска демокрация.

МИХАЕЛ ТУМАН

Михаел Туман ръководи редакцията за Близкия Изток на немския вестник Die Zeit в Истанбул и пише за арабския свят, Турция, централна Азия и бившия Съветски Съюз.

Коментари (20)

- 25-10-2008|Unregistered|Nihal  - Анадолското искушение

Ако "новото" се изразява във връщането на старото назад и арабизирането на светския профил на турската държава- единственото уникално постижение на Ататюрк в света на Исляма... тогава "новите" ислям-демократи с ре-(формистки)или ретрограден дух са "добре дошли" за Европа. Битката в Турция не е кастова, а за духа на модерна Турция. Много слаб или просто поръчково написан манипулативен репортаж, представящ само "новите" актьори на политическата сцена, които защитават идеята, че демокрацията означава диктатура на мнозинството на ислямисткият пролетариат.

Цитат

- 25-10-2008|Unregistered|Nihal

още повече, че полицейската машина е впрегната да работи с всички сили за благото на еднопартийният кабинет на "умерените" ислямисти - важно уточнение. Това пролича особено по време на последвалия сканделен процес "Ергенекон"

Цитат

- 25-10-2008|Unregistered|Златко

Пфуй, все се опитвам да запазя спокойствие когато се появи някое такова радикално-самоуверено мнение - и все не успявам. Хайде, човек да не е съгласен, да вижда в Турция и турците само заплаха, независимо от колко кладенци вода ще му донесат - това донякъде мога да го разбера. Но думички като „поръчков“ и „манипулативен“ ме дразнят не на шега, защото според мен те не отразяват нищо друго освен моментния дух на партизанщина и всеобщ цинизъм по отношение на медиите, царуващ на Балканите. И този коментар, драга ми Нихал, май не е нищо друго освен вариант на Бай Ганьовото „маскари, всичките са маскари“. Ти как мислиш?

Цитат

- 25-10-2008|Unregistered|Guest User  - Re:

Nihal писа:

още повече, че полицейската машина е впрегната да работи с всички сили за благото на еднопартийният кабинет на "умерените" ислямисти - важно уточнение. Това пролича особено по време на последвалия сканделен процес "Ергенекон"

Странен патос, особено като се има пред вид, че сред арестуваните около случая „Ергенекон“ са някои от най-известните турски мракобесници, като адвокатът Кемал Керинзик, който преследваше Орхан Памук и Хрант Динк например. С други думи, каквото и да правят, все са лоши. Ако преследват Памук са лоши, ако арестуват преследвачите му, с тежки обвинения по посока подготовка на преврат и пр., пак са лоши. Иди че ги разбери тия нашенски коментатори ..

Цитат

- 26-10-2008|Unregistered|Nihal

Мисля, че ако един материал показва само едната страна на медальона(хвалебствено слово на последователите на идеите на Фейтуллах Гюлен)едва ли има друга позната дума освен едностранчив. Това пък е азбучен критерий, че не е дистанциран и обективен, ако ще да е добре написан "Апотеоз на забрадката".

Над 400 ареста до момента по "Ергенекон" в рамките на година и половина.Сред тях близо 100 инакомислещи журналисти,интелектуалци - главният редактор на в-к "Джумхурийет" Илхан Селчук, бившият собственик на Канал Тюрк Тунджай Йозкан - един от организаторите на масовите светски митинги и много други, все явни опоненти на управляващите. Голяма част от тези хора са в затвора, без да знаят в какво точно ги обвиняват.Един от подсъдимите се разболя от рак и почина в рамките на 6 месеца,преди да тръгне процеса. Очакването в турското общество е да се разкрият най-сетне истинските виновници на неразкритите и до днес политически убийства на журналиста Угур Мумджу, Бахрие Учок, Хаблемитоглу и др., извършени през 80-90тег. Поръчителите на убийствата на католическият свещенник Санторо,турският журналист от арменски произход Хрант Динк през 2006г., извършени от непълнолетни лумпени, но се приписват на т.нар. "дълбока държава". Повечето наблюдатели в Турция смятат,че "Ергенекон" прерастна в "лов на вещици" и постепенно ще се размие и проточи години наред, без да доведе до някакви резултати. Още от първия ден делото, което се гледа в затвора в Силиври, се превърна в панаир, пълен с луфтове в демократичните стандарти за справедлив и прозрачен процес.

Цитат

- 26-10-2008|Unregistered|Златко  - Кемализмът и неговите алтернативи

Възможно е да имате право. Във всеки случай обаче 85 години кемализъм не донесоха на Турция някакъв особен прогрес и демократизация. Може да се каже, че дори в момента секулраните турски елити имат прекалено много интерес да запазят статуквото и да не допуснат влизане в Европейския Съюз, защото това би застрашило привилегированото им положение в турското общество. И тъй като в самата Турция не се забелязва някаква друга сила, която да е в състояние да им се противопостави, освен органзизраните ислямисти, то аз не виждам защо да не им се предостави известен кредит на доверие, поне докато не са показали явно, че говорят едно, а вършат друго. Историята познава и по-странни носители на прогреса от тях - виж Китай, Малайзия, Сингапур ...

Цитат

- 29-10-2008|Unregistered|Nihal

Ами ако Анушка вече е разляла олиото, значи главата на Берлиоз неминуемо ще се търкулне по релсите на трамвая - това разбирам от вашия посткоментар за кемализма, ако се позовем образно на М.Булгаков/"Майстора и Маргарита/...

Или по-простичко казано, май искате да кажете, че историята вече е написана - ислямизацията на Турция е неизбежна.

Като един истински демократ, уважавам вашето мнение, но изцяло не го споделям. Мога само да припомня думите на Ердоган, докато беше кмет на Истанбул и дясна ръка на ходжата Ербакан/екс премиер на Турция-ислямист и лидер на забранената Партия на благоденствието/:"Демокрацията е нещо като трамвай "Желание", средство, за да стигнем до нашата цел. Качваме се на една от спирките и решаваме да слезем, когато ние пожелаем!"/храна за размисъл/

Ще ви препоръчам да прочетете статията на специалистката по Евразия Зейно Баран от американския стратегически институт "Хадсън"-известен с близостта си до неоконсерваторите. Апропо, авторката е туркиня и съпруга на зам.държавния секретар Матю Брайза.

Fighting for Turkey's soul - International Herald Tribune ILLIBERAL DEMOCRACY? Fighting for Turkey's soul. By Zeyno Baran. Published: June 10, 2008.

www.iht.com/articles/2008/06/10/opinion/ edbaran.php - 59k

При добро желание от ваша страна, може да преведете и публикувате в сайта си този коментар.Препоръчвам това, защото вярвам, че "Либерален поглед" е свободна трибуна за свободно мислещи хора, макар понякога те да са противоположни на вашето мнение.

Относно вашето мнение за успеха или "неуспеха" на кемализма.

За да се ангажирате с подобни крайни мнения, би било полезно да поживеете малко в Турция/поне месец/, да се потопите в живия живот, да говорите с реалните хора, а не само да съдите за това какво става в Турция по виртуалните анализи предимно на западни автори.Погледнете например репортажите за това, как хората празнуват 85 годишнината от създаването на републиката, за да видите "кемализмът в действие".

Както са казали руснаците "Восток это дело тонкое!", още повече, когато една от тези източни страни е обърнала поглед на запад. Парадокса е в това, че самите западняци сега ще извърнат погледът й отново на изток:

В статията КемализъмІ и ІІ прочетох вашият коментар, че сте фен на турското членство в ЕС.Само скромно да ви припомня, че според статистиката евроспектицизмът в Турция за последните 6 месеца е над 70 %, а 9 от запитаните 10 турци откровено са антиамерикански и антизапад настроени.Познайте защо? Според мен, заради дуалистичното, да не кажа двуличното отношение към Турция.

Вие как мислите драги Златко?!

Цитат

- 30-10-2008|Unregistered|Златко

Разбира се, че не познавам Турция, Нихал. Няма и как, при толкова други места по света. Но си спомням как, при единственото ми посещение там, малко след падането на комунизма, наблюдавах в Истанбул как един полицай реве яростно на уплашения, опънал ръце по кантовете случаен минувач, който беше минал на червено – и ми се искаше да разтрия очи, да се събудя. Déjà vu, проклетото усещане за déjà vu ...

Ще продължавам да превеждам различни текстове за нещата, които се случват там. Това ми се струва много важно. Важно за нас, не за самите турци, разбира се.

И все пак не мога да се освободя от едно такова, малко тъжно чувство, което се подсилва от вашите забележки. Горките турци, ако това са единствените алтернативи, които стоят пред тях. А инак, нека не мислим непременно, че западняците – или поне някои от тях – не разбират опасността от изоставянето на турците на „източната“ им съдба. И да се надяваме, работейки. Какво друго ни остава?

Цитат

- 30-10-2008|Unregistered|Гост  - Nihal

Драги Златко,

от тогава все пак са минали близо 20 години!

Турция направи невероятен скок. Не че все още няма полицаи, които да пребиват хора в ареста или да убиват с "предупредителен" изстрел 18 годишен младеж-моторист, щото не спрял за проверка.А на митинга за 1 май т.г.в Истанбул, на обгазиха хиляди души...

Ако все пак имате намерение да посетите тази съседна страна, ще се радвам да ви бъда гид!

Цитат

- 31-10-2008|Unregistered|Изгубен в дискурса  - Турция, демокрацията и постмодернизма

Ще излезе верно, че хората - дори и умните - спорят с една едичка цел: да докажат, че те са правите, а не другите. Турция и ЕС е подробно потвърждение за това. Има многобройна група европейски либерали, които просто няма да се успокоят, докато не видят Турция в ЕС - на всяка цена. За да го постигнат, те са готови да видят - да привидят - като реформа и демократизация управлението на авторитарните ислямисти в Анкара. Обратно, друга голяма група европейски скептици - да не кажа консерватори, че в либерална Европа това звучи почти като обида - отказват да се разделят със своето убеждение, вкоренено в 700 години история, че Турция не е била и няма да бъде европейска страна, че турците не са и няма да бъдат европейци. И двете групи въртят до пълно омръзване един краен брой аргументи, които се опитват да освежават и разкрасяват за да може спорът да продължава. Този спор има малко общо с истината за самата Турция (но за това - след малко). Понастоящем, в Европа крехко предимство имат скептиците - опоненти на турското членство. Те задържат, бавят, мотаят процеса на преговори на Турция с ЕС. Сигурен съм, че след няколко години балансът ще се промени - превес ще вземат отново тези, които през октомври 2005 г. направиха дори невъзможното, за да видят Турция като страна, готова за преговори. Ама това, че кюрдите не могат "добър ден" да си кажат на кюрдски под страх от затвор, ама член 301, ама свободата на словото, ама свободата на вероизповеданието... Няма братче, Шрьодер и Йошката, Берлускони и Блеър тържествено тласнаха Турция в океана на преговорите. Ще дойдат пак социалистите на власт в Париж и Берлин, ще са си взели поука от битката с Меркел и Саркози, за 2-3 години ще изпреговорят Турция и ще я намъкнат в ЕС. Ама демократ ли е Ердоган или пътник в градския транспорт на път към Мека... хич няма и да попитат. Голям оптимист съм за членството на Турция в ЕС, тъжен оптимист. Както съм тъжен оптимист и за членството на България между впрочем - но по други причини... А иначе - Турция... Динамична страна, която отказва да влезев прокрустовото ложе на европейските оценки и на европейските дискурси. Кемализмът е авторитарен, ислямизмът - също. Европейският либерализъм е популярен сред интелектуалците в Истанбул, авторитарният национализъм - сред интелектуалците в Анкара. Ислямизмът- виж по-горе сред кого е популярен. Освен тези "изми", в Турция има още много, много интересни неща, които трудно влизат в главите за преговори на ЕС. Колкото повече пътувате по широкия свят - толкова повече интересни неща ще срещнете. Индия, между впрочем, повече отговаря от Турция на критериите за членство в ЕС, особено на политическите. Жалко, че е толкова далече... Въпреки че - знае ли се? Европа успешно забрави къде започва (изхвърли християнството от списъка на дуовните си основания в преамбщла на злополучната конституция - явно Европа започва през 1789 г. тогава), затова няма и да разбере къде свършва. Най-вероятно е след 10-20 години самата Турция да покаже на Европа къде започва и къде свършва.

Цитат

- 03-11-2008|Unregistered|ГостСвидетел

Бях на курс по немски във Виена.Имаше едно туркинче, което беше на 23 години и носеше тюрбан-от статията сега разбрах какво точно е носила.Имаше и едно младо момче от Албания.Учителят ни организира игра-Написа едно изречение и листа трябваше да обикала по групата и всеки да дописва историята.Изречението беше "Имало една студентка на име....".Получи се невероятен психологически тест!Колкото пъти листа стигнеше до тези двамата мюсюлмани, толкова пъти момичето от историята беше заливано от негативизъм-ту умираше, ту много пушеше и пиеше, ту ставаше много дебело и пр.Разбрахме, че те просто го ненавиждаха това измислено момиче и всячески му вредяха.Излезе, че то е някакъв символ за тях-изглежда символизираше Запада и свободите му, които за тях просто бяха някакви грехове или нещо такова.Ние, европейците и християни в курса бяхме много смутени-тези двамата изведнъж се показаха в друга светлина.А това в статията е пълна глупост-този или са му платили, или е от тези объркани съвременни немци, които вече 60 години не могат да се съвземат от чувството за вина за двете световни войни и се чудат кяк да се направят на по-либерални и по-широко скроени от колкото е нормално.Ако не беше Кемал Турция щеше сега да е изостанала и бедна страна, защото тя няма нефта на арабите, а като манталитет и духовен потенциал е била като тях до 1930г.Ако не беше кемализмът турците нямаше да имат нито унверситети, нито преса, нито икономика-както не са ги имали преди той да им набие модернизацията в главите.Ако надделее исляма в Турция, напредъка на обществото ще спре и те ще се върнат назад-и най-вероятно това ще стане.

Цитат

- 05-11-2008|Unregistered|Гост Потърпевша  - Благодарим на Ататюрк

Дават се мнения кое е хубаво и добро за определена група хора без да се влияят от тяхното мнение или настроение. Ако не беше Ататюрк и турците в България щяха да са забулени !! А как липсва толерантност тук . Не ми се мисли . Знам ,че ни учат фалшиво ,че всеки има право на вероизповедание ,на език... А в Германия убиват заради забрадките ... Значи историята е следната - Търси се начин уж да демократизират Турция като и наложат забрадката!! Подкупени политици като Ердоган и сие налагат ислямистките си щения с подкрепата на Западна Европа . Оо как му се радват само - и по сватбите на децата му ...И защо ? За да кажат после Турция не е европейска държава . Тц не става !..Става само за плацдарм ,за пушечно месо във войните ... Нали пак ще ги има - войните де ? И от къде ще излетят изтребителите ? Нали с тази цел Кенеди посочи Турция като най-силен коз -силна армия и най-добро геополитическо положение..!!.И Европа се напъва да измисли как да цака Турция и да я ползва ... Ето ти религията ,ще поиграят ,ще направят експеримент . Но ...бъдете сигурни никой няма да спечели . ..Ако пламне религиозният факел няма спиране . Вижте Афганистан ... Вижте Ирак ,Иран , .... ето я забрадката !

Е БЛАГОДАРИМ ТИ АТАТЮРК !

Цитат

- 06-11-2008|Unregistered|ГостСвидетел  - Потърпевша

Потърпевша, обясни по-подробно какво имаш предвид.Много неща не разбрах.Кой убива в Германия за забрадки?Кой и защо се радва на сватби?Къде е това "тук" където липсва толерантност?Кой е подкупил Ердоган и защо?Поставяш интересни въпроси и явно си добре информирана и интелигентна жена,затова е важно да изясниш гледната си точка.

Цитат

- 06-11-2008|Unregistered|Nihal  - коментара на Потърпевша

Не знам какво мисли потърпевшата гостенка на форума, и сигурно ако сметне за нужно ще отговори. Ама аз се почувствах някак си ангажирана с този дебат и затова ще се опитам да всена малко яснота. Явно има предвид зачестилите от няколко години насам в Германия набези на скинари, палежи на домове и прочее на мюсюлмани, предимно турци. По време на които загинаха няколко души, сред тях и деца.Имайте предвид, че в Германия живеят над 3,5 милиона турци и явно това не се харесва на всички германци. Особено в една засилваща се атмосфера на ислямофобия на Стария континет. От друга страна в Холандия един мароканец мисля, уби режисьора Тео Ван Гог, заради негов филм, в който се гавреше с исляма. Но да си спомним,че в същата Холандия холандец-манияк уби външната министърка Анна Линдх, от неизяснени и до днес точно причини...

Често се спряга теорията за комплот относно това, че Ердоган е в комбина с някои задкулисни актьори от т.нар. "Световно правителство", които се опитват като новите-стари демиурзи на света да го преформатират по нов, тем угоден начин. А като аргумент се изтъква факта, че Турция е сключила споразумения за "Стратегическо партньорство" първо със САЩ и после с Великобритания,около които подробности не се оповестяват, тоест те са тайна между двете държави. Забележителното е, че това става по време на т.нар. умерени ислямисти на власт в Анкара. Тоест Абдулах Гюл и Тайип Ердоган. Още повече, че турският премиер е съпредседател на разширеният проект Голям Близък Изток и Северна Африка, който беше лансиран с доктрината Буш от неоконсерваторите, уж за внасянето на свобода и демокрация в този регион. А всъщност като "биг екскюз" за втората война в Ирак. Понеже ударът срещу Афганистан беше нещо като "Империята отвръща на удара" след 11 септември:)

Изтребителите волю не волю ще летят от Инджирлик, докато Турция е натовска страна, ама т.к. американците не оставят никога нещата на случайността, направиха нови бази в съседните на Турция страни, няколко от които у нас.

А за сватбите, за които се говори горе, явно иде реч за пищните сватби на щерките на новите турски "султани" Гюл и Ердоган,на които присъстваха много западни политически величия, едно от които беше Берлускони.Известният със серията си от гафове италиански премиер-бизнесмен добави още един.Той тръгна да целува ръката на булката(Ердогановата щерка), а тя си я отдръпна панически и страшно смутена...

нищо че беше с ръкавици и класиката в жанра-тюрбан. Тя не позволи на италианския премиер да докосне ръката й, поради нейните "религиозни съображения и принципи за неоскверненост". Любопитни факти!:)

Цитат

- 07-11-2008|Unregistered|Гост Потърпевша  - Дълго за обясненние,сложно е за разбиране

Благодаря на Нихал за широкото и точно обясненние .За съжаление наистина задкулисните игри в световната политика наложи крайности и отвори път на терористите . Отгворът на подобни заигравания е все по-сложен и по-опасен.Целта за съжаление ще бъде ясна може би след 20,30 години.Но ние като потърпевши от едно ислямизиране - имам предвид модерната туркиня ,ще търсим отговор на заплетени въпроси все по-често .Кому е нужно ? Нали Ататюрк доказа пред света силата на доктрината си ! Нима правата на жените пречат на някого ?!- Явно !?

Нима разделението на религия и държавност не доказа пълноценността си !? Интересно ! Как Западна Европа нарича недемократично правото на жените да гласуват ,да се образоват ,да управляват ,да бъдат Равни с мъжете....

Много неща остават скрити за обикновените граждани ... В почти цяла Европа хората мислят ,че туркинята е като арабката -забулена и силно религиозна ..Това е от визията на анадолските гастербайтери. За съжаление отношението към тези скромни създания е много по-лошо в ежедневието отколкото към незабулените.. Значи ли ,че двойнственността в мерните единици -върхушка и обикновени граждани отново е на път да манипулира фактите ? За съжаление ... Политика ..

Цитат

- 08-11-2008|Unregistered|ГостСвидетел

Разбрах и благодаря за отделеното време и коментарите.Аз се интересувам от темата и бих се радвал, ако пишете още -за отношенията между поколенията-в Турция и Германия, как комуникират помежду си хората, които не принадлежат към елита но са разделени от религията-едните са вярващи, а другите-не.Как се отразява религията на образованието-как се преподават естествените науки например.И всичко друго, което на вас ви се вижда важно.

Цитат

- 11-11-2008|Unregistered|Иван  - Анадолско изкушение

Преди години такива поръчкови статии се пишеха и за СССР и бившия източен блок. Но никой от авторите не се престраши да остане да живее там. Много хвалби колко е хубаво, но после се връщаха обратно в омразната, загнила, експлоататорска Западна Европа.

Повече от година живея и работя в Турция. Обичам да се срещам и да говоря с хора. И колегите ми и хората, които срещам по улиците са прекрасни, дружелюбни хора. Проблема не е в забрадката, а в това под нея. Местните хора, светски настроените, не се възмущават от това, че някой тоси забрадка, а от това, че ги карат да я носят. Колегата ми и жена му са учили в Анкара, в различни университети. Момчето казваше, че неговият университет е бил, по светски, но при съпругата му нещата са били по-груби. Не се е гледало с добро око на момичетата с открити глави. Доста често на входа на университета е имало хора, които са "раздавали" забрадки, на тези които са ги "забравили".

Едно момиче от България разказваше за Измир, където е живяла. По улиците са я спирали непознати и са й се карали, че ходи с панталон и не е със забрадка.

Госпожа Айше Буюрле недоволства от отношението към нея в кафенето(и с право), но същевремено умилително се възхищаваме от липсата на винена листа в ресторанта. И двете неща са едно и също - традиции и принципи. Знаеш, че ресторанта е ислямски - значи не може да пиеш вино. Знаеш, че кафенето е светско - тогава не си добре дошъл със забрадка.

Цитат

- 25-02-2009|Unregistered|Емре  - Ергенекон

Нихал, ти да не си тази Йозергян? Тези задържаните са най-големите престъпници в цялта турска история. Те са именно планиралите убийствоти и на Мумджу и на Хаблемитоглу. Това е факт. Турция не е някаква диктаторка страна. Тези хора са задържани с много силни аргументи.

Цитат

- 16-04-2009|Unregistered|Йордан  - забрадките

Макар и късно с интерес прочеток материала и неволно асоциирах забрадките с традиционните руски каскети пренесени и за България в началото на социализма, както и за типично българсите калпаци - символ на воеводи.С една дума всичко е символика-традици-ценности и не на последно място- интереси и някой умело е използава, за да обясни нещо което е толкова сложно.България бе приета за член на ЕС по геополитически причини, Турция ще бъде приета по икономически причини.Битката е за пазари, това е нещо което и трябва на Европа.Нека почакаме и видим докъде ще стигне с Украйна , Грузия и т. н. и тогава ще видим.А ислямизма си е тяхна вяра и добре си я насърчват "свобода плюс пазарна икономика"Де да беше така и с нашата православна вяра - морал и почтеност плюс пазарно поведение - белег на средната класа.

Цитат

- 22-04-2011|Салат Ракийкин

Интересин текст , не би било зле и нашата страна да е фактор от значение и често да се пишат подобни материали и за нас...Все пак Р.Турция е 17-тата световна икономика и може би най- голямата военна сила в европа (има повече от 24 000 професионални бойци в специалните си части)...Правдива картина е нарисувал Михаел Туман...

За сухото, суровото и пламъка, който не прави разлика помежду им

Автор: Златко Енев

„Милан Кундера, студент, роден на 1 април 1929 в Бърно, жител на Прага VII, студентски общежития, Крал Иржих VI, дойде днес в местното полицейско управление и направи твърдение по отношение на Ива Милитка, студентка живееща в същата сграда …“

С тези сухи и безлични редове, „случайно“ изпаднали от едно полицейско досие, започва поредната източноевропейска сага, разказваща за предателство, унижение и позор. Както всички подозираме дълбоко в себе си, няма хора, родени преди 1980 г., които да са напълно сигурни пред обвинението в сътрудничество с тайните служби. Големите имена се сриват едно след друго, а ония, които още си стоят неопетнени, сигурно треперят вътре в себе си – техният случай вероятно ще бъде следващият. По раменете на повечето видими обществени фигури лепнат невидими пагони, властовите мрежи са изтъкани от стари връзки на службите за сигурност, а моралният авторитет е фраза, лишена от съдържание в обстановката на всеобщо подозрение и неизказани обвинения на всеки срещу всеки. „Маскари, всичките са маскари“, неволно си припомня човек думите на националния герой и се пита дали и в тази част на света най-после ще дойде времето, в което те ще престанат да бъдат актуални. Или, подобно на вълка от пословицата, ние само ще сменяме кожите си – една след друга, една след друга, и така до веки веков …

Аз ще разкажа тук историята на Кундера само в най-общи линии, защото според мен нейната баналност е също толкова симптоматична за обществото, в което се е случила, както и бурните реакции, които тя предизвиква днес – за обществата, в които живеем понастоящем. Според цитирания документ, чиято автентичност засега изглежда слабо оспорима, 21-годишният Кундера е предал на властите намиращия се в нелегалност Мирослав Дворачек, деец на антикомунистическата съпротива, след като случайно е узнал, че споменатата Ива Милитка му е предложила подслон в стаята си в общежитието. В резултат на това Дворачек е арестуван и осъден на 22 години затвор, по чудо избягвайки смъртната присъда, която по онова време е била обичайното наказание при подобни случаи … Самият Кундера, както е добре известно, по-късно започва да губи „младежкия жар“, който сигурно го е мотивирал по времето, за което става дума тук, превръща се в критик на режима, а още по-късно – в емигрант и един от най-известните и значителни чешки автори на съвременността. Всекиму – своето, останалото е въпрос на историческа преценка.

Тази история пробужда множество въпроси, най-маловажните от които ми се струват ония, свързани с нейната – доказуема или оспорима – автентичност. Самият Кундера отрича да е предавал когото и да било; междувременно се е намерил и свидетел, който поддържа това му твърдение – но за мен цялата тази страна на нещата е, извинете хладността ми, доста безинтересна. Съдбите на Милан Кундера или Гюнтер Грас ме интересуват само дотолкова, доколкото те ни дават важни ключове към разбирането на обществата, чието минало осветяват – и чието настояще те правят ако не по-ясно, то поне някак по-малко лишено от надежда: защото мисълта, че нищо на този свят не остава скрито завинаги и че в него все пак е заложен някакъв вид справедливост, е едно от нещата, които ни помагат да ставаме сутрин. Не знам дали е така с всички, при мен това със сигурност е вярно.

И така, кои са всъщност истински важните въпроси, които тази история повдига? Някои от тях засягат личността на засегнатите лица, като например: „Има ли право един човек, който от години насам бива възприеман като морален съдник на бившия режим, да мълчи относно нещо толкова важно?“ Грас, макар и със закъснение, даде еднозначен отговор на този въпрос. Кундера засега отказва, с право или не, оставяйки съдбата си в ръцете на един толкова ненадежден съдник, какъвто е общественото мнение.

Не по-малко важен е и въпросът за прошката или осъждането на съответната личност. Моето собствено усещане е, че за общества като източноевропейските, толкова затлачени от омраза и нескончаеми дрязги относно това как да се отнасяме към миналото, именно катарзисът, пречистването, е нещо много по-важно от мимолетното удовлетворение по повод нечие падение (тук говоря единствено за нещата, намиращи се извън обсега на законовите процедури, разбира се – никога не бих поставил под въпрос това дали на такъв човек трябва да се забрани достъпа до обществено важни постове например). В този смисъл прошката, обществената прошка, е нещо безкрайно важно, безкрайно лекуващо – така поне се надявам. Но за да се получи такава прошка, разбира се, е необходимо нещо толкова просто като разкаянието. Доколко всички тези неща ще бъдат приложими към случая на Милан Кундера, може да покаже единствено бъдещето.

Но истински важните въпроси според мен започват едва тогава, когато се абстрахираме от който и да било конкретен случай, включително и този на Кундера – и вместо това обърнем очи към обществото, вътре в което той се случва. Тук ще напусна неясните обобщения, засягащи източна Европа като цяло и ще говоря единствено за България като страна, опитваща се да се раздели от своя вариант на същото това минало. Или, с други думи – за България, която се опитва да се пречисти.

„Светлина, повече светлина!“ – тези думи на умиращия Гьоте са се превърнали за всички нас в един вид упование, или поне надежда за намиране на някакъв вид посока сред бъркотията от дълбоко скрити, малко поприкрити и – тук-там – полуоткрити интереси, сред които е оплетено настоящето ни. Но осветяването на миналото, оказва се, е нещо далеч по-трудно от заявяването на една или друга удобна за цитиране сентенция. Светлината, казват, била форма на енергия. И ако това наистина е така, то вече става по-ясно защо тя не може да проникне навсякъде: там, където тя липсва, просто липсва съответната енергия.

Но защо? Простият отговор, за мое най-голямо съжаление, е че не знам – въпреки че бих могъл да се впусна в обичайните спекулации относно влиянието на историята върху настоящето и самосъзнанието на всички ни. Фактът си остава факт независимо от спекулациите: в момента у нас няма и следа от някаква еднозначна воля за разделяне с миналото – и резултатите от това изглеждат толкова по-еднозначни: България се оформя като опашката на Европа, в преносен и буквален смисъл.

Отговор на този въпрос аз не виждам, но пък от него следва един друг, не по-малко важен въпрос, за който съм по-склонен да говоря: а какво тогава да направим, как да променим нещата така, че по възможност да напуснем мястото на опашката? Опитвайки се да мисля практически, аз просто си казвам, че може би си струва да започнем с изучаването на чуждия опит. Ние не сме първите, които се опитват да се справят с една пост-диктаторска ситуация: Чили, Южна Африка, Южна Корея, цяла източна Европа ни предлагат множество примери за раздяла с миналото, която изглежда работи, повече или по-малко. И, ако е вярно това, че в България в момента миналото се затъмнява с всички възможни средства, то каква тогава е алтернативата? Особено като се има пред вид, че едно реално осветяване си има цена, при това не особено ниска. Опитът с лустрацията в Полша показва доста ясно, че един опит за радикално прочистване не е непременно най-добрият път: той води до рязка поляризация в обществото, до създаване на маса нови жертви в лицето на хора, чиито животи биват руинирани поради атмосферата на подозрение и преследване, до засилване на изпълнителната власт и ограничаване свободата на медиите и съдилищата …

Изредих някои подобни мисли пред един познат, питайки го за неговото мнение – и отговорът, за мое удивление, се появи с изненадваща лекота и бързина: Покрай сухото гори и суровото.

Проста работа, какво толкова има да се умува?

В първия момент бях доста изненадан, после започнах да се замислям и накрая стигнах до извода, че за да изразя защо намирам този отговор толкова стряскащ, ще трябва да разкажа една история. Лична, не измислена история.

През 1988 година, в края на аспирантурата ми, аз бях привикан от Държавна сигурност, за да обясня някои факти от поведението си, които очевидно бяха смущавали другарите от дълго време насам – поне ако може да се съди по това, че цели три години преди това в квартирата ми най-неочаквано бяха се появили няколко цивилни служители, които по онова време още не казаха нищо, наистина нищо. Аз пък бях отказал да си взема съответната поука, продължавайки посещенията до американското посолство, после по горбачово време бях започнал други, сигурно още по-неприятни за тях неща, като разни дискусионни клубове в Университета и непрекъснати срещи с моите чисто нови американски приятели, Ан и Рой Фрийд (които тринайсет години по-късно, в едно за щастие по-различно време, получиха ордени „Стара Планина“ за особени заслуги към българската култура). Но всичко това напълно самостоятелно, без следа от участие в сериозните опити за дисидентство, които доведоха до неща като „Екогласност“ и пр. С други думи – предполагам, че за тях съм бил нещо като пословичното краставо яре, което просто не си знае мястото. Нищо сериозно, но и съвсем без пръчка не може да мине.

Разговорът с цивилния служител – един от двамата, отговарящи за философския факултет в Университета, както разбрах по-късно – беше неприятен, но не и гаден в каквато и да било форма. Младият цивилен човек отначало се накрещя, после се успокои, а накрая започна дори да ми дава съвети за това кое било добре за мен и кое – не. Аз си мълчах и се съгласявах – съгласявах се не на шега, тъй като това беше нещото, което окончателно ме накара да се разделя вътрешно с България и оттам насетне да не търся нищо друго освен начин да я напусна. Но съвсем така без нищо не ми се размина: преди да си тръгна той ми каза, че на следващия ден трябвало да му донеса „доклад“ за всичко, за което съм бил приказвал с моите двама американци. „Пиши за какво си говорите“ – това беше всичко.

Сега, Ан и Рой се появяваха по веднъж в годината в България, по онова време аз просто бях се погрижил да ги свържа с хора от нашия и юридическия факултет, тъй като тези връзки им бяха необходими, за да получат Фулбрайтовите стипендии, с които започнаха серията от ежегодни преподавателски посещения в България, която завърши с ония ордени … С други думи, нещата бяха много прости, не ми се налагаше да измислям каквото и да било, тъй като цялата работа и без това беше повече от легална … Написах, че искат да преподават в България и че смятам това за нещо добро. Това поне си спомням ...

Но тук вече свършвам и задавам въпроса, който всъщност ни отвежда назад към осветяването на миналото, колаборационизма, предателството и прочие. Напълно съм сигурен, че листчето с моя „доклад“ се пази някъде из архивите на съответното управление. Или, с други думи: аз сътрудник ли съм или не? Бива ли да заемам обществено значими постове в България или, напротив, е необходимо да бъда обществено изобличен, да се разкая и да се надявам на прошка? В края на краищата някъде там се намира документ, написан от собствената ми ръка, разказващ за срещите ми с двама чужденци, и подписан пак от собствената ми ръка. Доколкото знам, има не малко хора, които никога не са писали каквото и да било, и са били водени като сътрудници без дори да знаят за това – но въпреки това никой не е склонен да им повярва или да ги разглежда по начин, по-различен от оня с истинските доносници и шпиони.

Ах, да – ченгето никога повече не се обади. Нито то, нито пък някое друго. А две години по-късно аз напуснах България. И още по-късно не успях да науча децата си да говорят български език. Защо ли, питам се?

Но: Покрай сухото гори и суровото.

Вижте, сигурно повечето от вас вече разбират, че аз се намирам в сравнително завидната ситуация да не давам пет пари относно това къде и по какъв начин ще бъде класифицирана тази част от биографията ми. Що се отнася до постовете в България – благодаря, има по-достойни, а що се отнася до нечие евентуално желание да кресне „сътрудник“, то благодаря отново, надявам се някой ден да мога да публикувам досието си в Интернет. От първата до последната страница. Ако то изобщо съществува, разбира се. Във всеки случай съм много любопитен да го прочета някога – и не само аз, по възможност.

И така, да се върнем ли отново към въпроса: Какво трябва да се прави? И ще ми повярвате ли, след всичко казано, че аз нямам никакво желание да се ровя из детайлите на случая „Кундера“ по друг начин, освен като предупреждение към всички ония, които мислят, че малко поизгоряло „сурово“ не е чак такъв голям проблем, важното е да си отиде сухото.

Аз не мисля така. Защото суровото, което трябва да изгори в случая, не е просто дърво, а месо, уважаеми. И, да не дава Господ – евентуално вашето собствено, а не нечие чуждо месо. Опърлено, цвърчащо, овъглено месо.

Виж, от „сухото“, признавам, не разбирам нищо. Може би вие сте на ред да ми кажете какво е то …

Аз съм готов да слушам.

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (14)

- 20-10-2008|Unregistered|Guest User

Подадох молба да прочета досието си. Колебая се от началото на "прехода". Сега, когато не ме интересува чак толкова кой е писал против мен, ще прочета доносите с повече обективност. Очаквам да разбера още нещо за неуспеха или частичния успех на начинанията, които не зависеха само от личните ми усилия.

Цитат

- 20-10-2008|Unregistered|Guest User

Трябва да се казва истината и да се обясняват мотивите. Ако някой е осъдил някого на 20 години затвор и се разкайва, не му трябва публично осъждане, той се е самоосъдил доживотно и със сигурност е направил двойно повече добри дела отколкото нормално би свършил. Ако не се разкайва, ако не се е покаил, както се казва, нищо не може да го накаже, такива хора не се интересуват от публичното мнение, единственото нещо на което са способни е "страх". Което си е наказание.

Ако ти, Златко, не смяташ, че си навредил на никого и както изглежда от думите ти, наистина не си навредил на американците, напротив помагал си им и си написал това, което реално си правил, то тогава въобще не влизаш в групата на доносниците. Сухото ще си гори, а ти ще си грееш чистите ръце.

Не е вярно, че покрай сухото горяло и суровото. Познавам сегашни върли анти-комунисти, крещящи против Гоце-моце-барбароце, които по онова време са били доносници от най-отвратителен вид. Това се подли хора и мнозина ги смятат за такива, без да знаят, колко са прави. Разваленият човек е развален и не може да го скрие ни при демокрация, ни при тоталитаризъм.

Всеки човек прави грешки и има моменти на слабост, Господ да ни пази да не ги повтаряме. Често съм казвал, че най-краткият път към доброто преминава през злото. Няма да правя философска разработка на това ми мнение, то е ясно за покаялите се грешници.

Цитат

- 20-10-2008|Unregistered|Златко  - Тоя текст

С известна изненада откривам, че сега, след като пуснах този текст на свобода, изведнъж разбирам, че думите „не давам пет пари“ се оказват не чак толкова сигурни. Едва ли е възможно жив човек да си изработи чак такава дебела кора, та наистина да не му пука от нищо, което хората биха казали пред една такава история. Не че значението й се променя с нещо от факта, че я разказвам, просто се питам кога ли ще дойде човека, който ще каже: "И все пак си могъл да избереш да не пишеш, нали?“

На което само мога да отговоря, че, да, има и такъв вариант, но аз не виждам неговия смисъл. Нищо от това, което направих, не влизаше в разрез със съвестта ми, от мен изобщо не се очакваше да давам сведения, нито пък аз разполагах с някакви такива. Написах, че тия хора искат да преподават в България и че това ще бъде добре за страната. В какво би бил смисъла да откажа да напиша нещо такова – с цената на загуба на всичко, за което бях работил три години? Плюс евентуалната раздяла с надеждата някога да напусна страната. Плюс – пак евентуално – доживотно учителство из Делиормана.

Вижте, не мога да кажа, че се чувствам напълно имунизиран срещу тия думи: „И все пак си направил избор, нали така?“ Да, така е. Но този избор никога и с нищо не е оказвал влияние върху живота ми, нито пък върху живота на други хора (Ан и Рой само се разсмяха, когато им разказах за ченгето).

И именно за това става дума в този текст: трябва ли непременно да се подхожда към всеки случай абстрактно, от позицията на някакъв идеал? Ето това е, което наричам „да изгориш суровото“: решават хората, че искат веднъж и те да са „цивилизовани“ – и хайдее, нека забравим всичко, цивилизацията е да не затваряме очи. Е да, ама там мирише на опърлено месо, и живи хора горят, при това без да са направили нищо, само защото не отговарят на абстрактния идеал за нов герой, който си е пак старият („тихо мъртвият казал: не, комунист“).

Уф, не знам. Не знам и как ще реагирам ако действително тук се появи нещо, което възприемам като низко и гадно, ще го оставя ли или ще кажа: „А, не! Тоя път аз държа брадвата“. Защото, какво да отговоря на онзи, който иска да крещи и удря?

„Твоя си работа“, би трябвало да бъде. Но дали ще намеря силите?

Цитат

- 20-10-2008|Unregistered|Аврам  - делата

Не познавам някой, който е допринесъл повече за раздвижването на духовете в Софийския университет по онова време от Златко - от кино лекториите до въвеждането на Ан и Рой в България. Това има значение, не бюрокрацията.

Цитат

- 21-10-2008|Unregistered|Албена

Маската на перфекционизма, както и маската на високите идеали, тази на самокритиката, тази на морала, тази на добрите обноски или самоконтрола..могат да бъдат използвани за правене на добро, но те не правят добро. Остават маски.Не може да изгори мокрото, ако огънят се пали от хора без маски-като авторът на тези редове. На него- с уважение за смелосттта му да казва "Ще трябва да бъда", вместо "аз съм"- моите поздравления.

Цитат

- 22-10-2008|Unregistered|E?

А аз все чаках някъде да се спомене дискусията Хавел - Кундера ... По повод дисидента и примера. Уви.

Цитат

- 26-10-2008|Unregistered|ралица  - сухото и суровото

Относно сухото и суровото, споделих размисли под номер 6, но, предполагам по погрешка, мнението ми е заменено с реакцията на друг читател, между в прочем доста интересна. Жалко за моята, надявах някой да се влее в дебата, който исках да повдигна.

Цитат

- 26-10-2008|Unregistered|Златко  - Re: сухото и суровото

ралица писа:

Относно сухото и суровото, споделих размисли под номер 6, но, предполагам по погрешка, мнението ми е заменено с реакцията на друг читател, между в прочем доста интересна. Жалко за моята, надявах някой да се влее в дебата, който исках да повдигна.

Обяснението е колкото банално, толкова и неприятно – тук непрекъснато се подвизават някакви анархистки настроени (и технически достатъчно компетентни) гадчета, които редовно ми събарят къщата (т. е. сайта). Последния път направиха така, че нямах достъп до модула с коментарите (след като предварително бяха натъпкали сайта с всякакъв вид реклами за порнография). Единственото ми спасение в такива случаи е да възстановявам всичко от backup – но понеже записвам сайта не всеки ден, а само когато вкарам ново съдържание, с неизбежност ми се губят няколко коментара, от последните няколко дни. Така се случи и с твоя, Ралице. За наше общо щастие успях да намеря копие от него на компютъра си, но това е изключение. Сега ще го възстановя, но не мога да обещая, че ще мога да го правя винаги.

Светът е пълен с хора, които си умират от желание да събарят работата на другите ...

Цитат

- 26-10-2008|Unregistered|Ралица

Твърденията за Кундера дойдоха изневиделица. Поне във Франция. За такава личност като него, всеобщо призната като дисидент, нещо като знаме, символ, паметник, изведнъж опетнен, въпреки протестите му. Разбира се, попитах се защо чак сега, толкова години след падането на стената и след по принцип възможния достъп до « досиетата » и издаването на обилни свидетелски документи? Още повече, че Кундера е пределно известен не само с писателската си дейност, но със позициите си. Спомних си, че неотдавна бях зърнала по интернет статия в български вестник, която обвиняваше една писателка и общественичка, Вера Мутафчиева, че е имала « досие » като доносничка. Останах като гръмната и си зададох същия въпрос.

В последните години редиците сякаш се сгъстяват. Все някой ми признава, че нямало как, трябвяло е да « сътрудничи » даже и с маловажни приноси, за други мълвата се носи потайно, но настойчиво, по-известните пък се озовават в пресата. Става дума разбира се, за хора, които ценя. На мен ми е лесно, казвам си. Нали напуснах страната веднага след университета. Не се наложи да изживявам неприятни срещи, да ставам обект на натиск и шантаж, да се терзая с нечовешки избори и борби със съвестта. Но, има все нак едно Но. Платих си го по друг начин. От началото на 80-години, да кажем някъде около 15 години, една все пак значителна част от живота ми протече в пълна самота, тоест напълно откъсната от България. Не че във Франция нямаше българи, имаше даже и разни сдружения, но по принцип по-добре беше да се избягват, именно поради това, че не можех да имам доверие в хората, които не познавах от преди. После взех да се съмнявам и в тези, които познавах от преди. След срещата си с един приятел от гимназията, който дойде на работа в посолството в Париж и който взе да ни предлага, на мен и на мъжа ми, да ни води по ресторанти и щедро да ни гощава. За един български дипломат с по-скоро ниска заплата за тукашните условия удивително, нали?

Така, че си останах със самотата, без българска дума, без българско обкръжение, без човек, с който да споделя спомен, или по-скоро на саме с всичко, което е част от идентитета на един човек. Това е трагедия, лично моя, но тя е част от общата ни трагедия на всички обитатели на комунистическите режими. Сухото и суровото.

Цитат

- 04-11-2008|Unregistered|Гост  - жертвите ,а пала4ите ...

Уф писна ми-кундера и златко и вси4ки

ние сме жертвите ,а онези са пала4ите от един антихуманен,анти религиозен,антисвободен и недемократи4ен строй наре4ен кой знае защо с думата"комуна"

Цитат

- 04-11-2008|Unregistered|Гост

Преди 30 години един състудент ми предложи да ме срещне с един човек, за да работя с него.Усетих се и отказах.Ако бях се съгласил щях да стана после партиен член и да работя неща, които исках-а така до 90-та година не можех, защото произхода ми не бил добър.След 90-та пък се радвах, че не съм се поддал, защото можех да правя неща, които нямаше да посмея да правя съзнавайки, че съм бил вербуван.Така че горе долу лично съм почувствал дилемата и драмата.

Сега си мисля, че след 90-та не трябваше да обръщаме внимание изобщо на тази игра, в която ни въвлякоха.Бил агент-бил.Ако иска да обяснява-да го направи.Системата беше толкова лицемерна, перфидна и сатанинска, че няма защо да виним хората, уловени в мрежата и.Сатанинското се състоеше в това, че не можеше да се устои на изкушението да се вярва-идеята за справедливодст и равенство беше толкова примамлива.И много от нас вярваха-следоветелно действаха.Което не ги прави неискрени после в мислите и действията им след просветлението.Кундера го обяснява това-как след войната, заради предателството на Запада от Мюнхен, в Чехословакия са обожавали СССР, идеологията му и следователно са се стремили да правят нещата според изискванията.Но после са разбрали.Та мисля, че позволихме да ни хванат за втори път в една и съща мрежа за пеперуди-преди 90-та заради вярата, след 90-та-заради страха от разобличение.Нали самите вербовчици създадоха след 90-та новата поточна линия за страх-тази с досиетата-те пускаха периодично за този-онзи, че бил доносник.Именно те, друго обяснение не е възможно.

В "Стършел" навремето четох един виц, който е много подходящ-за пияния, който повръщал и се търкалял в трамвая и когато някакъв му направил забележка, той повърнал върху него и казал-ами ти бе, я се виж, ти ли ще ми правиш забележка.

Сега от време навреме срещам един човек, за който скоро излезе, че бил доносник.Той ми бяга, гуши се и не смее да ме погледне в очите-а не е мръсник и на няколко пъти през последните 20 години даде доказателства за това, когато други се продаваха.За него съм сигурен, че са го вербували заради пиене-като млад асистент си пийваше и някъде там е обяснението.Сега го размазаха, сякаш падна саксия на главата му от някоя сграда.Мисля, че с тези досиета в момента довършват историческия епизод-един вид ни казват-видяхте, че нищо не струвате, не можахте нищо да ни направите, искахте капитализъм-добре, ето го, но ние ще бъдем капиталистите.А, и още нещо-вашите хора, онези дето много се палеха-те всъщност бяха наши от самото начало, ето ги доказателствата.Не се ядосвайте, не страдайте, никой не е виновен-просто силите бяха съвсем неравни.Ще ви се наложи да живеете така.Какво пък-не е толкова лошо-можете да пътувате, децата ви ако учат, ще им дадем и работа.Е, страната ще бъде пак наша, а не ваша, децата ви ще работят за нашите деца, както вие работите за нас.Но сами виждате-от самото начало не сте имали шанс-системата беше прекалено умна, за да я съборите.Затова смятам, че не е трябвало да се хващаме-бил агент-хубаво-значи има да ви връща за унижението, вадите му досието-значи сте подли и вулгарни манипулатори, а човека е жертва.И всеки случай се гледа индивидуално, защото цяла партия от доносници разиграва вече 20 години България в съюз с комунистите.Но.....вече няма за кога.Единственото което ни остана е да се махнем с децата си и да ги оставим с циганите да владеят страната.

Цитат

- 09-11-2008|Unregistered|Златко  - Re: жертвите ,а пала4ите ...

Гост писа:

Уф писна ми-кундера и златко и вси4ки

ние сме жертвите ,а онези са пала4ите от един антихуманен,анти религиозен,антисвободен и недемократи4ен строй наре4ен кой знае защо с думата"комуна"

Аз никога не съм виждал в себе си жертва на никого и на нищо – включително и на онзи режим. Така че благодаря, но НЕ, благодаря. Който иска, нека вижда в себе си жертва. Аз предпочитам една по-малко пасивна или самосъжалителна роля.

Цитат

- 11-11-2008|Unregistered|Иван  - За сухото и суровото...

Г-н Енев, само неразбрах, дали се хвалите или съжалявате, че децата Ви не знаят български?

Покрай наш Илия-намразил съм и свети Илия.

Цитат

- 11-11-2008|Unregistered|Златко  - Re: За сухото и суровото...

Иван писа:

Г-н Енев, само неразбрах, дали се хвалите или съжалявате, че децата Ви не знаят български?

Покрай наш Илия-намразил съм и свети Илия.

Нито едното, нито другото, господин Иване. Има неща в живота, които човек е принуден да приеме, ако и само пост-фактум. Такъв беше онзи период от живота ми (а може би такъв съм и аз) – така се подредиха нещата. Имало е моменти, в които съм съжалявал, имало е и такива, в които това ми беше безразлично. В момента това е просто част от живота ми, какво повече да кажа?

Но чак пък „хвалене“? Наистина ли написаното ви прозвуча чак толкова плитко?

Незапочнат дневник на един социален работник – Част IV

Автор: Албена Прокопиева

В детството ми, когато руският беше по-задължителен и от родния език, всички знаехме закачливата песничка – „От какво са направени нашите момчета, от какво са направени нашите момичета“. Мелодичната игра с римите трудно може да се предаде на български, но всъщност пеехме, че децата са направени от ягодки и загадки, от пружинки и картинки, от цветенца и звънченца. Доста по-късно, докато приспивах моето Цветенце с приказки, попаднах на Джани Родари и неговото „Човече от нищо“: Имало някога едно човече от нищо. Имало нос от нищо, уста от нищо, дрехи от нищо и винаги се обувало в нищо. Тръгнало на път по едно шосе от нищо, което не водело никъде. Срещнало една мишка от нищо и я попитало не се ли страхува от котките, а мишлето отвърнало, че в тази страна от нищо и котките са направени от нищо, дори кашкавалът има най-знаменитите дупки от нищо. Човечето от нищо не знаело какво да прави в този свят от нищо и мишлето го посъветвало да си удари главата в стената. Но тя също била от нищо и човечето – паднало от другата страна. И там също нямало съвсем нищо. Човечето от нищо така било уморено от всичко това, че заспало. И докато спяло, засънувало…

Фантастичната образност е извън времевата определеност и препраща мисълта на читателя към универсални обобщения. Литературоведите търсят иносказанията в съзнанието на днешния модерен творец. Социалните работници откриват друго – тук и сега: дупките от нищо в кашкавала на ежедневието.

С Иван се познаваме от участието ми в един швейцарски проект за социална интеграция на младежи, напускащи инститиуции. Висок, усмихнат, отдавна пълнолетен. Името Иван, разбира се, е измислено, но истинското име така и се е изгубило нейде из прашните страници на документите му. Той се усмихва снизходително на този факт и казва, че за компенсация на името, има няколко майки. Една, две, три, четири майки, нито една майка. И досега, влезе ли в лекарски кабинет, се усмихва несъзнателно и разказва, че най-хубавият му спомен е за лекарката от първия Дом, където е живял. Винаги след прегледа на децата, тя го вземала на ръце и го носела в кабинета си. Наричал я „мамо“, без да знае смисъла на тази думичка. После разказва за сутрините край морето, корабчетата в малкото градче и… жената, която го завела там. Майката. По-късно ще научи, че е осиновен. Когато след чудото, донесло при него братче, ще разбере разликата между рождено и осиновено дете. „Нищо не правех, а винаги бях виновен“. Даже за развода между осиновителите. Помни подялбата на семейния дом. Братчето – неделима част от майката, автоматичната пералня също, хладилника също.Само за него нямало „собственик“. Остава при бащата- осиновител и новите майки, които той периодично довежда в квартирата в новия град. Към една от тях се привързва и я пита иска ли тя да му стане майка. Тя не отговаря, но и не се връща повече. Не се връща и бащата-осиновител. Полицаите го настаняват в пансион, докато жената от крайморския град води дела за разсиновяване. Иван я моли да му каже откъде го е взела, за да се опита да намери другата майка, родната. Тя отговаря – „Не знам. От никъде. От нищото. Не търси. Карай напред.“ Толкова за историята, банална като латиносериал. Виждам го веднъж в годината, но с думите му „Винаги съм се чувствал никой и ничий, от никъде, направен от нищо“ започвам всеки свой разговор с различните семейства, с които работя.

Децата са миналото, настоящето и бъдещето, съчетани в едно. Всяко дете идва с мисията да присъства в нечии мисли. За съжаление, въпреки развитието на обществото, въпреки порастването на жизнения ни стандарт, въпреки докосването ни до други светове в галактиката, истории като тази на Иван продължават да съществуват. Истории за Човечета, които се чувстват направени от Нищо. Бавно променяме не Семейния кодекс, бавно променяме себе си. Стъпка напред са създадените през 2003 година към всяка Регионална дирекция по социално подпомагане Семейни съвети, които да определят най-подходящите осиновители за ничиите деца. Стъпка напред са новите процедури по осиновяване. Стъпка напред са професионалните приемни родители. В най-добрия интерес на детето работят толкова специалисти. В нормативната уредба обаче съществува все още презумпцията на член 64 ал.1 т.3 от Семейния кодекс за прекратяване на осиновяването. Основанията са „тежко провинение или други осбстоятелства, довели до дълбоко разстройство на отношенията“. Сходни с тези на прекратяването на брачните взаимоотношения. Само дето при вторите говорим за двама пълнолетни, дееспособни, равнопоставени участници в акта на прекратяване на междуличностни връзки. Разсиновяването – извън допустимостта му като унищожаемо по нарушение или по взаимно съгласие на двете страни, не може да бъде белег на модерно общество. Разсиновяването е поредното изоставяне в живота на осиновеното дете – много по-жестоко от първичното изоставяне от биологичната майка. Може би най-ужасното изоставяне, защото категорично затвърждава чувствата на детето, че е дошло от нищото и е осъдено да бъде ничие. Трудна за преглъщане е „Първичната рана“ на Нанси Нютън Верие, която поглежда от друг ъгъл преживяването да бъдеш изоставен след 9 месеца живот в утробата на биологичната майка и травмата за детското съзнание. Какво ли е в сравнение с нея раната от още едно изоставяне след 5 или 10, или 15 години живот с тези, които си наричал мама и татко… Дали Човечето от Нищо на Джани Родари може изобщо да бъде метафора за чувството да си лишен от същност, незначим, да си НИЩО? И кой Семеен съвет по осиновяване, кои специалисти по превенция на изоставянето могат да ти посочат пътя за връщане от там?

Аз продължавам да вярвам, че децата ни трябва да бъдат наистина направени от цветенца и звънченца и затова оставям отворен финала на историята…

АЛБЕНА ПРОКОПИЕВА

Албена Прокопиева е завършила българска филология, а после социални дейности. В момента  тя работи като социален работник в България, където, по собствените ѝ думи, „е моето място“.

Коментари (2)

- 27-10-2008|Unregistered|Гост  - Незапочнат дневник на един социален работник

Скъпа Албена!

Познавам психологическата необходимост да принадлежим, да притежаваме, да сме част от нещо.

Имам си рождена майка и съм толкова далеч от нея - нищо общо: идеи комуникация, стремежи, ценности. Сигурно ти звучи доста тийнейджърски, но съвсем не съм в първа младост. Прибирам се след работа в къщи, срещам възрастната дребна женица - една от многото баабчета, които срещам. Е, тази живее в дома ми ... след годините няма очакване, надежда, дори илюзия, че някак си ще имаме общо в нещо повече от темите "как си? яде ли? как са приятелките? а родата? ... радвам се че си добре ..." една от многото бабчета.

Вначалото е много тежко, но вече осъзнах: всички старици и старци са мои бащи и майки; всички хлапета са мои деца. Детето ми вече се отдели от дома и усвоява самостоятелността и свободата. Не мога да направя много за него - дано молитвите вършат работа. Мога да му помогна финансово или да го питам по телефона "как си", но това сега не е нещото което му трябва. Това даже май му вреди. Възмъжаването е сложно нещо - и за мъжете и за жените.

Но да не се отплесвам в подробности: идеята ми е, че всички са мои родители, приятели, деца. В същност, каква е разликата между родителите и децата ни - нищо - абстракцията на времето.

Аз отдавна осъзнах, че живея в нищото. Винаги съм бил там. Нещастието на този или онзи е плод на грешната схема "свои - чужди".

Май написах достатъчно. Ти си умница - схвана идеята. Тя може да бъде дискутирана дълго: има много аспекти, детайли, но ми се струва че казах достатъчно.

Финалът не е отворен! Няма финал - направен е от нищо :)

П. С. Непременно ще потърся тази приказка на Родари :)

Инфлацията ще изплати всичко

Автор: Кристоф Магнусон

Крепа – сигурно не е нужно човек да говори исландски, за да почувства, че тази дума не може да означава нещо добро. Крепа означава да се превиваш, означава икономическа криза, рецесия. И това е любимата дума на исландските медии в тези тревожни времена.

Може би трябваше да почувствам, че нещо не е наред още преди няколко седмици, когато моят щастливо-консуматорски приятел Халдор изпрати електронна поща с думите: „Не мога да дойда в Берлин през ноември както бяхме планирали. Валутата изгуби много стойност.“

По онова време обаче не виждах причини за загриженост, защото исландската валута никога не е била особено стабилна, дори и в най-добрите времена. Но когато някъде в края на септември исландската телевизия показа пресконференция на централната банка, изведнъж започнах да осъзнавам сериозността на ситуацията в моята втора родина. Пазачът на валутата, Давид Одсон, каза в неговия по-скоро меланхоличен, отколкото сериозен маниер, че предната нощ банката Глитнир е била изкупена от държавата, за да бъде предпазена от банкрут.

Последва серия от събития, които поставиха Исландия в центъра на медийното внимание както никога преди. Първо чухме, че руснаците са обещали милиарди, после, че не са. Мнозинството от акционерите на Глитнир описаха принудителната национализация като най-големия банков обир в историята на Исландия, а накрая министър-председателят Геир Хаарде започна да говори за неизбежен държавен банкрут и че той е първият исландски политик, който се нуждае от професионални телохранители. След това беше национализирана Ландесбанки, а след нея и Кауптхинг.

Но как се стигна до всичко това? Обичайните взаимни обвинения вече бяха разменени из съответните министерски отдели и политически партии. Да се проследява всичко това може до известна степен да е било комично или тъжно за исландското население. Но ако човек се вгледа по-дълбоко в исландската култура и история, търсейки причините за настоящата катастрофа, той сигурно ще открие нещо, което вече е познато на всички европейци: желанието да бъдем модерни, да бъдем сред печелившите в глобализирания свят – и всичко това съчетано с невъзможността да се освободим от традиционните си начини на поведение.

От летните ваканции, които като дете аз често прекарвах в Исландия, си спомням една друга исландска дума, която не вдъхва особено доверие: вердболга. Буквално това означава взривяване на цените, или с други думи – инфлация. През 80-те години двуцифрената инфлация беше нещо нормално тук. Икономиката зависеше напълно от експорта на риба, повечето от банките бяха в държавни ръце, човек се нуждаеше от специално разрешение, за да обмени пословично слабата крона в немски марки или долари, а търговията беше стриктно регулирана – до 1989 беше нелегално дори да се продава бира. Това беше времето, в което баща ми ме попита: „Защо не вземеш заем и не си купиш къща? Инфлацията ще я изплати.“

В течение на десетилетията исландците бяха свикнали с нива на инфлация, които правеха спестяванията невъзможни. Всеки исландец се опитваше да похарчи парите си колкото се може по-бързо и правеше това, което правеха и всички останали, тоест натрупваше колкото се може повече дългове. В продължение на много години това поведение се прикриваше от приходите от рибната индустрия. На всеки пет години се появяваше по едно ново предградие на Рейкявик, чрез взривяване на замръзналата лава, за да се направи място за все по-големи къщи. За покупката на първата си недвижима собственост всеки имаше право на държавен кредит на стойност деветдесет процента от покупателната сума. Когато се завърнах в Исландия през 1991 и попитах един приятел какво се е случило докато ме е нямало, той гордо заяви: „Сега имаме повече коли на глава от населението, отколкото американците!“

И това беше само началото. През 90-те държавата приватизира банките и производството на алуминий, а туризмът разшири базата на икономическия растеж. Но когато инфлацията достигна нормалните западноевропейски нива, исландците все още харчеха пари сякаш никога няма да има утре. Дори и по-възрастните ми роднини казваха: „За какво да спестяваме? В края на краищата къщата си е моя.“

С готовност признавам, че когато се завръщах обратно в Германия, аз гледах с малко тъга назад към времето, което бях прекарвал в Исландия. Безработицата беше толкова рядка, колкото и песимизма, все повече туристи се изливаха в страната и, благодарение на музиката на Бьорг и Зигур Рос, Исландия дори ставаше cool. А в началото на новото хилядолетие все още изглеждаше, че добрите времена ще си останат тук. Докато в Германия всеки говореше за икономическия спад на запад, малка Исландия беше изкупила почти десет процента от Easyjet. Банката Кауптхинг беше изкупила датската банка FIH Bank, удвоявайки активите си с един-единствен удар, а след това дори нае кинозвездата от Монти Пайтън, Джон Клийз, да участва в тяхна реклама. Реклама за 300 000 души. За тези пари те биха могли да позвънят на всеки човек в Исландия, но дните, в които ставаше дума единствено за Исландия, вече отдавна бяха отминали. Вече ставаше дума за света и исландските инвеститори обявиха най-спокойно, че техните активи са надскочили Брутния Национален Продукт на цялата страна.

Това беше нещо характерно за гордостта, която исландците изпитваха при мисълта, че вече са в състояние да покажат на света, че могат не само да ловят риба, но и да контролират вериги от супермаркети или футболни клубове. Дори Copenhagen's D'Angleterre мина в исландски ръце, традиционният хотел на датчаните, които в продължение на векове бяха упражнявали колониално управление над Исландия. Радостта от този внезапен възход на статуса със сигурност беше една от причините, поради които никой не възразяваше срещу огромния растеж на финансовия сектор. А наводнението от плоски телевизори, домашни кина и дизайнерски кухни в исландските домакинства също не допринасяше особено много за някаква антикапиталистическа предпазливост. Обществеността не се оплакваше, но какво да кажем за държавата? Разбира се, в Исландия съществува държавно наблюдение над банките, но и тук се вижда как пропада опитът да се достигне равнището на международен играч чрез традиционните средства и ресурси на една мини-държава.

Една страна с 300 000 жители, която иска да поеме всички задължения и отговорности на модерна, икономически ефективна нация, е изправена пред сериозен проблем. За разлика от Германия, където хората често се оплакват от педантизма на експертите, проблемът на Исландия е дилетантизмът. Хората са трудолюбиви, динамични – и склонни да се заемат със задачи, които не са по силите и познанията им. Сегашният министър-председател преди това беше външен министър, а също и министър на финансите – по времето, когато шефът на централната банка, който също беше работил като външен министър, беше министър-председател, а сегашният финансов министър работеше като министър на риболовството. Този наистина много провинциален вид политика, правена сред тесни приятелски кръгове, не беше особено подходяща за наблюдаване и контрол на международно-активни банки. Системата функционираше, докато всички ключови играчи живееха в Рейкявик и редовно се виждаха в църквата или в театъра. Но щом само такива влиятелни хора като шефът на Ландсбанки Бьорголфур Тор Бьорголфсон се преместиха в Лондон, социалният контрол вече не можеше да замени институционалния.

Към това се прибавя и фактът, че никой исландец не обича регулатори или наблюдатели. Споменът за техните обичащи риска предшественици, които са напуснали Скандинавия още преди 1000 години, за да живеят на свобода на един негостоприемен остров по средата на Атлантическия океан, далеч от средновековните феодални господари, все още е много жив и до днес. Ако бяхме искали власти, които да се месят в нашите работи, ние никога не бихме напуснали Норвегия, на първо място.

А сега нещата са почти там, където бяха и през 80-те години: инфлацията е двуцифрена; държавата контролира банките и определя разменния курс. Всичко, от което се нуждаем сега е отново да въведем забраната за продажба на бира – и нещата ще изглеждат така, сякаш исландците започват процеса на глобализация отначало.

Моето поколение беше ударено особено тежко от кризата. Приятелите ми, по средата на тридесетте си години, все още трябва да изплащат студентските си заеми, да създават семейства, а някои от тях току-що са купили и първите си къщи. Разбира се, те се чувстват измамени и сърдити, но все още могат да се опрат на двете големи исландски национални добродетели: енергията и оптимизма. И защо не? Исландците имат най-добрата риба и най-чистата енергия в света, а това все някак ще стигне за 300 000 души. Може би ако преди това се отърват от някоя и друга кола.

Този оптимизъм не се ограничава само до моето поколение. Зиги Хал, известен готвач и ресторантьор, който откри нов ресторант в Рейкявик през този месец, беше запитан дали „Крепата“ няма да задържи евентуалните му посетители вкъщи. Той отговори: „За всеки човек, който преди е бил добре, но вече не може да си позволи моята храна, ще има и по един, който вече не може да си позволи да лети до Ню Йорк за края на седмицата“.

Зиги Хал се гордее много с това, че в неговия ресторант се използват исландски продукти: миди, агнешко, картофи. От глобални играчи в инвестиционното банкерство ние стигаме до „местни продукти“. За мен това звучи като прогрес.

Източник

КРИСТОФ МАГНУСОН

Кристоф Магнусон (род. 1976) е исландско-немски романист и драматург. В момента той живее в Берлин.

Коментари (2)

- 29-10-2008|Unregistered|Владо  - Материалът на Кристоф Магнусон

Господи, този човек пише разкошно, моля ви, публикувайте и други негови материали.

С уважение: Владимир Александров

Цитат

- 14-11-2008|Unregistered|E

Спазил е правилно стила/изискванията на изданието, за което пише (доказателство, че наистина може :-)).

Все пак не трябва да забравя, че сред 300 000 души не може да намериш толкова експерти, че и разнообразни, че и да се сменят. В страна, в която всеки с всекиго е роднина. Буквално :-)

Другото куче

Автор: Жанина Драгостинова

Взехме си куче. Старонемска овчарка. Кръстихме я Фройлайн, което на немски ще рече госпожица. По цял ден някой седи до нея и я гали или пък й подава нещо за хапване. Всички сме влюбени в нея. Убедени сме, че и тя в нас.

Само че напоследък едно друго куче почна да се върти край къщата ни. Помияр. Хърбав и проскубан. Уж уличник, никой не го е учил на добри обноски, но помиярът ляга пред прага ни, сякаш иска да ни пази. Мурафети ни продава.

– Горкото куче – каза един ден големият ми син това, което всички си мислехме, но никой не смееше да произнесе. – Няма си никого. Сигурно е много нещастно.

Гледам, малко по-късно, синът ми излиза и му подхвърля филийка хляб. След него и брат му прави същото. Вечерта, когато мъжът ми се връща от работа, също се задържа по-дълго от обикновено отвън пред вратата. Наблюдавам го – клекнал до кучето и нещо му говори. Нежно. Аз пък си гушнах моята Фройлайн.

– И сега навън ли ще спи това куче? – жално попита някое от децата.

– При тия дъждове… – добави другото.

На другия ден замъкнаха окъселите си панталони и постлаха легло на кучето. Бях приготвила дрехите за момчето на една приятелка, но така стана, че кучето ги получи.

Миналата неделя мъжът ми дълго ходи из мазето, измъкна някакви дъски и почна нещо да чука. Сковавал колиба за кучето. Когато преди време синът ми трябваше да носи в училище за часа по трудово къщичка за птиче, мъжът ми си остави ръцете и детето получи тройка, а сега – със старание кове колиба за уличното псе.

Не издържах на общото настроение и поддадох. Сега и аз, излизам ли от къщи, взимам филийка хляб. Децата са отишли по-напред в милосърдието си и всеки път откъртват по едно саламче от сандвичите си и го дават на кучето. Веднъж, надничайки в колибата, да разменя някои мили думи с кучето, откривам, че то лежи на сакото от сватбения костюм на мъжа ми. Не че си е останал същият и че някога отново ще го облече, но все пак… Но пък кучето гледа така умно, как да не му дадеш сърцето си.

Вечер сядаме пред телевизора, за да наблюдаваме най-рейтинговото публицистично предаване „Имало едно време“, в което призовават да се грижим за самотните и болните. Това е вашата приказка, казва развълнуван глас, вие можете сами да я допишете. Всички ставаме и поглеждаме през прозореца. Кучето спи доволно, стабилно нахранено. Намерихме начин да материализираме любовта си към другите, към чуждите, към нямащите. Ние написахме своята приказка.

Вече почти не обръщаме внимание на Фройлайн. Разходките с нея се превръщат в тежко бреме, което всеки гледа да пробута на другия. Когато у дома не остане достатъчно хляб, взимаме от пакета с храната й, за да дадем на другото куче. То е толкова нещастно, а тя, какво иска, нали си има дом.

Онзи ден по случайност всички се събрахме покрай колибата на кучето. Всеки с нещо за ядене в ръце. Кучето отдавна не е хърбаво. Даже вече не скимти радостно и не върти опашка, когато му носим ядене и му сменяме водата, да е все прясна. Схваща гостоприемството ни като нещо задължително и саморазбиращо се.

Зад гърба си чуваме ръмжене. Обръщаме се. Фройлайн стои на вратата и ни гледа враждебно. Зъбите й блестят на слънцето. Дали ще ни пусне вътре или ще трябва да се молим на уличника да ни приюти?

ЖАНИНА ДРАГОСТИНОВА

Жанина Драгостинова (род. 1962) е българска журналистка и писателка. Дебютната й книга Твоята история. 52 седмици от началото на 21. век събира 52 очерка, публикувани преди това във в. „Дневник" и сп. „Паралели". В края на 2006 г. издателство „Колибри" издава сборника й Моята история. Де е България?.

Коментари (3)

- 29-10-2008|Unregistered|Гост

Ако ви пусне, то е само защото е най-добрият приятел на човека...Браво за лекотата на текста.

Цитат

- 03-01-2009|Unregistered|4udesna mlada jena

Госпожо,може ли да приютите и моето куче -канадска лисица със сърце на челото и чудесното древноеврейско име Сара!В апартамента ни Сара битува с още 4 котки и няколко полудели хора на средна възраст ..и аз съм объркана накъде да насоча любовта си!Телевизионното предаване за което споменахте -отдавна го няма...но това не означава вие да престанете да изпитвате жалост към други непознати същества от човешки ,животински или разстителен вид ,коита са сбъркали часът и мястото на срещата!Поздрав и почитания!

Цитат

- 18-03-2009|Unregistered|Нина Кръстева

О, това е басня!

Толкова често ми се случва, но не с кучета и котки, а с хора!? Подарявам нещо и ми казват: "Трябваше да ми купиш две, че да има за смяна." Или идва той у нас и си харесва някакъв предмет. Казвам: "Вземи го щом ти харесва." И той го взема. След време виждам, че в дома си има три такива предмета.

Искам да дам пари на възрастна жена, просеща на улицата. Бръквам в портмонето си и докато търся по-дребни, изваждам последните 10 лв., които имам. Старицата ги измъква светкавично от пръстите ми и светкавично ги скрива в пазвата си.

Подарявам на приятели цяло обзавеждане - от гардероби и дивани, до различните сервизи чаши, чинии, прибори, обувки и дрехи. След време ги моля да ми помогнат да пренесем готварската печка пък на други приятели, че си нямат пари за нова. Реакцията им: "Имам си работа, не мога да се занимавам с теб."

А иначе светът е прекрасен! Всички говорим за човечност, благотворителност, приятелство и тем подобни.

52 и повече маргаритки …

Автор: Албена Прокопиева

„Ако започвах живата си отначало, бих си позволила да греша повече следващия път, бих постъпвала по-глупаво, отколкото този път, бих вземала на сериозно по-малко неща… Бих набрала повече маргаритки…“

Надин Стеър, 85 годишна

Тя е най-невероятната жена, която познавам. Странен белег или непонятен знак на съдбата са двете й различни очи – едно пъстро и едно кафяво. Не носи очила, винаги може да извади от джоба си най-дръзкия женски поглед и от упор да те впримчи в него. С три момчета – двайсет и три годишни близнаци и един тригодишен бърборко. И тримата засмени, и тримата толкова различни, колкото разноцветните очи на майка им. Когато говори за професията си, нарича себе си „специалист по хорското нещастие „ и със смях добавя, че по-скоро работи като „продавач-консултант на щанд за женско самочувствие и цветни прежди за връзване на надежди“.

Дребничка, русолява, тя е на петдесет и две години. И си изглежда на толкова. Вървят си заедно като приятели и могат да разкажат петдесет и две приказки за страховете, които успели да укротят и да превърнат в … маргаритки.

„…Колегите ми в офиса мило отбелязаха моя 50-ти рожден ден с изящен бонзай и още по-милото пожелание на едно 23 годишно девойче да се чувствам винаги като отворена книга, а не като прочетен вестник. Малката кукла, която никой не беше учил, че оригиналността не се крие в плиткоречието на думите, се изчерви, когато я поканих на ресторант, да й разкажа как се правят магии против неправилното прочитане на вестници, абсолютен патент на нейните връстнички. Истината е, че подаръкът ме изплаши. Стресна ме. Откривам ли себе си в миниатюрата на дървото? Може да се пренесе в умаленото копие цялата красота на старото дърво, да се види – като през обратното стъкло на фотоапарат? Къде остават клоните, листата, които таят в себе си изминалите дни на половин век живот? Нещо в мен се разбунтува, благодарих учтиво, но после занесох бонзая в една детска градина и си купих букет маргарити. Случайно или не, попаднах на редовете на Надин Стеър и ми се поиска да мога да напиша за моите страхове и за моите „ако можех да започна…“

…Всъщност, когато си жена на петдесет и две, отношението към теб често е като опит за непредумишлено убийство. Съпругът и децата ще кажат, че познават всяка твоя реакция и нищо не ги изненадва. Колегите, особено по-младите, сигурно ще бъдат учтиви: това е възраст на върха на професионалните възможности, но ходенето по-нагоре е рисково без кислородна бутилка. Ако си директор, подчинените най-вероятно говорят след оперативките, че изнасят всичко на гърба си. Ако попитат приятелките ти, безусловната реплика е, че „вече си знаем и зъбите, затуй не е далече времето, когато ще си помагаме една на друга с памперсите“ … Ако запиташ мъж на същите години, не се учудвай на безличното: „На 52?!..Аха…“ Никоя жена на 52 не смята, че възможностите й са стигнали своя предел, нито пък приема лепкавото „ахаа“ с лекота. Бащата на близнаците, когото попитах през старателно градената китайска стена на взаимоотношенията ни, отговори, че равносметката на това, което съм имала и това, което не съм успяла да имам на 52, е залог за емоционална зрялост и вътрешно спокойствие. Само че той никога не дойде с мен на поляната за маргаритки…

Когато си на 52, се страхуваш от прогресивното развитие на синдрома „да те посъветвам“. Чух единия ми син да разказва на новата си приятелка, че съм „много модерна жена, само дето давам акъл за всичко“ и се почувствах като погълната от питон. Прав беше ами! Защо ли си мислех, че мога да му спестя всички негативи, ако мине по моя път, по-кратък, с изтъргани бурени, почистен от камъни… Опитът жизнен и „акъла“, натрупан в сейфа на годините, не са едно и също, иначе фризьорите ни как ще работят с тези наши ореоли на главите… Когато момичето все пак дойде на гости, скрило зад ресниците си готовност за отпор на всякакви мъдри „акъли“, аз им дадох ключовете от колата с думите, че всяка лудория, ако не ги убие, ще ги направи по-истински, че топлят не якетата, а огънчетата в дланите им, че покривът ще скрие звездите... Учудените им физиономии ме накараха да се разсмея. И да потърся картина с маргаритки за дневната си.

Всъщност, защото не е късно да почна отначало, преди да стигна мъдростта на Надин Стеър, пробвах се и прескочих ослепелия страх как изглеждам до младите жени край мен, как се вписвам с култивираното си благоприличие до тяхната нахъсеност да завладяват, до пренебрежението им към другите, до високата им информираност за света, до привлекателността, която щедро разливат, до късите поли и дългите коси, до самосътворяването им в младостта. Смених строгите черни пантофки с най-крещящо червените обувки, в които се спъва не един мъжки поглед. Подредената ми преди къса коса сега закачливо дава право на всеки кичур да изразява настроение... Изглеждам желана, защото зная какво си пожелавам сутрин…

И защото не е късно да започна отначало – с къса коса и дълга пола, прескочих страха от пълнозърнестия хляб, от шоколадовите фантазии, от червеното вино и червената стрелка на кантара, която върви безотказно нагоре, дори да зачеркна всички изкушения. Защото не е късно на 52 да започна отначало, прескочих страха, че криволиченето на близнаците ми не води към моите представи за просперитет, а към техните поляни за маргаритки и глухарчета. Откъснах страниците на ония дни, в които пишеше за идващата различна и специална женска възраст и предписанията за здравословен начин на живот, сияйно сив и сияйно сигурен в договора си със старостта. Пренаписах ги дръзко и сега той е рисков, екстремен, с поглед навътре и нагоре. Най-лошото, което може да ми се случи, е да не разбера, че се е случило нещо хубаво. Сигурно нямаше за го зная и сега, ако не беше … коженото ми яке. Преди четири години пътувах в командировка, влакът беше полупразен и младият мъж в купето ме дразнеше с присъствието си. Толкова празни купета! Когато влакът се изниза от гарата на моя град, осъзнах, че якето ми е останало вътре… Но то се появи само след седмица на вратата ми, придружавано от същия мъж, стеснително усмихнат докато обясняваше, че ме намерил по визитката в джоба… Да се смееш ли, да плачеш ли. Плаках, когато роднините ми въстанаха срещу такава връзка – четиринадесет години разлика в моя полза звучаха като обвинителен акт в устата на най-близките. Смях се, когато близнаците казаха, че ще бъде купон да ходят тримата на фитнес! Вече не търсех мига на изживяването, знаех и пътя, по който хубавите мигове се превръщат в отлежало вино. И тогава чухме за изоставеното момченце. Нямаше нужда да се питаме дали го искаме, очите ни казваха едно и също. Пак сълзи и смях – от „ти си луда-полудяла!“ до първото трепкащо „мамо“ на Борко Бърборко.. Той поддържа искрата в очите ми, в очите на баща си. Не се страхувам, че някой ден може да остана сама с малкото си момче, защото зная, че топлината в душата не идва сама, а трябва да се запали. Можеш да запалиш огънче, ако имаш съчки – мъжът до теб, децата, приятелството, себеуважението.

И защото не е късно да почна отначало без горестното „ако можех“ на Надин Стеър, сега се возим на въртележки с най-важният мъж на моите 52 години, рисуваме по стъклата на апартамента с водни бои, носим си индианските пера, когато ходим на разходка, пеем на балкона и събираме овациите на минувачите, тичаме боси по тревата, пътуваме някъде почти всяка свободна минута, ядем сладолед преди супата. Обличам цветни дрехи и слагам черни очила срещу ослепителната женска злоба. Дълбоко съм благодарна на оня влак и на онова яке, които ми дадоха знак, че 52 години могат да бъдат по-млади и от 25, но само ако ти е дадено да имаш свободата. СВОБОДАТА да не зависиш от другия, да оставаш или не по собствена воля, да тръгваш или не по собствено желание. Да обичаш, да се раздаваш, да твориш, да прощаваш, когато имаш дълбоката нужда да го правиш, и когато през ум не ти минава какво получаваш насреща. И четиримата мъже в живота ми ме наричат „всичко в едно“, а аз им разказвам за оня султан дето искал жена, едновременно умна, честна, милосърдна, красива, млада, добре сложена… Успели да му намерят една най-умна, още една най-честна, една най-красива, една най-млада, една най-милосърдна… Затруднен в решението, султанът премахнал моногамията и си взел няколко жени – всичките „най…“

Днес султаните ползват услугите на консултанти, а аз продължавам да търся поляни с маргаритки, за да правя вино от тях.

АЛБЕНА ПРОКОПИЕВА

Албена Прокопиева е завършила българска филология, а после социални дейности. В момента  тя работи като социален работник в България, където, по собствените ѝ думи, „е моето място“.

Коментари (9)

- 27-10-2008|Unregistered|Надя Петрова  - Статията

Поздравления за статията!

С пожелания за непрестанни разходки из поляни с маргаритки. Късмет!

Цитат

- 29-10-2008|Unregistered|Владо  - Относно маргаритките

"...И защото не е късно да почна отначало..."

Албена, никога не е късно да започнеш отначало, дори в последния миг на пътуването ти из тази грешна земя...

Лично аз сътворих доста глупости в живота си, но не се отказах от едно - да си запазвам правото за ново начало, понякога се получава и винаги е интересно.

С уважение,

Владо

Цитат

- 30-10-2008|Unregistered|Z

Pozdravi i pozdravlenia :)

Цитат

- 31-10-2008|Unregistered|Гост  - :-)

Мило,много !

Цитат

- 07-11-2008|Unregistered|,Елена Смирнова  - албена

[ти си най-силната личност, която познавам и в най трудните моменти си мисля за теб!поздрави и много успехи и признания в този живот!color=#008000][/color]

Цитат

- 07-11-2008|Unregistered|Гост

Красиво, това е красиво!

Цитат

- 23-11-2008|Unregistered|Гост

Az sysho sym na 52 godini,spodelenoto mi dade mnogo!Tolkowa sym Blagodarna!!!!!!!!!!!!!!!

Цитат

- 23-11-2008|Unregistered|ALGIMIRA

НАПРАВО НЕВЕРОЯТНО!ТАЗИ СТАТИЯ Е ПИСАНА ЗА МЕН-ДА МЕ ПОГАЛИ ПО ДУШАТА И ДА МЕ ВДЪХНОВИ!ПОЗДРАВЛЕНИЯ ЗА АВТОРКАТА!!!

Цитат

- 13-12-2011|Кръстина  - Можеш да запалиш огънче, ако имаш съчки ...

Можеш да запалиш огънче, ако имаш съчки ...

С рождественско пожелание да разпознаваме съчките:) Около нас са:)

Благодаря за радостта:)

Страхът

Автор: Златко Енев

Беше смело копеле. Знаеше го, вече нямаше нужда да го доказва. Беше научил трика с течение на годините – отначало несъзнателно, просто по инстинкт, после все повече и повече в резултат на опита. Страхът е силен само докато е зад гърба ти, докато има шанс да те удари изотзад. Обърнеш ли се, изгледаш ли го в очите, той се смалява и изчезва. Страхът е винаги там, където те няма теб.

Полека-лека беше станал на достатъчно години, за да разбере, че това не е всичко, от което един мъж се нуждае в живота. Да надвиеш страха не означава непременно да победиш. Понякога е нужно и да му отстъпваш. Само пионерчетата имат нужда от мъртви герои. Или дори героични самотници. Отстрани изглежда добре, особено ако е на по-голям екран. Отвътре е безцветна бълвоч и мирис на непрани чорапи. Става само за гледане, не и за консумация.

Беше избегнал подводните камъни на героизма и постепенно – с много, много помощ от нейна страна – дори беше успял да направи от себе си нещо поносимо, един вид тигър с внимателно изпилени нокти. Тя вече отдавна не се плашеше от него, беше му свикнала и това го правеше спокоен. Прекалено спокоен, както се оказа по-късно. Още не го знаеше, но скоро щеше да го научи. Часовникът тиктакаше.

Не беше й изневерявал никога. С други жени. За него компютърът не беше нещо веществено – просто един отвор към света – и нейната непонятна ревност към светещата кутия на бюрото му го оставяше хладен. Жените не познават трика. Специалността им е оцеляването. Не просто тяхното собствено. Важна задача, но не става без страх. Затова тя не го интересуваше.

Малките, които растяха до тях, също не го интересуваха чак толкова много. Беше решил, че всичко, което може да направи за тях, е да върви изправен. Останалото те щяха да научат и разберат сами. Той беше го направил. Въпреки всичко. Значи щяха да го направят и те.

Животът му беше сравнително прост, ако и малко скучен. Той знаеше мисията си. Работеше бавно, без да бърза, прекосявайки с равномерни крачки световете, които му беше положено да открива. После ги запечатваше в малки цветни томчета, които други хора намираха за интересно да купуват. Сигурно защото в тях победата над страха изглеждаше някак така естествена, така нормална. Не лесна. Просто нормална. Той продаваше своя трик – и не се срамуваше от това. Всички трябва да живеем.

И когато в един ден тя му каза, че е решила да го напусне, той дори не успя да се изненада истински. Дълбоко в себе си беше подозирал, че и това ще му се случи някога. Не познаваше вкуса на това изпитание, то миришеше на нещо ново, непознато и предизвикателно. Донякъде – и това му ставаше ясно едва сега – той беше го желал, дълбоко вътре в себе си, с инстинктивния копнеж на буба, плетяща пашкул. Това беше част от процеса. Така трябваше. Така беше правилно.

И тогава изведнъж го застигна страхът.

* * *

– От утре започвам да си търся ново жилище – каза тя, докато се гримираше в банята. – Ще търся нещо по-голямо, най-малко четири стаи.

Преди това дълго беше подбирала бельото си. Той беше я наблюдавал скришом. Тя не се опитваше да се крие. Вече не.

Той я изгледа разбиращо.

– Ако мога да ти помогна с нещо? Може би ще е по-добре, ако аз се изнеса? Все пак тук има достатъчно място за теб и децата.

– Не искам да оставам тук! – отсече тя малко нервно. После, с вече овладян глас, добави: – Прекалено много … неща за забравяне.

– Както искаш – отвърна той и се обърна към компютъра. Странно, изведнъж тя отново беше започнала да изглежда хубава и интересна. Това не променяше нищо, разбира се, но наблюдението все пак беше интригуващо.

Изчака, докато токчетата й изтракаха по мрамора на коридора, увери се, че е изчезнала в асансьора и след това се опита да заработи. Първият път не се получи, разбира се, но това не го изненада. Познаваше се. Щеше да оцелее.

Чувстваше се някак странно неспокоен, по един нов, непознат начин. Изпълваше го нещо като сърбеж, неспособност да спре на едно място, като пантерата на Рилке. Това го наведе на идеята да почете от малкото червено томче, но поезията на магьосника, инак толкова ефирна и лека, днес полепваше по клепачите му като тежка, студена роса. Той го захвърли досадèн, за миг се запита дали най-лесното няма да бъде, ако поиграе някоя от електронните игри на сина си – някоя с много престрелки и купища димящи, топли трупове – но после бързо се отказа. Ако ще е мастурбация, поне да е истинска. С главата си той не злоупотребяваше.

Полегна на скърцащото легло в спалнята, покри се с лекото червено одеяло и се застави да започне автогенна тренировка. Топло и тежко, топло и тежко, всичко е толкова топло и тежко. Постепенно започна да се унася …

* * *

Опомни се на див, скалист бряг, някъде на север. Знаеше, че е на север, това беше ясно някак от само себе си. Духаше ужасен, бръснещ вятър, но той не усещаше студ, само регистрираше всичко като машина, един вид камера или нещо такова. Океанът се беше отдръпнал далеч назад, по всичко личеше, че това място се намира далеч под нивото на прилива. Но сега беше отлив и тук можеше да се ходи.

Вниманието му беше изцяло приковано към групичката грамадни мъже, облечени в нещо, което сигурно беше много тежко и много миризливо – виждаха се различни неща от кожа и метал, ония дрънчаха на всяка крачка като спестовни касички. Или сейфове, няма значение.

По-голямата част от тях бяха заети с огромен кол, който се опитваха да закрепят здраво между скалите. Работата вървеше бавно, приливът скоро щеше да започне и водачът на мъжкарите очевидно нервничеше. Веднъж или дваж дори се разкрещя – гласът му не стигаше дотук, вятърът духаше към него – но мъжете и без това работеха с всички сили, никой не му обърна особено внимание.

Най-после те бяха готови. Колът стърчеше самотно сред скалите, един вид паметник на безумието, но скоро стана ясно, че те са го сложили там не за украса. Някъде отзад се зададоха още двама или трима от същия сорт, тия влачеха едного, който очевидно не можеше да се държи на крака, те го бяха прихванали под мишниците и го мъкнеха през камъните, мълчаливо и съсредоточено, някак много професионално.

Стигнаха до кола, изправиха го до него, овързаха го здраво и се оттеглиха също толкова мълчаливо, колкото бяха дошли. Водачът, който вече се беше успокоил, държа кратка реч на мъжете си, заплю няколко пъти пленника, а след това се отдалечи нагоре по скалите, следван от воините си. Водата вече прииждаше.

Пленникът, който през цялото време не беше произнесъл и звук, сега постепенно започна да се изтръгва от вцепенението си, изпита силата на въжетата, убеди се, че няма смисъл, а после изведнъж … започна да пее. Дивата и груба мелодия се състоеше само от няколко тона, повтаряни монотонно, но пък текстът очевидно беше безкраен – както и непреклонната решителност на мъжа, който продължи да пее в продължение на всичките няколко часа, докато водата най-после покри главата му с милостива ръка и го накара да замлъкне …

* * *

Той се събуди зъзнещ, покрит от студена, лепкава пот. Погледна часовника и се ококори от изненада – беше вече късен следобед, почти вечер. Беше проспал целия ден, хлапетата и майка им вече тракаха из кухнята, сигурно приготвяха вечеря. За момент размисли дали да се присъедини към тях, но изведнъж се почувства толкова чужд, толкова ненужен, че му се прииска да скрие лице в шепи и да побегне навън, някъде надалеч, колкото се може по-далеч от тук. Намери сили да им каже, че не се чувства добре и че ще си легне рано, после се хвърли в леглото и се зави през глава. Моето легло е моята крепост.

Беше се унесъл и не забеляза кога си е легнала тя. Събуди се от лунната светлина, която се изсипваше през един процеп на завесата. Къщата беше потънала в тишина, нарушавана едва-едва от нейното похъркване и уличния шум, който все пак се прокрадваше до тук, въпреки разстоянието. Изключено беше да заспи отново. Не можеше и да работи, знаеше без да опитва. Неспокойствието от сутринта се появи отново, този път придружено от много неприятно, някак неконтролируемо сърцебиене. Не познаваше такова състояние, но познаваше своя трик. Трябва само …

И изведнъж го почувства. Онова нещо пълзеше бавно, някъде изотдолу – и скоро щеше да го покрие, в това нямаше никакво съмнение. Той се опита да се извърне, да посрещне страха както винаги, но този тук беше по-различен, без лице, без очи, без нищо, в което можеш да се вкопчиш или поне да докоснеш, да доловиш по някакъв начин. Този тук беше навсякъде. Дишането започна да се учестява против волята му, той отново се изпоти, за момент се запита дали ще си помогне с нещо ако се опита да запее, като мъжа от съня, но дори и за това беше вече прекалено късно, сега той чувстваше талазите вече току под брадичката си, само след миг те щяха да го залеят, да го потопят в някакво мътно, неописуемо небитие … Очите му се изпълниха с парещи, неконтролируеми сълзи, гърлото му се сви и започна да пропуска дъха с огромно нежелание, не пресекулки и тласъци. Той стисна юмруци, зарови глава във възглавницата, но нищо не помагаше. Не, не, не …

Той протегна страхлива ръка, докосна я. Тя продължаваше да спи.

– Събуди се, събуди се, моля те!

Тя престана да похърква, извърна се с гръб към него. Той не издържа повече и започна лекичко да я разтърсва.

– Какво, какво има? – Късогледите й очи го разглеждаха недоумяващо, тя все още не беше се пробудила напълно.

– Прегърни ме, прегърни ме, моля те!

– Но какво ти става?

– Не ме питай, прегърни ме, моля те!

В очите й просветна разбиране.

– Добре. Ела.

Тя разтвори ръце и положи главата му на гърдите си. Вълните се заколебаха и започнаха полека да отстъпват.

– Притисни ме! Силно, колкото можеш по-силно!

– Ех, ти – каза тя с мек укор, но изпълни желанието му. Той изведнъж се почувства много, много малък – и страшно, непосилно уморен. Очите му се затвориха, той се сгуши в скута й и се сви на кълбенце.

– Приливът, приливът – изстена той тихо, вече покрит от прииждащите талази на съня.

– Спи, спи сега – каза тя, галейки го по главата. – Утре ще се чувстваш по-добре.

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (1)

- 30-10-2008|Unregistered|Албена А.

Сартр казваше, че има страх само от нас самите..От океаните в нас..За хубавo или не, след прилива пясъкът остава гладък, без следи. но това е само до следващия отлив и до следващия прилив. Харесвам, възхищавам се на смелостта да укротяваш приливите. Текст, който носи много размисъл.

Соколът се оказа лешояд

Автор; Едвин Сугарев

Новата българска история познава множество драстични примери на политическа подлост, безпардонна наглост, първобитен егоизъм и мизерна страхопъзльовщина. Дори на този фон обаче интервюто на Ахмед Доган с Валерия Велева по повод смъртта на Ахмед Емин, публикувано наскоро в „Труд“, поставя абсолютен рекорд. Изправени сме пред човек, който страда от пълна нравствена амнезия – и който е до такава степен преял с власт, че вече смята собствената си деградация и собствената си неспособност да различи доброто от злото за нормални житейски принципи.

Това е първата му реакция – повече от седмица след самоубийството в собствените му сараи. Доган не отиде на погребението на Емин – и използва това интервю, за да определи покойника с думите: „Той е една мъжка секретарка“. Част от обслужващия персонал, някакъв неуравновесен тип с нищожни функции, който лидерът всъщност и не познавал добре, взел го случайно и на доверие. И нито една дума – поне от кумова срама – в знак на съжаление за смъртта и уважение към паметта на покойния. Тъкмо обратното – в текста на това интервю Доган дори не споменава неговото име. Ахмед Емин е някакъв безличен, но злонамерен „той“, дръзнал да се застреля не някъде другаде, а в самите Доганови сараи. „Той е имал възможност да го направи в дома си, никого не е имало по това време – ни жена, ни деца.“ – горещи се Доган. „Имал е възможност да го направи в кабинета си в централата. Имал е възможност да го направи на Балкана някъде, бил е ловец, и то много изкусен ловец. Защо го прави тук? Където аз живея.“

Защо тук, където аз живея – това е единственият въпрос, който тревожи лидера на ДПС. И отговорът е, че Ахмед Емин е камикадзе, а неговото самоубийство е гигантски заговор срещу партията и нейния сайбия. Един „чудовищен сценарий“, който раздухва „анти-ДПС и антитурска кампания, внушава се, че едва ли не турците са крадливи, че са против държавата“. И един сценарий, който – забележете – според Доган няма как да не предизвика етническо напрежение. Със смъртта на Емин този сценарий е в ход. Сам ли е бил той в своето самоубийство, се пита Доган и си отговаря – не, не е бил сам. Пита се кои са били другите и ето неговата доволно широка дефиниция: „Създаването на етническо напрежение вече започна. Тази анти-ДПС и антитурска кампания, разните мафиотски структури, които стягат редиците срещу нас… Трябва да успокояваме нашия електорат.“

Плашенето с етническо напрежение е добре позната стратегия, която влиза в действие винаги, когато интересите на ДПС са застрашени. След изборите през 1997, когато ДПС се оказа извън властта и неговият монопол над етническите турци бе застрашен, Доган бе дори по-откровен – тогава заяви, че „свободата“ може да бъде извоювана не с рози, а със сопи – и намекна, че и при него има предостатъчно „радикали“ – и че ако ги „пусне“, етническите войни в Югославия ще ни се видят песен в сравнение с това, което ще стане в България. Само че между казването тогава и сега има разлика – и тази разлика е в страха.

Соколът се страхува – и това повече от ясно личи в това интервю. Страх за властта, по-сладка от всякога, тъй като е придружена с могъщите потоци от европейски пари – които за зла чест секнаха не заради крадливостта на „турците“, а заради крадливостта на техните самозвани лидери и съответните им „обръчи от фирми“. Страх за това, че при следващите избори стратегическият партньор БСП може да избере други съюзници, че „балансьорът“, който близо две десетилетия определяше деленето на властовата баница, може да се окаже в ролята на излишния – а Доган много добре знае, че излишните споделят съдбата на уморените коне – тях просто ги убиват. Страх за възможността да се свие политическия чадър над главата му и зулумите, заради които днес ни низвергва Европа, да бъдат изкупени чрез персоналното му пожертване. Страх от законите на криминално-корпоративния картел, в който самият той превърна ДПС, страх от това, че и при най-малката проява на слабост водачът на глутницата бива незабавно разкъсван от участващите в същата тази глутница.

И още много, много страхове. Страх заради накърнения образ на ДПС като пирамидална структура, в която се чува само думата и волята на лидера – защото смъртта на Ахмед Емин наистина говори – и нейното послание ясно показва, че нещата в ДПС не само че не са в ред, но и са стигнали и отминали точката, в която инстинктът за съхранение на статуквото стои над всичко – включително над човешкия живот. Страх поради безкрайно дългата корупционна памет, съпровождаща битността на Доган като „мандатоносител“ – и многото оставени във времето следи, които вероятно мнозина копнеят да бъдат заметени завинаги – по същия начин, по който бяха заметени оставените от Андрей Луканов.

Страх от реакцията на другите – защото гадното принизяване на покойника до „мъжка секретарка“ изобщо не отговаря на истината, и само две подробности са достатъчни да го докажат. Първо – според исляма самоубийството е непростим грях – и самоубийците съвсем не се погребват с цяла сюрия висши духовници и сановници – включително почти цялото ръководство на ДПС, без самия Доган и Емел Етем. И второ – ако за Доган покойникът е просто вреден психопат, то едва ли всички в ДПС биха споделили това мнение: Касим Дал не сдържа сълзите си на погребението, и не само бащата, но и избрания от ДПС кмет в родното село на Емин директно заяви, че става дума за убийство. И най-сетне още един страх – най-големият – този за собствената кожа. Какви измерения се крият там, личи много ясно от параноичното подозрение, че Емин или е искал да се самоубие в неговия кабинет, или пък направо да убие собствения си лидер: „Ами ако бяхме се видели? Ако двамата бяхме останали сами? Намеренията му са били далеч по-жестоки!“

Психиатърът д-р Николай Михайлов вероятно има право, като определя това интервю като кризисен PR, чиято цел е да минимализира политическите вреди от случилото се. Струва ми се обаче, че това интервю има още едно психопатологично измерение – в него паниката и истерията надделяват над чистата политическа сметка – и това се случва за пръв път в цялата политическа кариера на Доган. Той просто не е способен да осъзнае, че чрез циничната гавра над покойника демонстрира не сила, а слабост – и че надхвърля мярата дори на патологично търпеливия си електорат. И още – че когато заявиш публично наглост от рода на следната: „Не яхта – ако имам възможност, ще си купя и летяща чиния“, учудването ти за странната „класова омраза“ към ДПС се превръща в чисто лицемерие. Това вече не е онзи несмутимо хладен играч, онзи Доган, който познаваме. Соколът се е превърнал в лешояд.

Текстът се публикува с приятелското разрешение на автора.

ЕДВИН СУГАРЕВ

Едвин Сугарев (род. 1953) е български поет, общественик и политик.

Коментари (23)

- 30-10-2008|Unregistered|Гост

Великолепен анализ!

Цитат

- 31-10-2008|Unregistered|E?

Да, но какъв е изводът?

Никак не разбрах, от всичко изчетено и премислено, какъв му е на Доган кярът да убива някого/да самоубиват някого пред вратата му? Освен да е глупав. Или прекалено емоционален. Не се връзва.

А реакцията му е доста човешка. За разлика от нечии други. Ако човек, който е близък до теб, се самоубие така, се предполага да си объркан, да се питаш и да не искаш да се тъпанчиш пред медиите. Не е ли това нормално? Или вече позьорството се превърна в пример? Дори и да е лицемерие/лъжа/подлост, това е доста здрава лъжа - това е здравата реакция. Другото е "здрава" реакция на хора, живеещи под прожекторите :-) Просто се чудя кога стана здравословно да се ровиш в бельото на хората :-)

Цитат

- 31-10-2008|Unregistered|Гост

Бельото на хората?! Извинявай, но не е ли доста цинично да говориш за ровене в бельото на хората, когато става дума за публична фигура, която има претенциите да бъде една от петте най-важни? Реакцията на Доган е клинична, той би искал да разстреля мъртвия отново.

Цитат

- 02-11-2008|Unregistered|E?

Не е цинично.

Цинизмът е приоритет на "загрижените граждани", които прехвърлят отговорността за изборите и действията си на "политиците" (които, видиш ли, не са част от тях).

Цинизъм е да използваш образоваността си, за да слагаш етикети на разни хора. Които при това не са верни.

Цинизъм е да отглеждаш 4 кучета, докато демонстрираш за правата на децата в домовете и пръскаш пари за лъскави реклами и шоколади.

Цинизъм е да крещиш по вестниците кой с кого спи, докато в центъра на града са се събрали хора, които утре ще загубят работата си, които отглеждат по три деца и работят с риск за живота си в радиоактивна среда. Да, нормално е те да са бъдещите избиратели на "Атака" и подобните им.

Цинизъм е да правиш демонстрация в центъра на града - август месец, като избягваш въпросите за финансирането на организацията си.

Никой "интелектуалец" не се заинтересува от информацията как ДПС финансира "Атака".

Никой не врещи за влака с радиоактивни отпадъци.

Но, виж, гъзовете и душите на хората са на първа страница. Извинявам се за цинизма. Отново. :-)

Цитат

- 02-11-2008|Unregistered|Златко

Може би си права, Е., но – странно – именно в онзи абстрактен, „интелектуалски“ модус, който критикуваш тук. В края на краищата в момента – и чрез тази статия – става дума за конкретен опит да се прочисти една корумпирана организация и една корумпирана система. Така че патосът ти, извинявай, ми мирише на нафталин. Прочети отново „Фермата на животните“ и си помисли за магарето Бенджамин. Всеки интелектуалец може да се постави напряко на всяко течение, ей тъй, „от принцип“. Но дали с това ще промени хода на водата? Или изобщо нещо?

Цитат

- 02-11-2008|Unregistered|Свидетел

В главите на свръхбогатите и свръховластените се е скъсала една пружинка. И погледът им за реалността е деформиран. Доган и доганоподобните просто не разбират какво им говорим ние, останалите. Два свята - единият е излишен.

Виждал съм такива хора, познавам такива. Ние за тях не сме човешки същества и нашият живот за тях няма стойност. Така че хуманните категории с които и в които мислим ние са им чужди. Развратът ще продължава.

Цитат

- 03-11-2008|Unregistered|Гост

Всичко това чухме при Явор Дачков. не виждам нищо ново или оригинално.

Цитат

- 03-11-2008|Unregistered|Гост  - За интелектуалците и професионалистите

От коментарите към статията пак става ясно, че в българския обществен дебат думата "интелектуалец" с лека ръка се отъждествява със значението на думата "професионалист". Затова нека си припомним прочутото определение на Сартр за интелектуалеца - а именно, че това е човек, който се занимава с нещо, което не го засяга, но той прави това в името на общоприетите човешки ценности. Пример - ядреният физик, който протестира срещу използването на ядреното оръжие, което сам е създал.

В този смисъл кирливите ризи на Доган са професионална работа на прокуратурата, медиите, собствената му партия. Реакции като тази статия на Едвин Сугарев обаче са чиста проява на интелектуално присъствие. Нека професионалистите си вършат работата и нека интелектуалците реагират от своя страна - но не бива да се иска от интелектуалците да заместват професионалистите. Интелектуалецът е призван да усети проблема и да реагира, осланяйки се на натрупаните знания и общочовешките ценности, но той няма нито властта, нито компетентността да го разреши.

Цитат

- 03-11-2008|Unregistered|Гост

Защо довоте трибуна и то толкова голяма за нещо което никой и никога ще можем да разберем истината и за поредното убийство или самоубийство в нашата страна. До това какво става в ДПС си е тяхна работа с изключение според мен на това, че лидерът трябваше отдавна както го каза преди години да започне да се занимава с "научна работа" и да излезе от политиката. Ето тук ще се съглася с някои анализатори, че страхът да изпусне икономическите лостове в собствената си партия, а и в управлението на страната му или ще му изиграе лоша шега. А като полтик лично аз го преценявам, като най добрия след 1989 год. за съжаление.......

Цитат

- 03-11-2008|Unregistered|Златко  - Re:

Гост писа:

Защо давате трибуна и то толкова голяма за нещо което никой и никога ще можем да разберем истината и за поредното убийство или самоубийство в нашата страна.

...

А като политик лично аз го преценявам, като най добрия след 1989 год. за съжаление.......

Ами за да чуя и това мнение, например. Което ми помага да разбера донякъде защо България е на този хал. Когато окрадените започнат да целуват ръката, която ги е окрала – и да й се възхищават, защото краде толкова дръзко – то това се нарича не просто клептокрация, а вече „желана клептокрация“. Разбира се, че в България ще управляват хора като Доган – докато хора ... пардон, овце ... като Вас, уважаеми, се оставят да бъдат стригани, доени, че и позаколвани от време на време.

Съжалявам за острия тон, но понякога наистина ми кипва шапката ...

Цитат

- 03-11-2008|Unregistered|Гост

Очевидно за пореден път след 1989 г. се представя айсбергът на нещо, което замесените са преценили, че могат да извадят наяве. Трябва да си ясновидец, за да се ориентираш какво точно се е случило. Единственият възможен коментар е, че за пореден път група овластени хорица избутват на заден план проблеми за упадъка на страната, отчайващия стандарт и невъзможността на умния и предприемчив гражданин да направи нещо, освен ако не му е поръчано от хора като Доган. Истината може би е съвсем друга от версията на Доган. Дали пък покойният Емин не е бил единственият почтен човек, знаещ тайните на партията ДПС?

Цитат

- 03-11-2008|Unregistered|Гост  - източник?

А откъде е взет текстът на Едвин Сугарев? Не е споменато.

Цитат

- 03-11-2008|Unregistered|Златко

Винаги когато в „Прегледа“ не е споменат източник, текстът идва директно от автора.

Цитат

- 03-11-2008|Unregistered|Dilmana  - точен анализ на Сугарев, както обикновено

Съгласна съм с коментар 8 за "За интелектуалците и професионалистите"

Цитат

- 04-11-2008|Unregistered|E?

Не съм казвала, че "действието" му е нормално. Каквото и да е. Казвам, че на мен ми се е случвало да ме заплашват със самоубийство, "ако не ...". Само дигаха пара, но не съм убедена дали мога да простя подобна омраза.

Никога не говоря с патос :-) Не съм интелектуалец. Това са реалностите.

Проблемът на българското общество е, че е разрушено – структурата му е срината. Както беше сринато селското стопанство, производството, здравната система, образователната система.

Една история, нищо, че ще стане дълго. Преди 1989 в клиниката на 4-ти километър е имало логопедичен кабинет, с няколко хора, които са се грижели за терапията на хора с езикови затруднения, включително след прекаран инсулт. Когато се запознах с жената, която работеше там, преди 7-8 години, я бяха натикали в една стаичка на тавана, в доста безумни условия. Не лукс, нормални условия за работа, вкл. нямаше асансьор за хората, които не могат да изкачват стълби ... След няколко години, в порив към европейските структури и програми за деинституционализация (...), кабинетът беше съкратен, заедно с още няколко за рехабилитация. 40-годишен архив беше унищожен.

Те щели да бъдат деинституционализирани, извън клиниката, хората да можело да избират. Да избират сред какво? Повечето логопеди навън, а и в клиниките работят с деца – по-леко е. Те предлагат услуги на свободния пазар и никой не ги задължава да работят, ако преценят. Много е трудно да намериш свестен професионалист, с достатъчен опит (та дори и млад) сред този избор от некадърни образовани професионалисти, които си мислят, че всичко, дето хвърчи, се яде. Извинявам се на засегнатите, но човек трябва да има реални идеи за себе си и уменията си.

И сега, след няколко години, са решили, че може би няма да е зле, ако върнат рехабилитацията в рамките на институцията.

Като клиенти повечето от нас виждат резултата, но не виждат труда, който стои зад организацията на някаква част от структурата. И за нас, за съжаление, е много лесно да подкрепим разрушаването й, но възможностите ни за съграждането й са твърде недостатъчни. Гневът не помага. С критики не се гради. А изборът сред 7 млн. души не е като сред 70 млн.

Не ми пука кой е корумпиран. Искам заедно с корупцията да се върши работа. Знам, че в България виждам много малко хора, които са способни на самостоятелност. ОК, ще махнем Ахмед Доган, Иван Костов, Симеон Втори, ББ, ... Даже ще ги затворим.

Кой ще дойде? Къде са некорумпираните? И кои са тия, дето могат да ги махнат и да се насадят на тяхно място? Хора с управленски и организаторски опит, които да повлекат след себе си гласоподаватели. И да успеят да преглъщат плюнките и гнусотата. При това без да се гнусят. Аз съм от тия, дето са гласували за най-различни партии, но за определени хора. Има хора във всички партии, на които просто не вярвам. Има такива, които смятам за умни и интелигентни, но неспособни на управление, конфликтни или нерешителни или коне с капаци.

А ясни мнения на въпроса за ДПС и Атака няма да получа. Знам :-)

Цитат

- 05-11-2008|Unregistered|Гост  - "самоубийството"

Доган и толкова много от политиците живеят в цинизма, въплъщават го.Проявиха го твърде отдавна достатъчно откровено, та към днешно време вече няма как да го осъзнават, да се дистанцират дотолкова, че да демонстрират уместно поведение - дори в момент, в който това се налага.Може би безпрепятствената морална деградация на този добре познат за всички ни тип хора, за която и свръхпасивното общество има своя принос, започва да ги прави уязвими поради собствената им морална затъпялост.А да съобразяваш по отношение и на морала в политиката осигурява предимства - поне играеш по-добре.

Докато електоратът пасува, дай боже, сами да се самоубият като политически фигури.Явно никой не вярва на версията за самоубийството, а наистина е нелогично, ако е добре обмислено убийство, да се състои точно там.Но защо да се очаква от един толкова забравил се властник да го планира като политик .На него отдавна не му се налага да го прави в такава държава - привикнала на цинизма на управляващите, а те - към своята безнаказаност.Доган стигна твърде далече като въплъщение на политическия цинизъм, до самата му крайност, а като се развият до абсрдност, нещата се самоунищожават./Пиша последното изречение и чувствам как ме утешава!Почти абсурдно, нали!/

Цитат

- 06-11-2008|Unregistered|E?

Точно така, те не са хора. Когато някой реагира, той винаги го прави с някаква задна мисъл. Лош човек, който чака келепирец (нищо, че няма нужда) :-)

Напоследък под ангажираност започвам да разбирам шум, в който нещо се губи.

Друга практика е да се насъсква една група хора срещу друга.

Така се роят партии - дали е за да има за всеки или от егоизъм не знам. "Синята" партия така се самоунищожи. Сега така и тази ще се самоунищожи. Защото хората в нея са или неспособни, или достатъчно нагли. И не е само Доган проблемът. Ако беше само той и те бяха достатъчно силни, досега да го бяха разкарали. :-) Та в тоя случай противниците на Доган ме интересуват повече, защото те искат да му седнат на стола ("стани да седна" било другото значение на абревиатурата СДС) :-))

Цитат

- 06-11-2008|Unregistered|Гост  - Браво, Е?, браво!

"Не ме интересува корупцията...", Е?

Точно тя разрушава професионалната селекция и нормалния ритъм на работа. Чудя се колко години са необходими на човек да види очевидните неща.

Цитат

- 06-11-2008|Unregistered|ЕЕЕ  - позорно

Е е типичен пример за безсмислено псевдоинтелектуално каканижене. Пише грамотно, а говори глупости. Не му пукало кой е корумпиран! Човек, който няма позиция, не може да не говори глупости! Хората без позиция са най-добрата почва, върху която виреят и Доган и корупцията.

Цитат

- 14-11-2008|Unregistered|E

1. Наскоро ми се случи да трябва да общувам с човек, за когото се твърди, че е корумпиран. Може. Доказателствата никой не се постара да ги даде. По ТОЧНИЯ начин. Говореха за измъкване, шикалкавене и т.н. Само дето от никъде не видях друго. Съчувствие - да, съжаление - да, успокояване - да, желание за използване - да, помощ - не.

Само от там. Може да предположим, че е липса на време, забравяне и т.н. Защото при искането си сме длъжни да бъдем ТОЧНИ. Оказа се, че ПОИСКА да помогне. Мога ли да му плюя в лицето? След като някакво желание за помощ дойде само от там?

2. Отказва да ползвам думи като селекция (напомня на генетична селекция?, не на този сайт, малко уважение :-)), демокрация, свобода, професионализъм, интелигентност, естетика, етика, морал и т.н., докато не видя какво стои зад тях. Най-грозната дискриминация спрямо мен е проявявана от интелигентен и "деликатен" човек. Така изглеждаше. Реши да ме постави в равни условия, а то се оказа, че те изобщо не са равни ... Поне се отървах. Освен, че оттогава първо гледам какво правиш и после какво говориш. И на писания в Интернет просто така не се връзвам, затова и мога да пиша, пък и има време за мислене и редактиране.

Цитат

- 15-11-2008|Unregistered|Гост  - BG и животът в нея

" В главите на свръхбогатите и свръховластените се е скъсала една пружинка. И погледът им за реалността е деформиран. Доган и доганоподобните просто не разбират какво им говорим ние, останалите. Два свята - единият е излишен.

Виждал съм такива хора, познавам такива. Ние за тях не сме човешки същества и нашият живот за тях няма стойност. "

И кое е БЪЛГАРИЯ ? Дали е това което колегата казва " на свръхбогатите и свръховластените " или на останалите хора които ще трябва да гласуват ( за кого ли ) и цялата природа ( която едва ли ще опазим както трябва ) . Май забравихме Крумовите закони от едновремешна България. Но май няма да се намерят такива хора които да посмеят да ги проведат тези закони . На всеки е мил живота НАЛИ?

А всичко друго е " Кучетата си лаят но Кервана си върви "

Цитат

- 28-11-2008|Unregistered|Гост  - "Великия Доган"

Много е лесно да си ''велик'' политик когато зад гърба ти е огромния, мощен и неприкосновен апарат на Живковата ДС... голямо хвалене го хвалите тоя ..... а то просто става дума за една банда разбойници, които са на път да унищожат България, докато другите си философстват. 90-та година нямаха пари за цигари и без един ден трудов стаж станаха милиардери на гърба на кого ? и на бели и на черни .... вие тук се дърлите на кого белиото показвали lol

Цитат

- 10-04-2009|Unregistered|Гост  - Соколът се оказа лешояд

Четейки текста на Едвин, отново си мисля зя Бай Ганьо. Не е само български характер.Но... Крайно време е да си дадем сметка, че той продължава да управлява и владее у нас. И да убива. И да кара хората да напущат страната. Толкова е прост и нагъл,така безметежно краде, насилва и унищожава, така отгоре гледа, така се счита единствен, че не може и да си представи /въобще нищо не може да си представи/, че е възможно някакво друго съществуване, че има хора, които не крадат и не убиват.За него всички са като него, но не така "съвършени". Но и себеподобните си убива и изритва от страната, за да остане всичко негово. Тази е истината. Лешояди са, но лешояди, които превръщат всичко в леш.

Животът на един китайски „фермер на злато“

Автор: Джулиан Дибл

Един час преди полунощ, тече третия час от нощната смяна – остават още девет. Седнал пред компютъра си в едно малко, осветено от флуоресцентни лампи помещение в Нанджинг, Китай, Ли Киуен пуши цигара след цигара, втренчен в компютърната онлайн-игра пред себе си. Екранът показва леко залесен планински терен, тук-там покрит с руини, сред които пасат сърни и се разхождат монаси-воини. Ли, или по-скоро неговият въоръжен с магически жезъл герой-магьосник, трепе вражеските монаси от 8 часа насам, щракайки с мишката върху труп след труп, всеки път прибирайки няколко десетки виртуални монети – и може би някое и друго магическо оръжие – в своята все по-пълна раница.

Дванадесет часа на ден, седем нощи в седмицата, със само една или две свободни нощи месечно, това е работата на Ли. В тази лятна нощ в 2006, на неговия екран както винаги е World of Warcraft, една фантастична онлайн-игра, в която играчите, под маската на самостоятелно създадени фигури – нощни елфи-магьосници, таласъми-воини и други подобни на толкиновите герои – си пробиват с бой път през митичното царство Азерот, печелейки точки за всяко убито чудовище и изкачвайки се, в продължение на месеци, от най-ниското ниво на играта (1) до най-високото (70). Повече от осем милиона души по цял свят играят World of Warcraft – приблизително по един на хиляда от планетата – и всеки път, когато Ли се включва в играта, хиляди други играчи правят същото. Те споделят с него този огромен виртуален свят, срещайки се в градовете му, за да търгуват плячката или появявайки се от време на време в ъгълчето на Ли, в търсене на противници и монети. Всеки играч се нуждае от тези монети, по една и съща причина: за да плати за виртуалната екипировка, необходима, за да се изкачи до следващото ниво на играта. А за да се съберат колкото се може повече от тези виртуални монети има само два начина: или човек прекарва часове, събирайки ги сам – или плаща реални пари на някого, който да го направи вместо него.

В края на всяка смяна Ли отчита улова за тази нощ пред своя супервайзър, а в края на седмицата, както и всички останали колеги, получава заплата. За всеки 100 златни монети, които е събрал, той получава 10 юана, или около 1,25 долара, което означава, че заплатата му е около 30 цента на час. Шефът от своя страна получава около 3 долара, когато продаде същите тия монети на онлайн-търговец, който пък ги продава на окончателния клиент (американски или европейски играч) за около 20 долара. Малкото апартаментче, в което Ли и колегите му работят – две стаи, една за работниците и една за шефа, са цялото физическо оборудване на този скромен (80 000 долара годишно) бизнес. Смята се, че в Китай има хиляди такива бизнеси, нито притежавани, нито пък ръководени от компаниите, от чиито игри печелят парите си. Заедно те дават работа на около 100 000 работници, които произвеждат по-голямата част от „стоките“ в световната търговия с виртуални артикули, която в момента вече е достигнала обем от много милиарди долари. Учтивото наименование за тези бизнеси е юкси гонгзуоши или „работилници за игра“, но за играчите по света те са по-добре известни под името ферми за злато или златни ферми. И докато Интернет действително създаде не една и две странни професии през последните години, то едва ли е възможно човек да си представи по-сюрреална професия от тази на фермера на злато.

Пазарът за масивни онлайн ролеви игри, познат като MMO(massively multiplayer online) расте много бързо, с не по-малко от около 80 функциониращи игри и много повече, които са в процес на подготовка. Всички те са насочени към едно игрово население, което наброява около 30 милиона души в целия свят. World of Warcraft, създадена от калифорнийската фирма Близард Ентъртейнмънт, е една от най-печелившите компютърни игри в историята, носеща около 1 милиард долара годишно, идещи от абонаменти и други приходи.

Играчите на ММО са известни със зависимостта си от игрите, като те често им посвещават повече време, отколкото на реалната си работа в живота. Няма да бъде преувеличено, ако се каже, че при ММО става дума толкова за игри, колкото и за икономики. Във всяка една от тях съществува някакъв вид виртуални пари, печеленето и харченето на които изисква много внимание и опит. И във всички игри е необходимо човек да притежава много от тези виртуални пари, за да може да купи оръжията и другите средства за водене на битки, необходими на всеки играч, за да има какъвто и да било шанс в играта. За да ги спечелят, играчите могат да избират измежду различни виртуални дейности: могат да събират плячка от убити чудовища, разбира се, но така също те могат да се специализират в различни виртуални професии, за да могат да произвеждат оръжия, еликсири и други полезни обекти, от които другите играчи се нуждаят. Тъй като обаче тези дейности са доста монотонни и изискват много време, те са известни сред играчите като „мелница“.

За ония, които нямат толкова търпение или време, съществува и друг начин за печелене на виртуални плячка: реални пари. Още от най-ранните дни на ММО, множество играчи са готови да плащат с реални пари за плодовете от „мелниците“ на други играчи. И въпреки строгите правила, забраняващи такава търговия в повечето популярни онлайн-игри, винаги има играчи, които са готови да продават. Феноменът на продаване на виртуални стоки за реални пари се нарича търговия с реални пари (real-money trading) или ТРП. За пръв път тя започна да процъфтява в еВау в края на 90-те години. Играчите, желаещи да продават виртуални стоки, ги предлагат за наддаване и след като аукционът приключи и заплащането бъде извършено, те уреждат с купувача среща в игровия свят (тоест среща на двата игрови характера) и разменят там стоките.

Доскоро еВау беше един от основните пазари за всякакви виртуални стоки, но през януари 2007 фирмата обяви забрана за такъв вид продажби. По това време обаче пазарът отдавна вече беше надраснал икономическите възможности на аукционните къщи в Интернет. В продължение на години най-голямото количество виртуални стоки се продават не от отделни играчи, продаващи резултатите от собствената си игра, а от високообемни, специализирани интернет-сайтове като например IGE,BroGame и Massive Online Gaming Sales. Това са многомилионни бизнеси, предлагащи възможности за пазаруване с няколко щраквания на мишката, при което виртуалните пари се доставят моментално. Това са водещите бизнеси в този сив пазар – и същата логика, която кара нормалните фирми да търсят в Китай евтини стоки и работна ръка, води и тях в китайските златни ферми.

Разглеждано повърхностно, между златното фермерство и производството на текстил или други бизнеси в Китай няма особена разлика. Заплатите, печалбите, настаняването на работниците, безкрайно дългото работно време – всички тези неща са стандартна практика. Но това само изглежда така. Когато човек поседи час или два до Ли и го наблюдава, той бързо разбира, че златното фермерство не е просто още една професия, изнесена за Китай. Освен това тя е и страст, игрална страст.

Когато нощната смяна приключва и слънцето изгрява, Ли и неговите колеги разбират това само от проблясъците на дневна светлина, прозиращи през затъмнените прозорци. Ли става, мястото му се заема от друг работник, който поема фигурата и продължава същите досадни процедури сред монасите на Азерот. През повечето дни това е 22-годишният Ванг Хуачен, който работи в тази златна ферма от една година насам, след като е завършил университетско образование по право. Скоро той ще положи изпита, който ще му позволи да практикува, но както изглежда, той не бърза особено много.

„Тази работа ще ми липсва“, казва той. „Тя може и да е скучна, но понякога все пак съм в настроение за игра. Мисля, че това чувство ще ми липсва.“

През 2001 година, Едуард Кастронова, икономист в университета Индиана и по онова време играч на онлайн-играта EverQuest, публикува една статия, в която документираше скоростта, с която познатите му играчи събират виртуални стоки, а след това използва тогавашните цени в ТРП, за да пресметне тоталния годишен приход, генериран в тази игра. Сумата според него възлизаше на 135 милиона долара и беше около 25 пъти по-голяма от размера на пазара на самата игра. Ако приложим неговите изчисления към днешните виртуални икономики, то сумата вероятно възлиза на около 7 до 12 милиарда долара – годишен приход, който поставя този бизнес в съседство с годишните приходи на страни като Боливия, Албания и Непал.

Това не е нещо, което всички приемат без резерви. В очите на много играчи търговията с реални пари е по същество измама. Някои играчи, както и дизайнерите на игрите, виждат проблема на системно ниво. Търговията с реални пари пречи на играта, твърдят те, защото усиленото производство на златните ферми и други търсещи печалба организации прави по-труден прогреса в играта за начинаещите играчи. Но дори и това да не е така, усещането за икономическа несправедливост поражда възмущение. На теория то би трябвало да бъде насочено срещу всички участници във веригата на тази търговия. И действително, през 2007 година американските играчи наWorld of Warcraft започнаха съдебен процес срещу водещата фирма за търговия с виртуално злато, IGE.

Но в ежедневната практика ония, които чувстват тази неприязън най-силно, са самите фермери. Срещу тях понякога се провеждат истински наказателни операции от страна на други играчи. Понеже техните действия са толкова повтарящи се, те могат да бъдат сравнително лесно разпознати – нещо, което ги прави лесна цел за враждебността срещу ТРП. В YouTube могат да се намерят множество видеоклипове със заглавия като „Унищожението на един китайски фермер“ и пр. Ник Уи, един изследовател на онлайн-игрите от университета в Станфорд отбелязва някои неприятни паралели между днешната реторика, насочена срещу фермерите на злато и литературата от 19 век, описваща китайските перални работници (постоянно използване на думи като „вредители“, „плъхове“ и „унищожение“).

Повечето фирми, произвеждащи онлайн-игри, са солидарни с мнението на своите клиенти. През 2006 от Близард заявиха, че са идентифицирали и премахнали повече от 50 000 потребителски сметки, принадлежащи на фермери. Това беше началният изстрел в една всеобща кампания, която премахна милиони единици виртуално злато от пазара, в резултат на което цените се повишиха от около 6 цента до 35 цента за една виртуална златна монета.

Разбира се, фирмите, специализиращи се в областта на този вид сив бизнес скоро намериха други решения. Едно от тях е така нареченото „бързо достигане на ниво“ (power leveling), при което на клиентите се предлага да заобиколят досадното развитие на способностите на виртуалната фигура от едно ниво до друго – вместо да ви продава виртуални стоки, играчът просто върши тази работа вместо вас. Вие просто предавате името и паролата на игровата си сметка, плащате около 300 долара – и след няколко седмици, без да сте помръднали пръст, вашата фигура се намира на ниво, за което на вас биха били необходими няколко месеца.

Взаимното надхитряване продължава.

(Превод със значителни съкращения).

Източник

ДЖУЛИАН ДИБЛ

Джулиън Дибл е американски журналист и автор на изследването „Игрални пари: или как напуснах работа и спечелих милиони, търгувайки с виртуална плячка“. Той е биваш сътрудник на списанието Wired и настоящ – на New York Times Magazine.

Две мнения за демократизацията в Турция

Автори: Некла Келек, Сейла Бенхабиб

Модерна Турция е уникална сред мюсюлманските общества. Тя се появи като национална държава в резултат от разпадането на Османската империя и от 1923 г. насам е демократична република. Докато в османската империя съществуваше тясна връзка между религия и държава (султанът беше едновременно и халиф), то република Турция избра приватизирането на мюсюлманската вяра, когато през 1924 премахна халифата и пое по пътя на либерализма и републиканския секуларизъм.

Революционната идеология на основателя на модерна Турция, кемализмът, предвиждаше същевременно едно широко право на разпореждане от страна на държавата върху религията, икономиката и обществото. Макар че вярата беше станала лично дело и държавата се беше освободила от теологическия речник, ислямът беше обявен за официална религия на турското общество.

Турската форма на лаицизма е дотолкова уникална, доколкото държавата продължава да упражнява контрол върху религиозните въпроси. Мюсюлманските духовници биват обучавани в държавни университети. През последните три десетилетия обаче тази система става все по-нестабилна, при което става ясно, че бариерите между държава и религия, издигнати от кемалистките революционери за турската република, не са толкова устойчиви, колкото се предполагаше.

През февруари 2008 турската управляваща партия АКП реши да проведе законова реформа, засягаща забраната за носене на забрадки и тюрбани в университетите. През юни турският конституционен съд отмени реформата с обоснованието, че тя противоречи на управляващата секуларна държавна форма. Противниците на АКП се опитаха да забранят партията на същото това основание.

Противно на страха и очакванията на мнозина, през август съдът се произнесе против забраната на АКП, но въпреки това осъди партията на парична глоба за действия срещу секуларния ред. Независимо от този несигурен компромис обаче си струва да се разгледа малко по-обстойно предложената реформа за отмяна на забраната срещу носенето на забрадки.

В началото реформата на турската конституция засягаше освен параграфите 10 и 42 също и прословутия параграф 301 за „Обида срещу турскостта“, който се използва от множество националистки и ултра-националистки прокурори за атаки срещу либерални писатели и интелектуалци.

Тази част от реформата обаче беше веднага отменена и „301“ си остава един от най-антидемократичните и антилиберални параграфи от турската конституция, които продължават да бъдат в сила. Промените на параграфите 10 и 42 изглеждаха в сравнение с това незначителни, но всъщност това изобщо не е така.

В параграф 10 (”Равенство пред закона“) се казва: „Всички [граждани] са напълно равни пред закона, независимо от езика, расата, пола, политическите си убеждения, религия, принадлежност към ордени и други качества. Жените и мъжете имат равни права. Държавата е задължена да се грижи за осъществяването на това равенство.“

Промяната беше предприета по отношение на четвъртия абзац, в който преди се казваше: „държавните органи и учреждения трябва да изхождат от принципа за равенството при изпълняването на своите задачи.“ В новата версия след „задачи“ беше прибавено „и всички дейности в областта на обществените служби“. Турският парламент запази принципа за равенството; бяха забранени както дискриминацията на основание на пола, така и дискриминацията поради език или етнически произход.

В Турция, където живеят около 15 милиона кюрди, говорещи както турски, така и собствения си език, това потвърждение на конституцията чрез парламента беше важно в много отношения. Ако някои функционери на АКП и други са имали надеждата, че един ден Турция ще въведе отново шариата, а заедно с това и неравенството на половете пред закона, то сега те би трябвало да се изправят срещу собствената си интерпретация на закона.

По един ироничен начин именно егалитарното и републиканско наследство на кемализма беше онова, което доведе в парламента, състоящ се предимно от мюсюлмани, до една потвърждаваща нова формулировка на равенството на всички турски граждани пред закона и институциите на обществените служби.

Разширяването на параграф 10 имаше още и други последствия. Ако дискриминацията поради религиозна принадлежност противоречи на турския закон, то не означава ли това, че един еврейски студент, носещ своята кипа, или един католически студент, носещ кръст на врата си, в някой турски университет, би трябвало да бъде защитен от закона по същия начин, по който е едно турско момиче със забрадка? И ако не, то защо? И как трябва да се тълкува обстоятелството, че от години насам много от административните постове в турските служби не са достъпни като избор на професия за не-мюсюлмански граждани?

Досега такива случаи не са били довеждани пред съда, но това скоро би могло да се промени. Параграф 10 следователно съдържа множество неочаквани възможности, които излизат далеч отвъд отмяната на забраната за носене на забрадки. Ревизията на параграф 42 от конституцията („Право и задължение на възпитание и образование“) беше по-малко впечатляваща, макар че параграфът е пълен с политически двусмислени и дори репресивни клаузи. В него се казва: „Турските граждани не могат да бъдат учени във възпитателните и учебни заведения на друг майчин език, освен турски.“ Тук се настоява върху „хомогенността“ на етноса, от която се образува демоса, политическата нация.

Формулировката прави очевидна несъвместимостта (или поне напрежението) между демоса на турската република, състоящ се от турски граждани, независимо от тяхната религия, етническа принадлежност, мироглед и цвят на кожата, от една страна – и хомогенността на етноса, на една нация, която не трябва да има никакъв друг майчин език освен турския, от друга.

Междувременно двете поправки на конституцията отново са премахнати от турския конституционен съд.

Гражданското общество на днешна Турция се посвещава с непозната досега жар на самонаблюдението и преработването на миналото. Жестокостите от 1915 срещу арменския народ; репресиите срещу не-мюсюлманите чрез въвеждането на така наречения „Варлик Вергизи“, един данък върху имуществото, който служеше най-вече за това да разпредели богатството на евреите, гърците и арменците върху издигащата се турска буржоазия; репресивната кемалистка идеология на управляващите елити; както и произхода на кюрдския проблем, който произтича от компромиса, сключен между същите тези кемалистки елити и кюрдските феодални господари – всички тези теми днес биват обсъждани по телевизията и вестниците, преработвани в изкуството и театъра и обсъждани от учените в Турция.

Разглеждан на този фон, дебатът за забрадките всъщност представлява един опит за плурализиране на едно пост-националистическо демократично общество, а не регресия към ислямска република, както твърдят множество секуларисти. Кемалистките елити – военните, цивилната бюрокрация, учителите, юристите, инженерите и лекарите – разглеждат това развитие като провал на републиканския експеримент, докато всъщност, точно напротив, това е показател за неговия успех.

Докато кемалистката идеология, независимо от нейната заявявана просветеност, разбира под националност една етническо турска и мюсюлманско-благочестива идентичност, днес ние наблюдаваме не само един по-голям брой етноси, но и нови форми на мюсюлманската религия. Трябва да се защищава не само правото на момичетата и жените да носят забрадки, но и тяхното право да не ги носят – също както и правото да не се упражнява предписваното по време на Рамадана гладуване.

Но нито управляващата партия АКП, нито опозиционната партия ЦХП не демонстрират тук някакъв особено демократичен дух. Ако конституционният съд беше признал реформите на закона, би било напълно възможно АКП да беше използвала това като повод да забрани употребата на алкохол на обществени места, да въведе по-строги предписания за облекло на нерелигиозните турски момичета и да задължи народа да гладува по време на Рамадана.

С други думи, общественият облик на турското гражданско общество би могъл скоро да заприлича на онзи от Саудитска Арабия или Малайзия, вместо на Израел или Канада – страни, в които различните религиозни групи се радват на голяма свобода и до известна степен се самоуправляват в множество области на политическия и граждански живот.

В седмиците след реформата на забраната за носене на забрадка 800 жени, носещи забрадки, подписаха една петиция, в която се казваше: „Когато залогът е свободата на мнението, не съществуват дреболии. Ние все още не сме свободни.“

Подписалите жени нападнаха с това така наречения от тях „репресивен управленчески манталитет“ и изискаха премахването на Върховния съвет за висше образование; защита на правата на алевиите; решаване на кюрдския въпрос и премахване на параграф 301. Правото да се носи забрадка тук беше само едно от конституционните права, нуждаещи се от защита, които засягат и други групи от населението.

В днешна Турция дебатът за забрадките е само началото на един преход към плурализация и смекчаване на репресивния национализъм, който властва в републиката от нейното основаване насам. В този процес част от политическата дискусия става не само конфронтацията с исляма, но и съдбите на арменските, гръцки, еврейски и асирийски части от населението на турската република.

Като обобщение може да се каже, че най-важното политическо развитие в Турция се състои в дестабилизацията на идентичността на демократичния народ (демос), предизвикана от появата на детериториализирани религиозни движения, между които се намира политическият ислям, но не само той. Пред вид това развитие отношението между демос и етническа група трябва да бъде поставено на ново разглеждане и да се търси промяна на репресивния възглед за етничността и религията, за да се изгради една демокрация, способна на интеграция.

Източник

Забрадката е знаме

Според Сейла Бенхабиб дебатът за забрадките е начало на една обществена промяна. Но в какво се състои тя? Демокрация ли иска политическият ислям или просто да отнеме властта на кемалистите? За засилване правата на отделния гражданин ли става дума или за властта за обществена интерпретация от гледна точка на исляма? Нейните разсъждения са толкова отдалечени от реалността на живота в Турция, колкото селцето Чевизли в провинцията Артвин е отдалечено от Йейлския университет, където тя преподава.

Еднакво право само за мюсюлмани

В края на септември, според един репортаж на вестник Тараф, 18 жени и три деца са били арестувани от жандармерията по време на молитва в една източноправославна църква, защото малко преди това свещеникът раздавал пред църквата бонбони и Библии. За носенето на религиозно облекло на обществено място свещеникът е бил глобен с около 70 евро, повече от половин месечна заплата. Жените, които носят религиозното облекло чадор или тюрбан, обаче се смятат за нуждаещи се от защита. Конституционно право и конституционна реалност в Турция са два различни чифта обувки. За ябанчи – „чуждите“, а към тях се отнасят и турски граждани с друга религия или етнос като християни, алевии или арменци – свободите и правата просто не съществуват.

Пред закона мъжете и жените са равни, но въпреки това жените биват систематично дискриминирани. Разбира се, че всяка зряла жена би трябвало да може да решава сама дали иска да покрива главата си или да показва пъпа си. Ако забулването би било въпрос на вкус и мода – и една жена смята, че чрез това защищава идентичността и интимността си, то нека го прави. Но това не е така. За АКП и онези жени забрадката е знамето, с което те политически демонстрират флага на исляма и желаят да определят обществената норма.

Който гледа по-точно ще установи, че откак на власт е АКП, Турция се развива като страна, в която ислямският начин на живот все повече определя ежедневието. Вече става дума не за това дали едно момиче може да отиде със забрадка в университета, а за това дали тя може да излезе на улицата на село или в града без забрадка, без същевременно да бъде обиждана и ругана. Това е един пълзящ, прикриващ се процес, който започна през петдесетте години с Аднан Мендерес, който разреши отново забранения от Ататюрк повик на мюезина, и стига до сегашното правителство, което поставя целия обществен живот и държавната хазна в служба на своята религиозна мисия. Държавната служба за религията, Дианета, конципирана от основателите на републиката като контролен орган по въпросите на религията, междувременно се е превърнал в мисионерска служба с бюджет от повече от един милион евро. Тя дефинира сунитския държавен ислям, организира го и го финансира, като с това фактически премахва разделението между държавата и религията. В Турция няма нито свобода от религия, нито положителна религиозна свобода – освен за сунитските мюсюлмани. Алевиите, християните, арамеите, евреите, биват дискриминирани и заплашвани или притеснявани при упражняването на ритуалите си.

Не може да има прогрес когато едно общество има повече проповедници, отколкото преподаватели в университети, когато строи повече джамии, отколкото училища. Напредъкът на едно общество за мен се измерва особено с положението на жената. През 1990, значи години преди идването на правителството на Ердоган, работеше всяка трета турска жена. Днес, след осем години на АКП-политика, това се отнася само до всяка четвърта жена, като тенденцията е към спад. Това е съзнателна политика от страна на АКП: първо да бъдат отстранени жените от обществеността, за да бъдат те отново принудени да работят на полето и в къщи за мъжа. Това „вертикално разделение“ на обществото – мъжете в обществеността и жените като тяхно притежание – е общественият модел, който мюсюлманските мъже виждат като идеал и желаят да превърнат в политика.

Мнозинството мисли другояче

Положението в Турция преди години беше по-различно и за мен това състояние е истински регрес. Към това се отнася още и факта, че на турската държава от години насам не се удава да гарантира конституционното право на посещаване на училище за момичетата и защита на жените от „престъпления в името на честта“. По тази причина 25 процента от младите жени не могат нито да пишат, нито да четат, по преценка на UNESCO 600 000 деца не ходят на училище и повече от 5000 жени и момичета – според полицията – са били убити или тласнати към самоубийство през последните години, по причини на „честта“. Дали едно общество и неговите политически представители са в състояние да поемат отговорност и да направят всичко, за да решат тези проблеми – ето това е за мен критерий за напредък, а не, както предполага Сейла Бенхабиб, че след падането на забраната за носене на забрадка един еврейски студент би могъл да отиде на лекции с религиозна шапчица на главата.

Съжалявам, но трябва да настоявам върху следното: предписваният от Сейла Бенхабиб теоретичен напредък се разкрива в живота като обществен регрес. Бенхабиб изгражда надеждите си върху гражданското общество, което трябва да се справи с национализма и с политическия ислям. Но как и кой ще направи това тя не ни казва, а иска да ни накара да повярваме, че Турция се намира в процес на дискусия върху миналото си и настоящото си емоционално състояние. По мое мнение това положение е ограничено до едно университетско малцинство; това е гледната точка на външния човек. Мнозинството е съгласно с мнението на президента Гюл, който каза по повод на арменския дебат: „Ние сме начисто с историята“.

Онези, които представляват една друга Турция, живеят в опасност, защото за съжаление турците притежават фаталната склонност да се лишават сами от най-добрите си надежди. Един човек, който олицетворяваше надеждата за една демократична Турция, беше убит от националисти през 2007 година. Той се казва Хрант Динк и беше един голям турчин, един истински демократ – и арменец. Той беше прогресът.

Некла Келек (род. 1957, Истанбул) е немска социоложка и активистка за права на жените. От 1994 до 2004 тя преподаваше в Евангелския университет за социална педагогика в Хамбург.

Източник

СЕЙЛА БЕНХАБИБ

Сейла Бенхабиб (род. 1950) е професорка по политическа теория в университета Йейл, САЩ. Нейната тематична област обхваща социалнополитическата история на идеите от 19 и 20 век, феминистка теория и Франкфуртската школа като тематичен акцент.

Три съвременни антиприказки за чудесата или чертицата

Автор: Албена Прокопиева

Ало, чудо, къде си? – така се надсмиваше над собствените си все по-еднакви, все по-циментирани в рутината дни мой добър приятел… Тревожното съзнание на модерно мислещия човек се връща често в света на приказките за среща с чудото, с вълшебството, забравено там на някой завой от бързалото да порасне дете. И затове ме провокира домашното, което трябваше да напише едно осемнадесетгодишно момиче: есе на тема „Защо не вярвам в чудеса?“… Ако не вярваш на 18, какво ще правиш на 48, на 58? На моите осемнадесет четяхме Недялко Йорданов и не се съмнявахме в чудото на щъркелите и любовта… С годините и перата на щъркелите оредяха, и нашите също, чудесата на света бяха седем, после разбрахме, че има още седем, че Великата китайска стена, Тадж Махал, Мачу Пикчу, Чичен Ица в Мексико и град Петра в Йордания са обяснимо необясними и в това е именно магията им.

Зададената (без значение от кой учител) тема „Защо не вярвам в чудеса“ всъщност накара мен да се замисля защо не обръщаме внимание на съществените чудеса, а търсим онова чудо, дето се вижда само с очи? За колко от нас всеки ден е чудо – дори и заради това, че е уникален и нищо от него не се повтаря в същия вид. Заради всеки миг и всяко вдишване, заради ония, които спират дъха ни… Заради самия живот, защото никой не знае как се е появил и защо го има.

Дали професията ми, дали съдбата ми ме срещнаха с хора, които вярват в щъркели и чудеса – това не знам. Знам само, че всеки от тях имаше своя среща с Онази сила, която трансформира истинските неща в чудеса. Сещате ли се коя е тя?

Въпреки това…

„Живеем въпреки неизвестността. Въпреки неяснотата. Въпреки съжалението в лекарските очи…“ Така започва разказа си Елияна. Когато малкият Красимир изплаква, уморената майка притваря очи с облекчение и усещане за пълно щастие. То трае само десетина минути. Докато и съобщят, че детето има сериозни кожни проблеми и не е ясно дали може да живее с тях, колко би издържало. Радостта се превръща в ад. Щастието – във вкопчване в настоящето, тук и сега, където най-страшното още не е дошло. Остават в болница, по-точно я превръщат в свой дом. Не знае докога. Всяка система, която включват в малките ръчички, за нея е въпрос към зоната на ЗДРАЧА: „Ти ли си моето Чудо? Ти ли ще спасиш детето ми?“ Още не е получила отговор, но не се е отказала. Свиква с банките глюкоза, антибиотици и плазма, не свиква с очите, които се извръщат настрани при вида на детето. А то, напук на неидващото Чудо, живее и рита, гука, усмихва се чаровно. Той е точно онова бебе, за което Елияна е мечтала. Сега тя мечтае да стигне до следващата визитация. До следващото посещение на близките. На специалистите. На някой, който няма да отмести поглед в празното. На някой, който може да доведе със себе си Чудото. Така и е записала на стъклото над детското легло:„Аз, рационалната жена, която не вярва в чудеса, чакам чудо… И знам, че го има, дано ни намери по-скоро“. На следващата ни среща и занесох нещо, което тя залепи до своя лист – откъс от надпис на стената на детски дом в Шишу Баван, Калкута, Индия.

„ … Хората са алогични и егоцентрични.

Обичай ги ВЪПРЕКИ ТОВА!

Правиш ли добро, ще те обвинят в егоизъм и задни мисли.

Прави добро ВЪПРЕКИ ТОВА!

Каквото си градил с години, може да се срине само за една нощ. Не спирай да градиш ВЪПРЕКИ ТОВА!“

Елияна и малкият Красимир си ходят понякога вкъщи. За ден-два. И се връщат при двата листа над леглото. В очакване на срещата с ЧУДОТО.

Защото искам много…

Срещата с него ще бъде различна за 32-годишната Румяна от един един социален дом за възрастни с физически увреждания. Младата жена иска да иде на екскурзия, иска да види света извън Дома, кацнал на южния склон край забравено селце. Лято е. Горещо е. „Нали сега е най-доброто време за екскурзии?“ – усмихва се обезоръжаващо тя. Майка си не помни, за баща си, който не я иска, не желае да говори. Като дете боледува от детска церебрална парализа и пожизнено получава група „инвалидност с чужда помощ“. Епикризата не е дълга – остатъчен квадрипаретичен синдром с контрактура в долни и горни крайници. На обикновен език това означава, че е осъдена да живее в инвалидна количка. На тридесет и две години тя е виждала улицата, на която е живяла в своя град, Дома в Карлово, къдото учи до осми клас и … този Дом, в който я довеждат след смъртта на единствената й баба. В пъстрите очи няма болка, само детско желание да бъде обичана и закриляна. Тук, в Дома, се запознава с Иван и се омъжва. Той е с 18 години по-голям, получил мозъчен инсулт и необратими увреждания. Иван премества количката на жена си на сянка и разказва за годините, прекарани като кондуктор по влаковете. Вдовец, с една дъщеря, заради която продал къщицата в родното село – да я изучи. После заради нея ипотекирал апартамента – да започне тя мечтания бизнес. Инсултът го сварва с неизплатена ипотека, сега няма нищо. Освен внучето, което така и не видял, освен кроткото желание на Румяна. Много думи остават неизказани край тях, ненаписани от мен. Един мъж и една жена в инвалидна количка, един дом на края на света. Един котлон и един касетофон. Румяна прави кафе и слуша музика. Каквато и да е. И разказите на Иван какво е виждал от прозорците на хилядите влакове, с които е пътувал. И вярата, че Чудото ще дойде. Защото то идвало, когато не го насилваш, когато кротко го очакваш… И когато не се опитваш да обясниш необяснимите неща от живота.

Не чудо, божа чертица е то…

Не чака вече Чудото баба Иванка, осемдесет и четири годишна, с почти избелелели от чакане очи. На всекиго господ е драснал чертицата, туй е пътят, туй е късметът, толкоз му е дълга чертицата. Житейската мъдрост поразява със своята простота. На десет умира майка й – при едно от поредните раждания. Съдбата на сираче я свързва с търсенето на Чудото, дето да преобърне колата на живота. В три поредни, безводни години тя епеперудата на селото. В широко разпространения обред за дъжд малкото момиче не разбира нищо, освен че от него искат да омилостиви небето, за да капне дъжд. „…Накичваха ме с толкоз листя от бъзе, че не се виждаше скъсаното ми фустанче – разказва тя – на главата венче от бъзе, хем с грозденцета по него, после лицето ми нямаше умиване, на ръцете бъзе… Пеперударките пеят песни, мен ме карат да се въртя ли въртя, докато ми се завие свят да падна, че да падне дъжд… “ Чудото не идва, за разлика от по-гладните дни, които я пращат слугинче в Търново, в къщата на доктор Н.А. Изкарала е трето отделение и затуй я спазаряват за повече пари. Следващата година е слугиня в София, където се мести семейството. Помни раждането на Симеон, помни светлините на столицата, тържествата. Но чудото все не идва в малката стаичка при нея. Сутрин става в три часа да пази ред за въглища на Женския пазар. С кротка усмивка разказва как посинелите от студ детски пръсти изтърват тавата с богоявленски краваи в снега, на път за фурната. Точно тези хлябове после стават най-хубави, най-бухнали – като отплата за страха. Години по-късно остава вдовица. Погребва и единствения си син. На погребението снахата отсича „Забрави за мене и децата! Върви си.“ Вторият съпруг, при когото се прибира – дом да има, че да срещне онова премаляло от ходене по хората ЧУДО, се разболява. През дългите години на легло не успява да отдели в завещанието си ред за тая, дето го гледала девет години. После децата му не я искат повече. „От малка все тъй, в чужди дом живея и все чакам да стане чудо.Пък то тъй ми било писано, толкоз ми е драсната чертицата. И всекиму тъй, чедо…, не чудо, чертица божия е животът ни.“

Не написах тези редове, за да станат по трудни за преглъщане страниците. И не заради онова есе – „Защо не вярваме в чудеса“… И не заради Недялко Йорданов и вярата в щъркелите. И не заради моя тъжен приятел, който утре пак ще се усмихне над себе си с „Ало, чудо, къде си, чакам те толкова дълго?“…

Чудесата са навсякъде, стига очи да имаме, за да гледаме и да виждаме. Най-вече в нас. В способността ни да сътворим и да дарим онова малко, наречено ДОБРО…

И в отговора на въпроса, който ви зададох – за силата, дето превръща истинските неща в чудеса. Сега сетихте ли се коя е тя?

АЛБЕНА ПРОКОПИЕВА

Албена Прокопиева е завършила българска филология, а после социални дейности. В момента  тя работи като социален работник в България, където, по собствените ѝ думи, „е моето място“.

Коментари (1)

- 07-11-2008|Unregistered|Гост

Без вярата в чудото - дори не си го представям за себе си.Но си мисля колко уместно неуместно е това заглавие за домашно днес.Може би е по-добра тази стратегия, да предизвикаш обичайната стихия на отрицанието, която повече от всякога владее това поколение днес - вероятно така да се сподели вяра в чудото е по-възможно.Тъжно и горчиво, но факт.

Истинската история на господин К.

Автор: Златко Енев

Небето над града висеше като остаряло, захабено от пране бельо. Бръснеше тъничък, остър дъждец, хората подтичваха и се извиняваха един на друг, когато докоснеха чадърите си. Тумбестата, претенциозна сграда, сякаш леко оглупяла от непрестанния грохот на кръстовището, напомняше стара кокетка с развалена от дъжда фризура. „Есен“, помисли си господин К. тъжно, докато внимателно изтърсваше чадъра си, търсейки с очи познатото крещящо лого сред пъстрилото от фирмени знаци и табели върху отсрещната стена на лобито. Покрай него други хора изтърсваха чадърите си, също толкова внимателно, после търсеха с очи по стената и се отправяха към опашката за асансьора. Работеше само един от двата, пред другия се мъдреше яркожълт знак с ухилена пиктограма на монтьор върху него. Монтьори не се виждаха, само знакът.

Господин К. изчака търпеливо реда си, изтърпя навалицата в асансьора в продължение на цели четиринайсет етажа, после се изхлузи навън, без да забравя чадъра си. Коридорът, изобилно залят от напоителна неонова светлина, го отведе до тясна блиндирана врата със звънец във формата на фирменото лого. К. протегна пръст и го натисна.

– Господинът желае? – стресна го твърд мъжки глас, идещ някъде отгоре. К. погледна натам, но не откри нищо.

– К., казвам се К. – засуети се той. – Имам уговорена среща. 19 часа, инвестиционен отдел.

– Момент – отговори гласът, после добави – Носите ли със себе си метални предмети?

К. опипа джобовете си. Няколко монети, ключовете, телефона.

– Поставете всичко в кутията, която ще излезе отдясно.

К. последва указанията.

– Добре – каза най-после гласът. – Заповядайте.

Вътре го очакваше стандартната стерилност на модерна офис-сграда. Редица еднакви офис-кабинки отдясно, редица еднакви остъклени кабинети – отляво. Хора с папки под мишница, дъвчещи в движение хамбургери. И бодигардове – двама до вратата, плюс още двама, разхождащи се с равномерни крачки между кабинките.

– Господин К. за кабина номер 36 – обади се безразличен глас по високоговорителя. – Надясно, трети коридор, шеста кабина.

К. побърза, оправяйки в движение джобовете си. Мразеше този костюм. Мразеше костюмите изобщо. А вратовръзката винаги го караше да мисли за клуп на бесилка, обърнат с главата надолу.

Офисната дама седеше с гръб към него и тракаше по клавишите на компютъра.

– Момент, сега свършвам – подхвърли тя през рамо. – Седнете, разполагайте се.

К. се разположи в стола, по който имаше петна, вероятно от кафе. Или може би от пот. Постави куфарчето на коленете си, отвори го и извади отвътре купа документи, които беше подготвял в продължение на седмица.

– От това няма нужда – стрелна дамата, без да се обръща. – Нали ви казах, почти съм готова.

К. започна да се стряска. Повъртя няколко мига заветната папка, поглади я неуверено с длан, после се подчини и отново я прибра в куфарчето.

– Чудесно – каза дамата, която междувременно се беше обърнала. – С какво мога да ви помогна?

К. я позяпа малко глупаво, защото тя беше неочаквано хубава – слаба и крехка, чернокоса, с учудващо дълбоки очи, без грим, едва пооправени вежди и чудно хубави ямки по бузите …

– Имам нужда от … – започна той колебливо.

– Кредит – допълни дамата дружелюбно. – Знам. Можете веднага да преминете към същественото. Ние тук работим с по-малко формалности.

К. посегна по навик към куфарчето. Спря по средата и я изгледа малко виновно.

– Всичко е там вътре – обясни той.

– Защо не ми разкажете нещо за фалита си? – усмихна се тя. Ямките по страните й цъфнаха като нежни вишневи цветове. – Досега е само един, нали така? След … петнайсет доста успешни години, доколкото знам. Как се стигна до там?

К. преглътна на сухо. Тя извади чаша и я напълни с минерална вода. Той я изгледа с благодарност и отпи жадно.

– Предполагам, че партньорите ви са били некоректни – подхвърли тя, гледайки го внимателно. – Измамен ли бяхте, господин К.?

К. се потърка нервно по брадата.

– Не, напротив – каза той унило. – Партньорите ми бяха … са … много почтени хора.

– Означава ли това, че вината лежи при вас? – попита тя, навеждайки се към него. Ноздрите й се разшириха и леко поеха миризмата му. – Вие ли провалихте фирмата, господин К.?

– Не, не … Впрочем, не знам. Понякога … почтеността не е достатъчна. Накрая … просто не се разбирахме. Въпреки всичко.

– Но ние знаем, че те са ви напуснали, господин К. Въпреки, че сте направили всичко възможно, за да ги задържите. Защо? Извинете, бихте ли ме погледнали в очите? Благодаря, така е по-добре.

К. получи пристъп на суха кашлица.

– Нямаше … друга възможност. Наистина нямаше. Но акционерите избраха мен. Накрая, след всички … перипетии. Това е истина, не е преувеличение.

– Момент. – Тя се обърна и отново затрака по клавишите. К. се огледа и с удивление установи, че освен тях в цялото помещение не е останал никой. Само някъде отзад, близо до входа, се разхождаше чистачката-туркиня с голяма пластмасова торба, в която изсипваше съдържанието на кошчетата.

– Продължавайте – подкани го тя. – Аз ви слушам.

– Мога ли да ви попитам нещо – каза К., малко нервно. – Какво означават тези букви?

Той посочи към стената, където равномерно просветваше голямо неоново пано: „Ц. Т.“, „О. Т.“ И отново: „Ц. Т.“, „О. Т.“

– А, това ли? – Ямките по страните й грейнаха отново. – Нищо особено. Фирмена тайна. Продължавайте, моля ви.

– Това май е всичко – промърмори той. Вече започваше да се дразни. Това тук започваше да прилича на котка и мишка.

В следващия миг подскочи и понечи да кресне, но мъртвешкото предупреждение в очите й го накара да остане неподвижен. Тя току-що беше го ритнала под масата.

– Усмихвайте се – произнесе тя някак много странно, без да помръдва устни. – И продължавайте да говорите нормално. Наблюдават ни.

К. получи нов пристъп на кашлица.

– Истината е – продължи дамата по същия съскащ начин. – че положението на нашата банка съвсем не е розово. Ние също фалирахме, вече на два пъти. И, докато първия път премина сравнително леко, при втория ни се наложи да водим истинска съдебна война с бившите партньори. Оказа се, че в продължение на години те са злоупотребявали с активите на банката. Освен това, преди три години предприехме някои … рисковани действия, които в момента ни правят много зависими от състоянието на пазара. Вече не даваме никакви кредити. На никого.

К. се накани да става.

– Което съвсем не означава, че трябва да се откажете веднага – подшушна дамата. – Понякога се случват и чудеса.

– Ще ни трябва повече информация – добави тя, вече с нормален глас. – Опитайте се да ни убедите, да ни спечелите. Положете малко усилия.

К. я изгледа накриво. Добре, щом толкова настояваш.

– Работата е там – започна той – че аз притежавам един особен … вътрешен глас.

– Вътрешен глас? О, това вече звучи значително по-добре. Разкажете ми нещо за вътрешния си глас, господин К.

– Ами. Той се обажда много рядко … всъщност не се обажда, просто ме заставя да върша неща, които не разбирам. Не винаги. Но по-късно всичко се оказва правилно.

– Много добре. И този … вътрешен глас … ви изпрати при нас? Така ли да ви разбирам?

– Не знам … не съм съвсем сигурен. Но пък знам, че това е единственият шанс. За мен … а може би и за вас.

– Дръзко. Това ми харесва – усмихна се тя. – Във всеки случай бих ви препоръчала в бъдеще да използвате някой по-добър одеколон. Този … мирише малко евтино.

– Освен това аз знам, че съм добър човек – продължи той, без да се смущава. – Вече го знам. Наистина.

– Да, това донякъде намалява риска – съгласи се тя. – Но не е достатъчно. Потърсете повече аргументи. Убедете ни.

– Вижте, аз разбирам, че сте работили в продължение на години, за да стигнете дотук – изведнъж се разпали господин К. – Фалити, съдилища, катастрофи, предателства – преодолели сте всичко сами, със собствени усилия, и сега се чувствате сравнително сигурни и независими, може би дори изглежда, че нямате нужда от никаква промяна. Но това … това не води наникъде. Аз го знам, вие го знаете също. Защо не рискувате, защо не ми се доверите? Толкова ли е страшно това?

Вратите на един от кабинетите се отвориха с трясък и оттам изскочиха бодигардовете, безмълвни като в ням филм. Двама от тях сграбчиха офис-дамата под мишниците и я повлякоха назад, без да обръщат внимание на крясъците й. Третият сграбчи господин К. в хватка като менгеме, изви ръцете му зад гърба и го приклещи така, че той не можеше да помръдне и пръст. Четвъртият извади отнякъде големия нож, с който завършва всяка история за господин К., провери го небрежно на нокътя си, а после започна да търси с поглед подходящото място в гърдите …

* * *

– Стоп! – провикна се режисьорът. – Стоп. Достатъчно за днес. Добър дубъл, но може би ще трябва да го направим още веднъж. Госпожа К. не ми звучеше съвсем убедително.

– Днес нещо ти липсва енергия, мило – обърна се той към крехката дама, която се беше приближила, с редовната чаша нескафе в ръка. – Какво става, добре ли си?

– Ах, просто един от ония дни – каза тя уморено. – Утре сигурно ще се получи по-добре.

– Аха. Добре тогава, утре започваме в седем, не искам никакви закъснения. Остават ни само още две седмици. Инак продуцентите ще ми поръчат поздравления от братска Украйна. Хайде, до утре.

* * *

Дъждът беше спрял, навън подухваше приятен, неочаквано топъл вятър. Госпожа К. пъхна ръка в джоба на господин К. и преплете пръсти в неговите.

– Мммм, топличко – измърка тя галено и се притисна до него. – Как мислиш, дали са заспали вече?

Той погледна крадешком часовника си.

– Сто процента. Но ние можем да побързаме, разбира се.

– Почакай, почакай. Погледни нагоре.

Той вдигна очи и спря на място. Над главите им сияеха гроздове от едри, усмихнати звезди.

– Каква романтична нощ – прошепна той, малко засрамено.

– Да – съгласи се тя. – Много е романтична.

И го целуна.

* * *

„Господи, какви глупости!“, помисли си господин К., дочитайки за кой ли път омачкания, накапан от сълзи ръкопис, който някой беше подхвърлил в пощенската му кутия. „В края на краищата единствено важното е, че някой ден ще се превърна в огромна буболечка с хитинова броня – и че тя ще ме замеря с ябълки. Напразно, между другото.“

Той разкъса ръкописа на парченца, старателно провери дали са достатъчно малки, за да не може да се прочете нищо, после ги разбърка сред съдържанието на кошчето за боклук.

Погледна часовника си и се разбърза. Времето напредваше, утре го очакваше пореден ден: осем часа в канцеларията, два часа плуване, няколко убийствени часа със семейството, накрая самотната мастурбация …

Обичайното.

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Гара Кроносово

Автор: Венцислав Божинов

Малката долина, в която се намира Кроносово, подсказва, че през него e възможно да минава влак, и това наистина е така, само че от известно време този влак не спира на гарата поради официалното й закриване. Малкият брой на пътниците се оказа решаващ за нейното съществуване. И тъй като в градчето поводи за празник няма, дори никак, закриването беше подходяща причина жителите да се съберат на скромен гуляй в чакалнята на гарата и да си припомнят приятните и не дотам приятните пътувания. След срещата влакът минаваше през Кроносово и не спираше, но това съвсем не означава, че никой не се качваше.

Съществена подробност е, че в селото живееше машинистът на влака, така че когато идваше неговата смяна, имаше възможност някой да се качи. Влакът намаляваше, като почти пълзеше, а машинистът сръчно успяваше да се метне на стъпалата на локомотива. Това беше мигът, в който някой по-сръчен жител на Кроносово можеше да се качи. Ако трябва да съм честен, сръчните не бяха много, тъй като по-младите жители, способни на подобни подвизи, от години живееха в едно село в далечна Испания, което аз бих искал да назова, но ще си го спестя от уважение към онзи, който говори за него така: „В едно село на Ла Манча, за чието име не искам да си спомня.“ Тук се налага уточнение – в споменатото село на Ла Манча се изселиха само жителите от горната страна на железопътната линия, минаваща през Кроносово, тези от „подлинията“ живееха в съседното Дел Тобосо, което споменавам пред вас без никакви скрупули. Връзката на Кроносово и Ла Манча бяха безбройните картички с голи баири и вятърни мелници, които караха възрастните хора да си мислят, че техните деца са били подмамени от едни много вятърничави хора.

В Кроносово всяка сутрин между седем без десет и осем се случваха съвсем обичайни неща, така че ми е малко неудобно да ви занимавам с тях, но все пак...

В старото училище, което се намира точно срещу читалищната сграда, живееше пенсионираният учител, когото всички познаваха като Мосюто и чието истинско име никой не си спомняше. Дългогодишната му практика на преподавател по френски му остави това наследство за добро или за лошо. Пенсионирането му съвпадна със завършването на последния випуск, с което пък беше сложен край на съществуването на училището. Випускът замина за Ла Манча, а Мосюто остана единственият обитател на училищната сграда. Заживя, както бе живял през последните тридесет години – сам в малката стаичка до учителската стая. Не беше родом от Кроносово, но така се срасна с него, че реши да остане завинаги тук. А какво се случваше всяка сутрин точно в седем без десет?

На стената в стаята на Мосюто висеше твърде странен предмет – модерен кварцов часовник марка „Цитизен“. Всъщност марката беше условна, тъй като машинките на всички подобни часовници се внасяха насипно в големи кашони и после се монтираха на съответните кутии съобразно моментното търсене на пазара. Когата Мосюто си купи часовника, най-мого се харчеха продуктите „Цитизен“ – евтиният аналог на „Сейко“. Като всичко, до което се докоснеше Мосюто, и този часовник имаше своите подобрения и точно те го правеха странен, дори абсурден. От лъскавото модерно творение на съвременната китайска индустрия висеше на тънка жичка бакелитово мързеливо копче, прилично на малка камбанка – почти съм уверен, че това е единственият в света кварцов часовник с подобно подобрение. Копчето беше завещано на Мосюто от немските войници, разквартирувани през войната в родната му къща. Тоя часовник твърде много радваше своя притежател, защото замени омразната ръчна „Ракета“, за която най-много важеше рекламното лого: „Купете „Ракета“, те са най-бързи!“

Та какво точно се случваше в седем без десет? Мосюто ставаше, бръснеше се акуратно и от време на време поглеждаше към часовника. Когато станеше седем без една минута, той заставаше до него, хващаше мързеливото копче и чакаше, докато голямата секундарна стрелка на часовника не стигнеше седем без една секунда. С бързо движение, рязко като нервен тик, цъкваше копчето и стрелката се забиваше като изстреляна от Вилхелм Тел точно в дванадесетицата. Мосюто накланяше леко глава, за да може да чуе с по-малко глухото си ухо от кутията на радиоточката точното време.

На отсрещната страна на училището в споменатото вече читалище живееше водещата на местната радиостанция Офелия Момева. Може да се каже, че жиците на радиоточката свързваха единствените си потребители в малкия град. Общинската управа отдавна се беше отказала да подменя кабелите, които с времето се накъсаха. Останаха здрави само свързващите стаята на Мосюто и радиовъзела на Офелия.

Стаята, в която живееше госпожица Момева, може да се каже, че имаше някои характеристики на студио, ако старият магнетофон „Тесла“, усилвателят „Мос-Тон“ и емайлираният хоремагов микрофон се определят като радиоапаратура. Освен споменатото помещение на втория етаж на читалището се намираше и пищна ритуална зала за бракосъчетания, в която отдавна никой не бе влизал. В седем без нещо Офелия също ставаше, пускаше радиото, включваше микрофона и чакаше. Когато чуеше с нищо непроменимия от години глас на „Хоризонт“ да обяви: „пиу, пиу, пиу часът е седем“, Офелия се прокашляше, повдигаше с малките си ръце едрите букли на главата си, дръпваше надолу бялата си копринена блуза, с което караше гърдите си пищно да се откроят, и ведро известяваше: „Скъпи съграждани, часът е точно седем.“ От всичките скъпи съграждани само един слушаше в този момент радиоточката, но това не интересуваше кой знае колко Офелия и тя продължаваше да се обръща сякаш към безкраен брой слушатели както преди двадесет и повече години. В този миг, чул гласа на Офелия да известява точното време, Мосюто щракваше мързеливото копче, токът потичаше от малката волтиполовинова батерия и часовникът продължаваше своя прекъснат ход, за да отмерва времето с астрономическа точност още едно денонощие до следващата сутрин, когато отново щеше да бъде спрян и сверен с гласа на Офелия. Водещата пускаше теслата с предварително нагласени ролки и от нея зазвучаваше познат френски шансон, а тя хвърляше мечтателен поглед към отсрещната сграда, където в осветената рамка на прозореца се виждаше как учителят по къси хасени гащи и снежнобял потник се потупва по бузите след обилното количество одеколон. И това всяка сутрин...

Точно в осем от училищната врата се показваше Мосюто, готов за обичайната си сутрешна разходка. Оглеждаше се първо на едната страна, после на другата и въпреки че на пустия площад нямаше никой, кимваше леко за поздрав на въображаем минувач. После тръгваше с горда осанка и кафяв костюм на тънки бежови райета по стария плочник, като от време на време замяташе дългия прав перчем, падащ небрежно на челото. От прозорците на читалището в пустата ритуална зала, застлана с червен мокет и прозорци, наредени по цялото протежение на площада, с възхита го следеше Офелия. Прикрита зад дантелените завеси, тя притичваше от прозорец на прозорец, докато Мосюто съвсем не се изгубеше от погледа й в посока на малкия парк. След това тръгваше по бялата плюшена пътека бавно към резбованото бюро, зад което някога в дни на бракосъчетание стоеше тя и изпълняваше задълженията си на общински служител, свързващ законово влюбените сърца на младоженците. Ах, как и на нея й се искаше в тези мигове да бъде от другата страна върху белия плюш и ръката й нежно да се докосва до тази на Мосюто. А после, след ведрото: „Венчайте се! Венчайте се!“, да впие устни в устните на любимия.

Тази сутрин Мосюто стана обичайно в седем без десет. Пусна радиоточката и започна да се бръсне. След това спря часовника точно на седем и зачака. Но нещо го присви в гърдите и той приседна. Отсреща Офелия малко смутено го наблюдаваше – никога досега не си беше позволявал да седне в очакване на точното време. Когато „Хоризонт“ обяви: „пиу, пиу, пиу часът е седем“, тя се прокашля обичайно, за да нагласи гласните си струни, малко нервно повдигна буклите си, почти не подръпна бялата копринена блуза и смутено произнесе: „Скъпи съграждани, часът е точно седем.“ Офелия вдигна глава от микрофона, но не видя ръката на Мосюто да се протяга към малкото бакелитово копче, за да пусне часовника. В радиоточката на Мосюто се чу отново гласът й, но твърде настоятелен: „Скъпи съграждани, часът е точно седем“, но отново не последва нищо в стаята на учителя. След това пак и пак се чуваше потреперващото: „Скъпи съграждани, часът е точно седем“, а заедно с това се чу за миг и свирката на влака, който не спря, но двама пътници все пак успяха да се качат – единият беше машинистът, другият замина за Ла Манча.

ВЕНЦИСЛАВ БОЖИНОВ

Венцислав Божинов е роден през 1971 г. в Струмяни. Завършва българска филология в Благоевградския университет "Неофит Рилски". В момента е редактор в изд. "Просвета".

Коментари (2)

- 06-11-2008|Unregistered|Златко  - Разказът

Чудно красив завършек, почувствах се истински дълбоко докоснат. Благодаря на автора!

Цитат

- 15-12-2011|Diana Litzanova

Venzi, pozdravi za teksta.Mnogo priyatno mi stana da vidya kolko e izrastnal moyat njakogashen student. Uspeh!

За уважението и неговата липса

Автор: Златко Енев

Напоследък животът ми се върти почти изцяло около нишката на един диалог (или по-скоро поредица от малко хаотични, изпъстрени от всякакви недоразумения разговори), определящи вкуса на ежедневието до степен, която го превръща в някакво странно, импровизирано подобие на шокова терапия. Протягаш ръка в тъмното – тряс! – токът те прасва така, че за секунди оглушаваш и онемяваш, после се свестяваш, събираш отново кураж, пак ръката в тъмното, пак – тряс! И така, докато налучкаш пътя. Или се откажеш – което дойде по-рано.

И все пак се чувствам щастлив. Странни думи от устата на човек, който е свикнал с вкуса на жлъчка до такава степен, че вече комай е забравил всички останали … Или поне така мислеше до скоро, живеейки в очакване на чудото. Не че чудото е нещо, което човек може да разпознае, не … И все пак животът изведнъж, с няколко бесни удара на сърцето, промени вкуса си. Не посоката, само вкуса. Но засега и това изглежда достатъчно.

Впрочем, нека си дойда на темата. Искаше ми се днес да поумувам за онова странно нещо, което вероятно малцина от нас могат да уловят в думи, но всички могат да разпознаят за броени мигове – нещото, което ни държи изправени над водите и ни позволява да ходим дори когато всяко движение изглежда напълно, абсолютно невъзможно: уважението. При което няма да правя разлика между толкова хлъзгавата думичка „самоуважение“ и другото, нормалното човешко уважение, което – така казват повечето – хората били ни подарявали.

Виждате ли, работата е там, че аз не вярвам в това, че между тези две неща има някаква особено голяма разлика. Разбира се, всеки от нас е в състояние да си внуши, че заслужава повече или по-малко уважение, отколкото му дава светът – с всички произтичащи от това последствия – но моето собствено усещане е, че дълбоко в душата си всички ние притежаваме една перфектна теглилка, един измерителен инструмент с безкрайна чувствителност, който абсолютно точно отмерва мярката на онова, което заслужаваме, както и на другото – онова, което получаваме. И ако мярата на собственото ни поведение не следва точно мярата на този инструмент, то това вероятно се дължи не на неговата липса, а на това, че по един или друг начин, някъде в хода на живота си, ние сме престанали – или сме се научили да не – слушаме неговото тихичко, но неунищожимо гласче, онова насмешливо вътрешно „хе, хе, прави се колкото си щеш на важен – аз знам колко струваш всъщност.“ Всеки знае, че може да се избяга от всичко друго, но не и от самия себе си – малцина обаче са ония, които не се опитват.

И тук стигам до думите на този толкова важен за мен човек: ако уважаваш някого истински, то ще го уважаваш и когато осъзнаеш, че вече сте на светлинни години разстояние един от друг, че всичко, което ви е свързвало, вече е отминало. И, с малко закъснение и леко гузна съвест, бързам да добавя: но разбира се, че как иначе? Разбира се, че това е вярно. С едно мъничко, мое собствено допълнение – ако това уважение е част от самия човек, ако то е мярата на неговата личност, ако между уважението и човека просто няма разлика, то тогава никой не може да му го отнеме! Някой може да подскача, да се плези, да го обижда в изблици на детинщина, наранено самолюбие или дори омраза, но с уважението към човека – и вътре в човека – това няма да има нищо общо. Не може да се отнеме онова, което няма части. Просто не може, за това не съществува начин.

Така че основания за страх всъщност няма – иска или не, човек винаги сам е майстор на съдбата си, при всички уговорки на фатализма, страха пред неизвестното и убийствената сила на обстоятелствата. Пътят навън води през самите нас – независимо от това дали го осъзнаваме или не.

С което не искам да кажа, че има гаранции срещу загубата на уважение. То е една от мерите на нашия живот, на нашето съществуване – и, разбира се, винаги може да се случи така, че да изпаднем в ситуация, при която ни е невъзможно да го запазим, задържим.

Но винаги си остава надеждата. През живота си съм вършил не малко недостойни неща – и във всички такива случаи бях наказван с оттеглянето на нечие уважение, веднъж дори бях премазан от нечие унищожително – и напълно заслужено – презрение, което не ми позволи да се изправя в продължение на много, много дълго време. Но никога, нито в един от тези случаи, не ми се е случвало да не успея да намеря отново пътя обратно, който е и единственият път напред …

Досега.

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (4)

- 11-11-2008|Unregistered|Гост/Радост  - уважението

Много се зарадвах да среящна статия на тема уважение/самоуважение. И мисля, че е основен въпрос, над който би било хубаво по-честичко да се замисляме и да драсваме по някой ред.Защото То или твърде липсва, или е неосновано в повече.А наша задача е да го уравновесяваме и да се грижем за Него ежедневно, защото Животът се основава май точно на Него.

Цитат

- 17-11-2008|Unregistered|Гост

Мислите, които развивате ми допадат. Те подбуждат към размисъл. Уважението и самоуважението са важни корективи и стимули:

Игнат Петров

Цитат

- 20-11-2008|Unregistered|Гост

Благодаря за хубавата статия! Въпреки това, че всеки от нас има вътрешен компас за правилните неща в живота, често го забравяме провокирани от очакванията на другите, отправени към нас, и грешим. Единственият начин да ни уважават и ние да се уважаваме е да не изневеряваме на себе си и по този начин да бъдем и по-полезни на околните.

Цитат

- 27-11-2008|Unregistered|Гост

много интересни мнения...

много съм мислил на тази тема, както и за това, защо повечето хора се затрудняват да мислят по такъв начин(ако изобщо мислят за това). та даже и да мислят, защо се страхуват да се изказват? дали в някои случаи, страхът от 'да не изглежда глупаво' или 'ако някои ме опровергае и докаже, че не съм прав'(вярвам че всеки човек го е преживял поне един път в живота си), е повод за самоограничение на мисълта, което, ако с течение на времето не се поправи, става хронично. или пък самоизмамата за самоуважение, което води до някъде до форма на егоизъм. определено, в отношенията ми с хората, често съм се сблъсквал с тези прегради. дори, когато се стараеш да помогнеш с нещо или да споделиш своя опит, с надежда да му е в помощ, поемаш риска да те пренебрегнат, отхвърлят, даже и да те обидят. но този риск, с течение на времето се оказва ефикасен, както за другите, така и за самия теб. освобождаваш се от комплексите си и започваш да мислиш по рационално, а подходът към закрити мозъци, става все по деликатен,практичен и успешен. съвестта, мисля е най определящият фактор в това развитие. ако целта е щастие и чиста съвест, то определящото ще е щастието на тези с които общуваш и държанието ти към тях. ако имаш стабилно понятие за съвест, не можеш да бъдеш щастлив,когато околните ти са нещастни(още повече, ако си ти имаш вина за това). от своя страна, удоволствието от споделен опит, довел до успех в други хора, се превръща в стремеж да споделяш както своите мисли с други, така и техните мисли за себе си. тоест един път тръгне ли се в положителна насока, останалото е въпрос на време. както впрочем и съвестта, ако има налице такава, изминалото време ще определя силата и. мисля, че с това може да се направи определение за щастието на 'невежата'. налице е самоизмамата в самоуважението, така и самоизмама в уважението към околните. равносметката(или по късно съвестта) за извършеното липсва, стремежът към по доброто също. тоест самооценката му, че е на правилен път, е висока. той е щастлив(в цена на нещастието на други, но което за съжаление не знае).

споделям мисълта, че всяка прочетена книга,всяко споделено мнение ще ни доближи до истинското самоуважение. това допринася за способността да се поставиш на мястото на друг, да се стараеш да го разбереш, да го разбереш.

с уважение,

Тъй яде Заратустра

Автор: Уди Алън

Нищо не може да се сравни с откриването на неизвестно съчинение от някой велик мислител като начин да се пробуди интелектуалната общност и да се накарат хората от академичните кръгове да се понесат наоколо като ония неща, които човек вижда, когато гледа капка вода под микроскоп. По време на едно скорошно пътуване до Хайделберг, за да се сдобия с някои редки белези от дуелисткото изкуство от 19 век, аз попаднах точно на едно такова съкровище. Кой би повярвал, че „Диетологията на Фридрих Ницше“ действително съществува? И докато нейната автентичност може би ще се стори мъничко несигурна за дребнавците, то повечето от ония, които са я изследвали, се съгласяват, че никой друг западен мислител не се е приближил толкова много до хармонизирането на Платон с Приткин[274]. Тук следват някои избрани пасажи.

Сама по себе си тлъстината е есенция или субстанция на есенция или модус на тази есенция. Големият проблем се появява, когато тя започне да се натрупва по хълбоците ви. Сред пре-сократиците, Зенон твърдеше, че теглото е илюзия и че, независимо от това колко яде, човекът винаги ще бъде само наполовина толкова дебел, колкото онзи, който никога не прави лицеви опори. Търсенето на идеалното тяло се превърна в идея фикс за атиняните и в една изгубена драма на Есхил Клитемнестра нарушава обета си никога да не похапва между отделните яденета и си избожда очите когато разбира, че вече не може да се напъха в банския си костюм.

Необходим беше интелектът на Аристотел, за да се постави проблема за теглото в научни категории, и в един ранен фрагмент от Етиката той твърди, че обиколката на всеки мъж е равна на ширината му, умножена по числото пи. Това беше достатъчно чак до Средновековието, когато Томас Аквински преведе няколко менюта на латински и бяха открити първите истински добри барове за стриди. Вечерянето навън все още не се одобряваше от църквата, а паркирането от личния шофьор се считаше за дребен, но не незначителен грях.

Както знаем, в продължение на векове Рим считаше отворения сандвич с пуйка за върха на похотливостта; много сандвичи бяха принудени да си останат затворени и се отвориха едва след Реформацията. Религиозните картини от четиринадесети век отначало описваха сцени на вечно проклятие, в които хората с наднормено тегло се разхождаха из ада, осъдени да ядат само салата и кисело мляко. Испанците бяха особено жестоки и по време на Инквизицията човек можеше да бъде осъден на смърт за пълнене на авокадо с плънка от раци.

Никой философ не успя да разреши проблема за вината и теглото докато Декарт не раздели мисълта и тялото на две, така че тялото можеше да се тъпче, докато мисълта си казваше „Кой ли му пука, това не съм аз.“ Големият въпрос на философията обаче си остава: Ако животът е безсмислен, то какво може да се направи със супата от тестени букви? Лайбниц беше първият, който каза, че тлъстината се състои от монади. Той пазеше диета и правеше тренировки, но въпреки това никога не успя да се отърве от монадите си – поне не от ония, които се бяха налепили по бедрата му. Спиноза, от друга страна, ядеше умерено, защото вярваше, че Бог съществува във всичко и че е страшничко да се тъпчеш с бухтички ако смяташ, че така наливаш с черпак горчица върху Първопричината на Всички Неща.

Има ли някаква връзка между здравословното хранене и творческия гений? Трябва просто да хвърлим един поглед върху композитора Рихард Вагнер и да видим само какво омита. Пържени картофки, сирене на грил, тортилени чипсове – Боже, апетитът на тоя човек не познава граници, но музиката му въпреки това е върховна. Козима, жена му, също си хапва добре, но тя поне тича всеки ден. В една сцена, взета от цикъла „Пръстенът на нибелунгите“, Зигфрид решава да излезе на вечеря с рейнските девици и по неговия героичен начин консумира един вол, две дузини птици, няколко пити кашкавал и петнайсет буренца бира. Изводът тук е, че в собствения си живот човек може да си позволи само една-единствена допълнителна чиния зелева или картофена салата и че решението трябва да се вземе в страх, със знанието, че не само времето ни на тая земя е ограничено, ами и повечето кухни затварят в десет.

Екзистенциалната катастрофа за Шопенхауер беше не толкова в яденето, колкото в дъвченето. Той се оплакваше високо от безцелното дъвчене на фъстъци и картофени чипсове докато човек се занимава с други работи. След като дъвченето е започнало веднъж, смяташе Шопенхауер, човешката воля не може да се противопостави срещу по-нататъшно дъвчене – и резултатът е една вселена, покрита навсякъде с трохи. Не по-малко заблуден беше Кант, който предложи да поръчваме обяд по такъв начин, че ако всеки поръча едно и също, то светът ще функционира по един морален начин. Проблемът, който Кант не предвиди беше, че ако всички поръчат едно и също ястие, в кухнята ще настъпи бой за това кой да получи последния костур. „Поръчвай така, както би поръчвал за всяко човешко същество на Земята“, съветва ни Кант – но какво ще стане, ако човекът до теб не яде гуакамоле[275]? В края на краищата, разбира се, не съществуват морални храни – ако не броим рохките яйца.

За да обобщим: освен моите собствени палачинки „Отвъд добро и зло“ и салатата „Воля за власт“, сред истински великите рецепти, които са променили идеите на Запада, хегеловият Пай с пилешко беше първият, който използваше хранителни остатъци със смислени политически последствия. На пържените скариди със зеленчуци от Спиноза могат да се наслаждават както атеисти, така и агностици, докато една малко позната рецепта на Хобс за печени свински ребърца си остава интелектуална главоблъсканица. Най-хубавото при Ницше е, че щом само веднъж бъдат свалени, килограмите си остават свалени – което не може да се каже за кантовия „Трактат върху нишестето“ например.

Закуска

портокалов сок

две парчета пъстра шунка

профитроли[276]

печени миди

препечени филийки, билков чай

Сокът на портокала е самата негова същност, демонстрираща себе си – и при това аз имам пред вид истинската му природа, онова, което му придава неговата „оранжевост“ и му пречи да бъде на вкус като, например, варена сьомга или булгур. За посветените, идеята да се яде за закуска каквото и да било освен готови зърнени храни (cereals) произвежда страх и ужас, но със смъртта на Бога всичко е разрешено и профитролите и мидите могат да бъдат ядени на воля, та даже и пилешки крилца със сос от синьо сирене.

Обяд

една купа спагети, с доматен сос и босилек

бял хляб

картофено пюре

торта „Гараш“

Силните винаги ще обядват силни храни, добре подправени с тежки сосове, докато слабите си клъвват по малко пшенични кълнове и тофу, убедени в това, че страданието ще им спечели награда в отвъдния живот, където ще има печени агнешки бутчета на воля. Но ако животът в отвъдното е, както твърдя аз, едно безкрайно повторения на този живот, то тогава слабите ще трябва да ядат и във вечността храни с ниски въглехидрати и печено пиле без кожа.

Вечеря

пържола или наденички

пържени картофи

омар термидор[277]

сладолед с бит каймак или торта на пластове

Това е ядене за Свръхчовека. Нека ония, които са изпълнени със страх от високи триглицериди[278] и транс-мазнини[279] ядат, за да се харесат на своя пастор или диетолог, но Свръхчовекът знае, че месо, изпъстрено със сланинка и тлъсти сирена с богати десерти и, о да, много пържени неща са онова, което би ял Дионисий – ако не беше проблемът с неговите телесни течности.

Афоризми

Епистемологията прави диетологията хипотетична. Ако не съществува нищо освен моята собствена мисъл, аз не само мога да поръчам каквото си поискам, но и обслужването ще бъде безукорно.

УДИ АЛЪН

Уди Алън (род. 1935) е американски филмов режисьор, автор, актьор и джаз-музикант. Той е автор на повече от 40 игрални филма, безброй много разкази, пиеси и статии.

Коментари (3)

- 09-11-2008|Unregistered|лаком

Още, още!

Цитат

- 15-12-2011|Виолета Воева  - Woody Allen - forever!

"Но ако животът в отвъдното е, както твърдя аз, едно безкрайно повторения на този живот, то тогава слабите ще трябва да ядат и във вечността храни с ниски въглехидрати и печено пиле без кожа."

Неговият хумор е и смешен, и тъжен!

Цитат

- 15-12-2011|Кентафър  - :)

Еми големият си е голям! Успя да вкара цялата социономика в една готварска книга ... бих искал така да се преподават тези науки (на маса, и с надеждата, готвачът да е добър философ)

Но все пак Уди има и един малък пропуск: пуйката идва от америка почти едновременно с появата на Реформацията - "Както знаем, в продължение на векове Рим считаше отворения сандвич с пуйка за върха на похотливостта; много сандвичи бяха принудени да си останат затворени и се отвориха едва след Реформацията." ... Едва ли е имало време за толкова много сандвичи. А той говори за "векове" ... ех Уди, калпазанино!

Бельото говори за прогрес

Автор: Даниел Бакс

„След две до три години в Турция няма да има повече убийства на честта“, казва оптимистично Перихан Магден. Хапливата авторка е известна със саркастичните коментари, с които води своята много четена рубрика в интелектуалното изданиеРадикал. Но с тази прогноза тя е напълно сериозна. „Общественият климат в Турция се промени силно. Преди вестниците просто игнорираха такива неща. Но сега медиите са пълни с подобни истории, те биват скандализирани и осъждани от всички.“

Като феминистка Перихан Магден е много далеч от това да омаловажава тези престъпления: „Това е нещо толкова отвратително. Повръща ми се само като си помисля за това“, казва тя. „Най-ужасното е, че често самите майки окуражават младите си синове да убиват сестрите си. Значи жени срещу жени.“ Но, уточнява тя, това се случва почти само в югоизточна Турция. „По-рано престъпниците нямаха никакво чувство за вина, но сега манталитетът се променя. Вече никакъв път не води назад.“

В каква посока се движи Турция? Разкъсана насам-натам между либерализация, плурални стилове на живот, властта на традицията и един нов консерватизъм, който идва, облечен в ислямски одежди? Писателите са добри сеизмографи, а Перихан Магден – една изключително критична наблюдателка на страната си. Нейният стремителен градски роман Две момичета, филмиран от култовия режисьор-хомосексуалист Кутлуг Атаман и наскоро излязъл на немски език в издателство Зуркамп, се движи между поп-литературата и евтината фикция – и хвърля един хладен поглед към поколението, към което принадлежи и нейната собствена дъщеря-тийнейджърка. „Става дума за женската ярост“, обяснява Перихан Магден. „Моето послание беше: ако подтискаш хората, те удрят обратно.“ Освен това вДве момичета тя разчиства сметките си с консумеризма, лудостта по марковите стоки и изградените върху външността лъжи за живота на средната класа в Истанбул. И всичко това с един напор, който напомня за Брет Ийстън Елис.

Покачващо се ниво на разводите

При все това тя при всички случаи вижда и обществен прогрес. „В гимназиалния клас на дъщеря ми днес почти половината ученици имат разведени родители. Със закъснение спрямо Запада в Турция също се случи едно сексуално освобождаване – обосновано от силната деполитизация след преврата от 1980. Дори фундаменталистите днес са много по-либерални в сексуално отношение, отколкото показват“, смята тя. „Във всеки случай еротичното дамско бельо се продава особено добре в най-консервативните квартали на Истанбул.“

И как се съчетава това със забрадката? „Нямам представа, за това трябва да питате тях. Но момичетата, които носят забрадки, бяха преди затворени в доста бедни условия на живот. Днес те искат да работят или учат, това е социален прогрес! Но глупавите кемалисти искат по-скоро отново да видят тия хора като чистачки или селянки на полето“, казва Перихан Магден.

Нейният гняв е отправен срещу турските елити, които са се окопали в тесногръда убеденост в собствената непогрешимост. И срещу военните, които експлоатират кюрдския конфликт, за да не изгубят властта и първостепенната си роля. Именно затова в своята рубрика тя е призовала хората да изберат кюрдската партия. Но и европейците не се отървават от критика. „Разбира се, че Европейският Съюз е един християнски клуб. Приемат България. Но защото турците са мюсюлмани, те получават алергия“, казва тя.

Само по отношение на управляващата партия АКП тя е склонна да говори по-меко, макар че тази партия се счита за ислямско-консервативна. „С удоволствие бих ги критикувала по-остро“, признава Перихан Магден. „Но засега тя е нашият единствен шанс за повече демокрация. По принцип партията се интересува единствено от това нейните хора да забогатеят. Но е много лесно хората да бъдат уплашени с исляма“, ядосва се Магден. „А кемалисткият режим в Турция е изграден върху страх. Преди това беше страхът пред комунизма. Днес това е страхът, че можем да се превърнем във втори Иран. Но това няма да се случи никога, защото ние никога не сме били прекомерно сериозни в отношението си към религията.“

Хомосексуалист в Истанбул

На пръв поглед Чадор, романът на хомосексуалния и много пламенен автор-звезда Муратан Мунган от Истанбул, изглежда разказва за страховете пред ислямизацията. В него се говори за един мъж, който се завръща от странство в една Турция, разрушена от гражданска война и превърната в ислямска държава по подобие на Афганистан под талибаните. В търсене на жена си той се лута наоколо, докато накрая сам се превръща в безименен призрак, скрит под бурка. С апокалиптичната си история и изтънчения си, богат и натоварен с множество смисли език Чадор напомня за Кристиан Крахт. Но наистина ли Муратан Мунган вярва, че Турция би могла да стане ислямска държава? Не, това изобщо не го е вълнувало, отрича той – и пита на свой ред защо всъщност това е въпросът, който му се задава непрекъснато?

Муратан Мунган с удоволствие се представя като малко надменен, но в разговора той бързо се променя. Това е литературна фантазия, за която са го вдъхновили събитията в съседните на Турция страни, признава той. За текущата политика обаче не би желал да разговаря, ще каже само толкова: турската АКП не е хомогенна партия, а съюз от различни групи. Реалният проблем на Турция е, че й липсва истинска лява алтернатива.

Израсъл като син на кюрдски родители в югоизточния Мардин, един арамейско-християнски повлиян град, от който може да се гледа в месопотамската низина почти до Сирия, Мунган е научил турски език много късно. Но днес, на 53 години, той е един от най-популярните автори в страната, който пише текстове за поп-песни и сам е един вид поп-звезда. Той с удоволствие използва цветисти метафори, които в превод звучат малко кичозно: „Детството е като небе, което се простира над теб.“ И той подчертава, че черпи от културното многообразие на изчезналата Османска империя. Но сега живее в Истанбул, гледа от него към света и е „фанатичен фен“ на Рамщайн, на Тотен Хозен и Депеш Мод. От шариатския ислям той не разбира особено много – освен това, че с удоволствие би се оженил за четирима мъже, остроумничи писателят. Но инак е погрешно да се смята, че Истанбул е Турция. „Истанбул е собствена страна“, смята той.

Да се подлагат на проверка табутата

„Тук обаче трябва да възразя“, казва неговата колежка Елиф Шафак. „Раазбира се, че Истанбул е уникален. Но това е добро място да се разбере Турция, защото хората тук идват от цялата страна.“ Това многообразие, както и въпроса как въпреки значителните различия може да се живее заедно – тази тема се прокарва в романите на писателката, например в Бонбоненият дворец, наскоро преведен на немски език, в който се разказва за една стара жилищна сграда в Истанбул и нейните обитатели. В стила на „магическия реализъм“ тук се смесват легенди и реалност, суеверия и истина. В политиката това може и да е проблем – в ежедневието обаче Елиф Шафак вижда в него само едно обогатяване. „Животът просто не е само рационален, логичен и механичен.“

В противоположност на повечето си турски колеги-писатели тя дори има подчертано положително отношение към религията – и преди всичко към ислямската суфи-музика, с която е започнала да се занимава още по време на следването си. Макар и, като дъщеря на дипломат, да е възпитана светски, турският народен ислям й е добре познат от нейната баба. „Като младо момиче научих, че не всички жени, които носят забрадки, са подтискани. Такива обобщения блокират възприятията ни“, казва тя. По тази тема Елиф Шарак може да звучи много определено: „Много от моите читателки носят забрадки, знам това от четенията си. В книгите си аз поставям под въпрос отношенията между половете и сексуалните табута. Щом те нямат проблеми с това, защо аз да имам проблем?“, пита Шафак.

Това тя казва и с поглед, отправен към Европа, която има толкова трудности със своите мюсюлмани. „Ние трябва да премахнем тези ментални граници между ‚нас‘ и ‚тях‘. Това са много опасни категории. Аз твърдо вярвам: ако Турция стане член на ЕС, то това е добре не само за нея. То е добре и за Европа.“

Източник

ДАНИЕЛ БАКС

Даниел Бакс е немски журналист, пишещ за вестниците Die Zeit и taz.

Четири причини защо Америка избра Обама

Автор: Даниел Финкелщайн

В късното лято на 2004 седях на вечеря с един приятел, който ръководеше републиканската сенатска кампания в Илинойс. Той изглеждаше тъжен. Нещата не вървяха добре.

Републиканците нямаха късмет с кандидата си. Първият номиниран беше принуден да се откаже когато жена му го обвини, че я е водил в секс-клубове с цел да правят секс на публично място. Неговият приемник беше твърдолинеен християнин, който обяви, че Христос не би поддържал един демократ и атакува дъщерята-лесбийка на вицепрезидента, наричайки я „егоистична хедонистка“.

Странно обаче, но не това беше причината, поради която моят приятел ги виждаше като губещи. Реалната причина беше, че кандидатът на демократите беше брилянтен, безупречен, нещо като рок-звезда, феномен. И това беше първият път, когато чух името на Барак Обама, избраният сега президент.

Едно от разбиранията за тези избори е, че те са били обикновено състезание, трансформирано от един необикновен кандидат. Според тази теория Америка си остава същата. Тя все още е една инстинктивно консервативна нация. Причината, поради която тези избори бяха различни – и завършиха с победата на един очевидно малко вероятен избраник – са талантите и недостатъците на сегашните кандидати.

Но това не е теория, която аз приемам. Изборите завършиха по този начин, защото това беше необходимо. Появата на Барак Обама се случи, можеше да се случи единствено, защото Америка се променя дълбоко. Това бяха епохални избори не защото в тях участваха изключителни кандидати. В тях участваха изключителни кандидати, защото това бяха епохални избори.

Ето как се е променила Америка:

Американският народ става, буквално, един по-различен народ

Най-очевидната промяна, разкрита от тези избори, е отношението към расата. Само преди малко повече от 40 години Барак Обама сигурно би имал трудности да получи обяд в някой ресторант, камо ли да бъде президент на САЩ.

През 1962 демократите от Алабама избраха Джордж Уолас за техен кандидат за губернатор и след няколко месеца той положи клетва, стоейки върху една златна звезда, поставена на мястото, където един век преди това Джеферсън Дейвис беше положил клетва като президент на Конфедеративните Американски Щати. И Уолас каза следното: „Аз тегля чертата в праха, хвърлям ръкавицата пред краката на тиранията и заявявам: сегрегация сега, сегрегация утре, сегрегация завинаги.“

Но сегрегацията не продължи завинаги. Тя дори не надживя Джордж Уолас. И през 2008 демократите от Алабама избраха Барак Обама за президент.

Традиционната политика на бяла Америка бива трансформирана. Страната се променя демографски – бързо и видимо. Американското Бюро за преброяване на населението предполага, че през 2042 белите американци ще бъдат малцинство.

Карл Роув, стратегът на Джордж Буш, беше убеден още преди дълго време, че републиканците трябва да се обвържат с испаноезичната общност или инак ще пострадат в бъдеще. Това беше причината, поради която, противно на инстинктите на партията, господин Буш поддържаше либерална политика по въпросите на имиграцията – поддържана също и от Джон Маккейн.

Америка никога няма да бъде същата отново, защото Америка няма да бъде същата.

Светът се променя, а заедно с него и мястото на Америка в света

Америка си остава най-голямата единична сила в света, но възходът на Китай, новото войнолюбие на Русия и богатството на държавите от Персийския залив поставят тези избори в много по-различен от предишните контекст.

В тези избори Америка търсеше не просто кандидат, способен да командва нейните въоръжени сили във време на пълна хегемония. Тя вече искаше нещо повече. Тя търсеше лидер, като Обама, който може да командва, но може да заслужи и уважението на света.

Кризата на финансовите пазари само подсили това чувство. За пръв път от едно поколение насам идеалът за свободните пазари и неговите защитници се видяха принудени да отстъпят.

Американската политика е определяна от нарастващата средна класа

В продължение на 40 години американската политика беше определяна от разцеплението в демократическата партия по въпроса за гражданските права. Южната стратегия на Ричард Никсън, стартирана в края на 60-те години, имаше за цел да доведе при републиканците разочарованите избиратели от сегрегационистките щати. Тя беше почти напълно успешна.

Демократическите президенти като Франклин Рузвелт, Хари Труман и Джон Кенеди бяха обединили либералния Север с бедните и лишени от собственост бели от дълбокия Юг. След Акта за Гражданските Права тази връзка беше разкъсана. И демократите изпаднаха в трудности без източника на южняшката поддръжка.

И все пак постепенно започна да се появява нещо, което човек би могъл да нарече „масова бърбореща класа[280]“ – и което прави от един северен либерален политик като Обама кандидат, който е толкова сериозен, колкото не е бил никой друг от времето на Кенеди насам. Рекорден брой американци днес завършват средно образование или посещават колежи. Има 7,3 милиона американски милионери, а половината от страната вече счита себе си за принадлежаща към средната класа, работи по-малко и се радва на повече свободно време. Дори само за да могат да се състезават за тези избиратели, републиканците трябваше да изберат един необичаен кандидат. И все пак той изгуби.

Достигнат е краят на Южната Стратегия и това променя американската политика из основи.

Стандартният републикански дневен ред вече не функционира

Големите теми на републиканската политика – намаляването на подоходния данък, борбата срещу престъпността, реформата на системата за социално осигуряване, поставянето на абортите извън закона, поддръжката за семейството – вече не носят политически успех. Демократическата музика звучи по-добре.

Намаляването на данъците изгуби привлекателната си сила, защото 29 милиона американци изобщо не плащат какъвто и да било подоходен данък и защото демократите са научили как да притъпяват това послание. Успехът направи от престъпността една по-малка грижа. И отчаяната необходимост за републиканците да спечелят гласове сред жените прави сериозен проблем от тяхната позиция по въпроса за аборта.

Републиканците бяха принудени да изберат един нетипичен кандидат, защото не разполагаха с избираем такъв сред основните си сили. А това е така, защото основният републикански дневен ред вече не е печеливш.

Добре дошъл на един нов американски президент. Добре дошла на една нова американска политика.

Източник

ДАНИЕЛ ФИНКЕЛЩАЙН

Даниел Финкелщайн (род. 1962) е британски журналист и бивш политик. Той е помощник-редактор и главен автор на водещи статии за британския The Times, както и седмичен политически колумнист.

В московския трафик с Валтер Бенямин

Автор: Драган Клаич

Моите московски домакини бяха ме уверили, че ще бъда на летището за нула време – не само че беше неделя, но и повечето от хората щели да бъдат извън града за четиридневните празници, така ми казваха те. Уикендът беше свързан с националния празник на 4 ноември, Деня на Единството на Народите, въведен преди няколко години, за да замени деня на Октомврийската революция, традиционно празнуван на 7 ноември. Но въпреки това на път за летището ние попаднахме в ужасно задръстване. Саша, нашият шофьор, напусна Ленинградското шосе и, подминавайки Мега-магазина за обувки „Персеус“, започна дълга обиколка през безличния Головинский район, който беше задръстен от други коли, опитващи се да избегнат магистралата или безнадеждно да се включат в нея.

В агонизиращо бавно темпо ние подминахме улица Авангардная и аз започнах да се чувствам като герой от абсурдистка пиеса на Даниил Хармс, чудейки се какво ли може да е вдъхновило градските плановици на Брежнев да дадат едно толкова многообещаващо име на тази бозава улица с панелни многоетажки. Проектът Авангард, каквото и да е бил – артистичен, политически или урбанистки – беше се затлачил в московската периферия, а същото се случи и с мен, осъждайки ме да пропусна самолета за Амстердам. След това ме застигна втора вълна от ирония – докато пълзяхме по улица Фестивальскя. Чувствах се като обект на някоя жестока шега, защото причината, по която бях дошъл в Москва, беше да проведа един изследователски уъркшоп за провеждането на фестивали по изкуствата. Двудневният уъркшоп беше минал добре, с множество дискусии между руснаци и чуждестранни организатори и експерти по фестивали, но тук, в този ден на национален празник, на улица Фестивальскя не се виждаше нищо фестивално, нищо за празнуване додето поглед стига. Чувствах се залят от меланхолия и отчаяние.

Винаги когато съм в Москва аз си мисля за Валтер Бенямин и неговияМосковски дневник, мемоар на любов, болка и мизерия в един дрипав град. През последните седмици четях Спомени от едно берлинско детство, а предишната вечер бях вечерял в кафе Дона Клара на Малая Бронная, украсено с фотографии от Берлин от 1920-те години. Така че си представих как бих се опитвал да обясня днешна Москва на духа на Валтер Бенямин, ако той би слязъл тук долу и би седял заедно с мен на задната седалка на микробуса Мицубиши.

Какво би искал да знае Бенямин и как би анализирал последните извивки на посткомунистическия преход? Когато Бенямин идва в Русия през декември 1926, в преследване на еротичното си увлечение по латвийската поетеса Ася Лацис, Русия току-що е прекратила Новата Икономическа Политика, един кратък флирт с дребния капитализъм, и започва да се плъзга към своята дълга и жестока нощ на културно разрушение и терор. Скитанията на Бенямин по московските улици и дворове очертават скиците на един стар град, който скоро ще бъде съборен, за да направи място за огромните сгради на сталинистката архитектура. Берлинският писател вече вижда, че комунистическия проект е безнадеждно заседнал, също като нашето Мицубиши в уличния трафик.

Сега, 82 години по-късно, Русия е на път да се раздели с путинската ера на просперитет, поддържана от високи енергийни цени – и да се плъзне, заедно с останалия свят, в бъркотията на една продължителна икономическа рецесия. Стабилността, просперитетът и 7-те процента годишен прираст на БНП са донесли нищожен прогрес на тази отдалечена московска периферия, освен няколко западни коли, дребен консумеризъм, закърпени киоски, безброй много строителни площадки и улични ремонти, които само влошават задръстванията.

Зад нас в центъра на града, само на 10 километра оттук, тонът на градската среда се задава от показна демонстрация на богатство, високи административни кули, луксозни жилищни сгради и улици, задръстени от грамадни лимузини. Наводнението от рекламна смет и неон, улични пана, предлагащи чисто нови таунхаузы и коттеджи, закусвални за суши и елегантни ресторанти, стрип-клубове и барове за пури, е също толкова поразително, колкото и при предишните ми посещения. Когато за последен път бях тук, през април 2005, аз забелязах, че капиталистическата експлозия беше съпровождана от известна неловкост и страх. Мнозина от приятелите ми имаха чувството, че цената на нарастващото благополучие ще бъде един арогантен правителствен интервенционизъм, нарастващ контрол над неправителствените организации, бясна корупция и напомпан национализъм. Ходорковски беше вече в затвора, но все ще не беше осъден на 9 години в Сибир. Така че не бях успял да почувствам пълното въздействие наХодорковский ефект, чрез който режимът на Путин педантично усмири олигарсите, избута филантропията до невинните, аполитични културни и социални сфери и овладя критичните и активистки неправителствени организации.

Демонтирането и новото установяване на империята Юкос, както и пародийния процес срещу нейния бос, символично пренаредиха баланса на властта, показаха ясно какво ще бъде допустимо и търпимо – и изтриха илюзиите за плурализъм и движение на гражданското общество, които бяха напъпили в турбулентната ера Елцин. Бликащите печалби от експорта на петрол, газ и ценни метали корумпираха големи части от интелигенцията, разпределиха повече субсидии сред обществените културни институции и обновиха голяма част от разпадащата се инфраструктура. Те създадоха една класа от богати консуматори, фиксирали поглед в културата като израз на светски блясък и фантастични развлечения – отчасти в стила на холивудския гланц, отчасти по линиите на супер-патриотичната, традиционна иконография на национализма и супермощната носталгия.

Но шумно обявяваните реформи на културните и социални системи никога не бяха проведени, голяма част от държавния приход беше разпилян, борсата продължи да пада в течение на месеци, руският и чужд капитал напусна страната, а правителственият фонд за стабилност – някога солидни 500 милиарда долара – беше наченат, за да се спаси свободно падащата рубла и за да се осигури ликвидност за основните банки. Богаташите преглъщат огромни загуби, а кризата едва започва. С експлозията на световната икономическа рецесия, руските експорти, състоящи се от 80% енергийни и суровинни материали, ще носят много по-малко пари за държавния бюджет и с неизбежност ще дръпнат спирачките на дребния консумеризъм и малката и средна икономика, създадена, за да го поддържа.

Ярките светлини започват да примигват в центъра на Москва. Само една вечер преди това видях опашка от хора, чакащи пред една туристическа агенция: Аерофлот беше престанал да приема плащания чрез кредитни карти, злокобен сигнал, че празненството е свършило. Не само щеше да ми се наложи да обясня на Валтер Бенямин какво са кредитните карти, но трябваше да му кажа и това, че тази криза на глобализирания капитализъм е не просто криза на ликвидността и платежоспособността, но и криза на доверието, включваща изчерпването на социалния капитал чрез безразсъдни спекулации с деривативи, субпримирани ипотеки и осигурени застрахователни заменки. Това не е съдбата на произведението на изкуството в епохата на механичната репродукция.

Несъмнено, международните звезди все още редовно посещават Москва, изобилстват фестивали от всякакъв род, издателският бум изсипва руски и преводни книги както никога преди, бивши фабрики биват превръщани в творчески центрове, където дребната творческа индустрия съседства с експериментално и некомерсиално изкуство, използването на Интернет скача до небето. А богатите руснаци се борят с уличното задръстване по пътя към летището, за да летят към чуждестранни дестинации. Но същевременно нараства и страхът, че гуляят скоро ще привърши – а след това какво? Опитът на Бенямин с кризата от 1929 и онова, което я последва, би могъл да предложи някои болезнени аналогии, но аз не съм сигурен дали те са удачни. Моите московски събеседници не могат да видят бъдещето като просто продължение на динамиката от последните години. Някакво голямомащабно прекъсване изглежда неизбежно. Режимът, обеднял и неспособен да подкупва повече клиенти и разглезени консуматори, би могъл да направи параноичен завой и да се опита да се утвърди чрез националистическа мобилизация у дома и агресивна демонстрация на сила в чужбина.

От друга страна, руските властимущи, страхувайки се от социално неспокойствие и осъзнавайки икономическите, институционни и демографски слабости, биха могли също да потърсят вътрешно и международно успокояване. Те биха могли да подкрепят инициативите и зараждащия се плурализъм, да се опитат да засилят върховенството на закона и зачитането на частната собственост, с надеждата че такива мерки биха могли да подсигурят известна добра воля от чужбина, да доставят стабилността и международната подкрепа, необходими за да се преживеят икономическите трудности. Че преди няколко седмици един московски съд отхвърли обвиненията в данъчни измами, отправени срещу Британския културен институт, може да се тълкува като ранен знак за един подобен сценарий.

Ако това е прозорец към нови възможности (дори и ако е само форточка, мъничкото прозорче, което от време на време се отваря през дългата руска зима, за да се допусне чист въздух), то тогава европейските културни асоциации, фондации и организации не би трябвало да го игнорират, нито пък културните министерства, региони, градове и ЕС-институции. След всички арогантни и унизителни жестове срещу Русия, сега е моментът да се протегне ръка към руските обществени културни организации, особено към малкия и слаб свят на неформалната и автономна култура, към радикалните и критични артисти и интелектуалци, които смело се съпротивяваха срещу корупцията и авторитаризма. Време е да се организират културни размени, време е за ангажимент, поддръжка и окуражаване. С урагана на глобалния капитализъм, който се спуска над нас, време е да се разбере, че всички ние сме в една и съща лодка. Без съмнение ще има по-малко обществени и частни пари за култура, по-малко спонсори, донори и може би дори публика, но онова, което наистина е от значение, е да се подкрепи културната продукция срещу социалните и политически последствия от тази криза и да се противостои на радикалното придвижване към популизъм и ксенофобия, което заплашва Русия и останала Европа.

На задната седалка на Митсубишито, сянката на Бенямин замълча. Тя беше видимо объркана от моите обяснения и диви спекулации, а може би също и от депресивно-монотонната периферия, през която продължавахме да пълзим. Той изглеждаше стар и уморен, а аз се чувствах сконфузен и също уморен, от целия стрес и дивите мисли за това какво ще правя, ако пропусна полета си. Моята руска виза изтичаше в полунощ, беше неделя преди празници, което правеше трудно правенето на планове, а аз не бях очарован от мисълта да прекарам нощта в транзитната зона на Шереметьево 2, очаквайки сутрешен полет за където и да е на запад.

Отдадох се на самозащитна дрямка и когато се пробудих, може би само минути по-късно, Саша беше успял да се измъкне от задръстването и ние се носехме към летището, 2 часа и 20 минути след като бяхме тръгнали от центъра на Москва. Успях да хвана самолета си само защото KLM беше продължила времетраенето на чек-ина, за да изчака две трети от пътниците си, които, също като мен, бяха попаднали в задръстване. Не ми се наложи да остана, за да празнувам Деня на единството, щях да бъда вкъщи за вечеря. Духът на Бенямин си имаше собствени планове за полет, далеч от Авангардная и Фестивальская, далеч от Москва.

Източник

ДРАГАН КЛАИЧ

Драган Клаич, театрален изследовател и културен анализатор от Амстердам, преподава изкуство и културна политика в университета Лайден.

Коментари (3)

- 17-11-2008|Unregistered|Гост  - Бенямин

Странни са ми тези културолози с източноевропейски имена, които се реализират където намерят за добре и си правят "планове", загърбвайки милите родни картинки. Ако пътуването на Бенямин през двайсетте е в резултат на любовно увлечение, човек се пита резултат на какво са горните редове?

Цитат

- 17-11-2008|Unregistered|Златко  - Re: Бенямин

Гост писа:

Странни са ми тези културолози с източноевропейски имена, които се реализират където намерят за добре и си правят "планове", загърбвайки милите родни картинки. Ако пътуването на Бенямин през двайсетте е в резултат на любовно увлечение, човек се пита резултат на какво са горните редове?

Да разбирам ли това в смисъл, че ако името му беше западноевропейско, реакцията ви би била по-различна? Или за тях такива „планове“ са нещо нормално, а за нас – не? Изобщо, до каква степен „родните картинки“ изместват във вашата представа останалите неща назад? И означава ли това, че – да речем това издание, което се прави далеч от „родните картинки“ – е резултат на нещо, което също не можете да разберете? Или е въпрос на героизъм човек да остане при „родните картинки“, дори и във време, в което противопоставянето между тях и „чуждите картинки“ започва постепенно да се размива?

Ще се радвам, ако получа някакви отговори. Особено ако те звучат смислено. Защото това ще означава, че изведнъж съм научил страшно много нови неща.

Цитат

- 02-12-2008|Unregistered|Гост

"Време е да се организират културни размени, време е за ангажимент, поддръжка и окуражаване. С урагана на глобалния капитализъм, който се спуска над нас, време е да се разбере, че всички ние сме в една и съща лодка".

Какво ще предложи на руската култура този холандец със сръбско име (или югославянин с холандско самосъзнание)- нещо от "великата" холандска култура!? Например: как да обградиме кравите на зелената морава с тънки жички с електрически ток?! В холандската лодка е единствено урагана на глобалния капитализъм. Виж от Русия винаги може да се очаква още някоя прекрасна книга!

Пътуване с автобус 72 и любов извън време и холера

Автор: Албена Прокопиева

Така се случи, че трябваше да остана две седмици в столицата. София си е София – режисиран хаос, трамваен звън, безумни задръствания по улиците, лъскави витрини и лъснали боклуци къде ли не, надпревара с времето и старостта, усмихнато есенно спокойствие в Борисовата градина, неонови климатизирани кътчета за деца из моловете и приказно осветена от слънцето Витоша...

Но нещо друго, малко, неоткроимо сред забързаното ежедневие, ме впечатли и изпълни със своеобразно съдържание оная крилата мисъл, че за света може да си само един човек, но за един човек можеш да бъдеш целия свят. Автобусна линия номер 72 си е изпитание сутрин, особено ако не се качиш на обръщалото до Плиска. Александровската болница пък е едва след двадесет и една спирки и щастливците, успели да седнат, имат реалната възможност да прочетат поне три пъти «24 часа», да решат кръстословицата, а ако трафикът на Орлов мост им скрои номер – дори да подремнат десетминутно преди работа. Всеки ден на първата спирка се качваха мъж и жена. Сериозно възрастни и за моите четиридесет години, но с излъчването на едно пораснало момиче и едно малко по-голямо момче, може би около осемдесетте. Няма да описвам как той й подаваше ръка да седне или стане. Наблюдавах ги през рамо и бях разтърсена от спокойствието и сигурността, с която неговата ръка лягаше върху нейната и двамата оставаха загледани някъде напред, някъде през хората и глъчката в автобуса, сякаш бяха ония двама познайници на Габриел Гарсия Маркес от кораба, плаващ с товар любов по време на холера. Когато прочетох книгата на двадесет години, признавам, тя ме докосна, но не я разбрах. Двойката от автобус 72 ме върна в романа на Маркес. За тези, които не са чели «Любов по време на холера» – двама млади се заклеват във вечна любов, обстоятелствата житейски ги разделят, съдбата ги събира след 52 години и те пътуват на кораб, неспиращ на никое пристанище, защото капитанът има заповед да обяви екипажа за заразен с холера и така да осигури на двамата влюбени малък миг от вечността приживе, наречена любов. Може ли една благородна лъжа да издърпа чергата изпод краката наОная С Косата, може ли една лъжа и едно нереално самотно плаване да върнат изгубеното, да запълнят дълбаната години пропаст на самота и копнеж, дали има любов, надживяла холерата на човешката завист? Двойката от автобус 72 беше моят втори прочит на Маркес. Опитах се във всяко едно от десетте пътувания до клиниката да «поговоря» с тях за рецептата на специалитета наречен Пътуване извън време и холера …

Ръцете им така и не се отделиха една от друга. Като слепнали от старост и съпричастност: Основните продукти са един добър и един силен партньор. Това не е наша мисъл, прочели сме я някъде, но на нашите години е простено да забравяме подробности. Всеки партньор идва със своята стопроцентова индивидуалност. Когато бъдат поставени и двамата в купата за разбъркване, в оная месингова мелничка на дните, трябва да са поискали да преглътнат половината, първите петдесет процента от егото си. Неосъществилите се любови правят системната грешка да преглъщат маловажните неща и да оставят нетърпението, нетолерантността и непрощаването да оплескат нещата. После в съда го наричат несъответствие на характерите...

Ръката на мъжа погали прозрачната ръка под себе си, стори ми се, че чух докосването като спиране на вятър в кадифе. Погледите им все така бяха прескочили пътниците, задръстването и дрезгавия глас на Ивана в девет сутринта «Шампанско и сълзи е животът ни…». Забелязали сме, че най-популярните, изтъркани метафори за съвместния живот и зрялата любов са свързани с построяването на къща, оставането под един покрив… Истината е, че и едно небе можеш да нарочиш за покрив, но е хубаво, когато мислиш за къща, да мислиш за къщата, в която ще живееш утре. И двамата знаем притчата за оня уважаван строител, който поискал да се пенсионира и на строителния предприемач били нужни много усилия да го накара да построи още една последна къща. Колкото неохотно се съгласил, дваж по-неохотно строил. Не изпипвал детайлите, карал отгоре-отгоре, новопостроената къща уж била нова и висока, но някак неугледна и нескопосна. Накрая, когато да предаде ключовете и да тръгне, строителният предприемач дошъл, огледал къщата и усмихнат казал «Ето тази къща е за теб, за твоето утре, тя е подарък за най-добрия сред строителите». За гнева, обзел строителя, няма защо да говорим. Ние не забравихме нито веднъж, че ако днес не вложим една тухла от това, което умеем в общия градеж, утре стената ще е крива…

Усмихваха се само погледите им, не очите, избелели от взиране напред. И пак говореха, разбираемо единствено за искащите да чуят:

Тайната е в това да казваме един на друг каквото мислим, да не го оставяме да буренясва в душите. Научихме се, че истината много боли, но е имунитет против холера и безвремие. Научихме се, че ако заключваме желанията и мечтите си в шкафовете на консервативното възпитание и хорското мнение, те ще останат там, сияйно студени и подредени в поднос за помен. Научихме се, че ако телата ни искат едно, а душите друго, трябва да намерим пресечната им точка. Тялото сито, а душата цяла – това не е равно на съглашателството за вълка и агнето.

В едно от тъй незабравимите пътувания с автобус 72, почти като в призрачното плаване по време на холера, женската ръка придържаше мъжката, кой знае защо болезнено отпусната. Кротката нейна усмивка галеше лицето на порасналото момче и изтриваше петната от непонятна на мен болка: Вярно е, че жените сме силни когато даваме. Много влюбени момичета, запалени от страст, оплетени в илюзията на набъбналато желание мислят, че може да обичаме само давайки, без да искаме да получаваме нечии чувства в замяна. Да, ама не. Няма такова нещо. Също като стремежа да завоюваш и на свой ред да бъдеш завоюван. Той е и доказване и усещане за сигурност. Има го и при хората, има го и при животните, има го и на планетата на малкия принц. Нали си спомняте, там, където опитомяването става бавно, мъчително сладостно и за опитомявания и за опитомяващия… Това е тайната на дългата обич – хем да си свободен, хем да си подчинен… да си нечий.

Получих поредното потвърждение на вече проумяното от мен правило, че нещата се наместват в точния момент, по неведоми пътища, когато в една от сутрините на първата седалка на автобус 72 седяха момче и момиче, трогателно мили в неумелите си 16-годишни опити да се целуват до бездъх. Поемаха си дъх, а очите им се смееха. Усмихваха се и други от пътниците, вероятно засечени от вълните на лекокрилата целувка. Прав беше магьосникът Маркес – една измислица, една нережисирана игра можеше да запълва празнини.

Тъгата ми заради неводършения край на несъстоялия се разговор с познанйниците на Маркес се сви на кълбо, когато си тръгвах от Александровска болница. На същата седалка, оная, заразяващата с любов без необходимост от холера, мъж и жена режеха с очите си късове омраза, а ръцете им стреляха без куршуми, само с гневно изпънати показалци. Застрелваха всичко, което някога беше раждало любов...

В автобус 72 имаше крещяща нужда от обявяване на Холерна Епидемия. В името на любовта.

АЛБЕНА ПРОКОПИЕВА

Албена Прокопиева е завършила българска филология, а после социални дейности. В момента  тя работи като социален работник в България, където, по собствените ѝ думи, „е моето място“.

Коментари (4)

- 17-11-2008|Unregistered|Гост  - Автобус 72

Никакви пистолети, авторката така ги е видяла.. Но по-вероятно е това да са ръцете, които искат да усетят и други неща, освен "пошепването на вятър в кадифе". А защо не и да изпитат истинността на всичко предишно? :)

Цитат

- 30-11-2008|Unregistered|Гост  - Автобус 72

Ах, текстът звучи прекрасно. Ако обаче човек тръгне от другия край на автобусната линия 72, история, подобна на описаната, е невъзможна. Просто невъзможна. Пробвайте. А иначе Маркес е велик писател и мисля, че всички, които са го чели, смятат същото.

Цитат

- 19-12-2008|Unregistered|мария

Има нещо много трогателно в разказа ти.Аз също съм била свидетел на гредка , срещайки двама възрастни , държащи се за ръка.Онова пламъче , което съм усещала в очите им и топлината на техните погледи , ме е карало да им се възхищавам.

Човешките взаимоотношения , са много сложно нещо.Права си , че създаването на една съпружеска двойка , предпорага , да надмогнем егото си, да се опитаме да съвместим две индивидуалности.За съжаление както и м материалния свят има несмесващи се течности , от които не можем за получим хомогенна смес , така и не винаги от две индивидуалности , може да се получи хармонично съжителство.

Важно е да се знае , че целта на едно такова съжителство е именно , свободния избор , да дадеш и да бъдеш съпричастен към доброто на другия.

Благодаря за хубавия разказ!

Цитат

- 19-01-2009|Unregistered|Петър Величков

Текстът звучи мвото книжно, някак нагладено, уви!

За щастието да се живее в демокрация

Автор: Иван Владиславич

Иван Владиславич, преди десет години вие казахте в едно интервю за NZZ, че е почти невъзможно да се интегрират топографиите на „черна“ и „бяла“ Южна Африка. Но в новата си книга „Йоханесбург, градът на случайностите“, вие говорите именно за това.

Иван Владиславич: Да, в Йоханесбург, където живея, действително се получи известна интеграция и някои квартали се промениха напълно. След края на апартейда хора от предградията и провинцията се пренесоха в някои предишни бели квартали. Но тази промяна беше напълно асиметрична – естествено, в обратната посока няма никакво движение.

Означава ли това, че сега има все повече квартали със смесено население? Или белите се оттеглят в по-добри жилищни райони?

Това движение – че черни жители се преселват в някои квартали, а белите ги напускат, се наблюдаваше само през първите години след падането на расовата бариера, това беше един вид паническа реакция. Така някои бивши бели квартали като Хилброу или Йовил станаха на практика напълно черни. Но когато се огледат жилищните райони на средната класа, се оформя една по-различна картина: в квартала, където например живея аз, населението е интегрирано както социално, така и икономически. Като цяло разбира се расовото разделение все още продължава на много места под формата на неравномерно разпределение на благосъстоянието, и това пречи на една реална интеграция.

Регрес в образованието

Как бихте определили промените, които донесе със себе си краят на апартейда?

Първото – макар че това може би ще прозвучи банално за вашите уши – е фактът, че ние живеем в един демократичен ред. В една система, в която всички граждани имат право и достъп до принципни неща като свобода на движение, разбира се в проблематичните граници, които съществуват както и преди в едно общество като нашето. Въпреки всички тези недостатъци – усещането, че човек живее в демокрация, е великолепно.

Вътре в обществото могат да бъдат открити донякъде удивителни динамики, например отварянето на всички онези културни форми, които се обръщат към една по-широка публика. Ако погледнете пресата, музиката, популярната култура или телевизионните програми, то всичко това е наистина израз на цялото население на Южна Африка и в тази област има много интересни, изключително творчески развития.

От друга страна, това, което ме изненадва, е неспособността да се доведе училищната система до едно по-добро състояние със съответната бързина. Разбира се, че това е свързано с проблема, за който говорих в началото: добрите училища бяха в белите жилищни райони, а училищата за черни бяха по принцип лоши – в това отношение съществуваше ясна сегрегация, а освен това трябва да си припомним, че системата беше разделена според етническите подгрупи. Съществуваха значи не само две, а поне десетина различни училищни системи, които сега трябва да бъдат интегрирани. Това наистина не е лесно, но и правителството не вложи достатъчно усилия и средства в тази посока. Ужасно е, че деца, които вече са родени при демократичната система, все още трябва да минават през тази стара училищна система; че има ученици, които нямат дори библиотека в училището си. Това е непростимо. Образователната система според мен трябва да бъде национален приоритет, но изглежда, че правителството не вижда нещата по този начин.

А как изглежда културния климат?

Естествено, най-значителната промяна тук беше преходът от една култура на опозицията към култура … към една култура на израза, може би е най-добре да се каже така. Мнозина интелектуалци и изобщо хора на културата имаха проблеми с това, особено в началото. По времето на апартейда те имаха тези предварително готови гледни точки – човек беше за системата или срещу нея. Изведнъж всички се оказаха оставени сами на себе си, трябваше да търсят собствени позиции; а това може да се окаже един доста ужасяващ опит.

В Германия се говори много за така наречения „роман на промяната“. Има ли някакъв подобен феномен – или фантом – в южноафриканската литература?

Разбира се много хора – и особено ония, които се занимават с продажба на литература – търсят една специфична „пост-апартейд-литература“. Но поне авторите, които са ми познати, не могат да бъдат напъхани в едно подобно чекмедже; един писател просто не функционира по този начин. Разбира се, с края на апартейда ние преживяхме една историческа промяна и оттогава насам се промениха много неща. Но за да може човек да разбере какво се случва днес и как ще се оформи бъдещето, човек трябва също да познава и разбира миналото – и то още от времето далеч преди началото на апартейда.

От друга страна от известно време насам има една литература, която е по-скоро развлекателна, отколкото социално ангажирана. Много криминални романи, а също романтични любовни истории – просто литературата, която възниква в едно нормално общество. Лично аз се надявам, че обществено ангажираната литература няма да изчезне просто така; мисля, че това е една важна и увлекателна традиция. И все пак е хубаво, че авторите вече си позволяват тази нова свобода. Това е признак на нормалност.

За какво се дискутира в момента сред интелектуалните южноафрикански кръгове?

Както и преди на преден план стоят социалните въпроси; например расистките атаки срещу имигрантите от Зимбабве, които се случиха през пролетта – те занимаваха хората много дълго време. Освен това те наблюдават със загриженост все по-агресивните и отчасти свързани със заплахи за насилие конфликти вътре в Африканския Национален Конгрес. Но има и чисто културно специфични теми, като например огромното разрастване на лириката. Много млади хора се обръщат към нея, особено под формата на пърформанс-поезия.

В областта на литературата централен проблем е липсващото образование. Може би с това може да се обясни факта, че през последните 15 години не се появиха толкова много млади черни писатели, колкото бяха очаквани. От една страна литературното творчество може да се развие само с големи трудности, ако то не е подплатено от солидна читателска култура. От друга страна вероятно множество млади чернокожи, които са притежавали писателски талант, са се ориентирали към други професии. Тези хора нерядко имат изключително беден произход; тогава без съмнение е разбираемо, когато те изберат кариера като юристи, рекламни специалисти или журналисти – все професии, които имат по-високо обществено и икономическо реноме от писането на романи.

Липса на интелектуалци

Наистина ли престижа на хората от литературните кръгове е толкова нисък в Южна Африка?

Разбира се, интелектуалците и хората на културата в Африка се нуждаят от широка база на собствения си континент, но човек трябва да се запита в какво точно се състои първопричината на този проблем. Както и преди, голяма част от абсолвентите на университетите напускат африканските страни, а и множество хора на литературата живеят в чужбина. Преди няколко години бях поканен на един литературен фестивал в Мали: от около тридесетте писатели, които участваха в него, в Африка живееха точно трима. Но това е лудост. Разбира се тези автори все още пишат за страните, от които произхождат, но те не присъстват в собствената си култура. За това е необходим един непосредствен, ежедневен, жив обмен. В това отношение културният ландшафт на Африка трябва още много да се променя.

Интервюто води Ангела Шадер

Източник

ИВАН ВЛАДИСЛАВИЧ

Иван Владиславич е южноафрикански писател от хърватски произход. Той живее в Йоханесбург, където работи и като редактор.

Замразеният скандал

Автор: Марк Данер

1.

Скандалът е нашата бързо развиваща се индустрия. Разкриването на някакви закононарушения води не до определено разследване, наказание и изясняване, а до повече скандал. Постоянен скандал. Замразен скандал. Оръжията за масово унищожение, които се оказаха несъществуващи. Мъченията на затворници, които си остават затворници завинаги. Уволненията на прокурори, които биват разследвани до безкрайност. Тези и други замразени скандали се увеличават като метастази, разклоняват се, саморазпространяват се, задръстват шоутата по кабелните телевизии, блогосферата и книжарниците. Възбуждащата история, която никога не свършва, безкрайното чесане на езиците, което никога не престава, подаръкът, който не престава да бъде даряван: онова, което е неразрушимо, неразрешимо, ненаказуемо, е прекалено ценно, за да не бъде превърнато в източник на печалба. Скандалът, непрочистен и неразрешен, надхвърля политическата реалност, за да се превърне в комерсиален факт.

Ние си спомняме, мнозина от нас, и едно по-различно време. Колкото и цинично да гледаме към политическото си минало, именно там ние откриваме нашия политически Еден: Виетнам и неговото решение; Уотъргейт – кулминацията на едно по-различно време на скандали – време, което приключи една война и свали един президент. Разглеждани ретроспективно, тези събития се развиват с ясната логика на утопична мечта. Първо, разкритие: безстрашни журналисти, разкриващи крещящите, нееднократни престъпления на администрацията на Никсън. След това разследване: не само от страна на пресата – защото тя беше само предшественик, необходима предпоставка – а от страна на Конгреса и съдилищата. Разследване, следователно, от страна на държавата, функциониращо чрез нейните институции, за да пресъздаде историята на една мрачна истина, която гражданите могат да приемат. И накрая обяснение: раздаване на присъди, политици в белезници, водени към затвора, оргия на публично разкаяние. Прогонване на срама, прочистване на политическата система и завръщане към състояние, колкото и несъвършено, на обществено благополучие.

Това е мит, разбира се, но един очарователен мит. Той се основава на представи за властта, пресата и хората, които отговарят на нашия колективен копнеж – за справедливост, за героизъм, за доброто, присъщо на един народ, който, веднъж предупреден за закононарушение, настоява за неговото коригиране. Пречката пред това естествено себепречистване на нашия политически живот може да бъде единствено в невежеството на хората. Защото ако те знаят, но корупцията и скандалите продължават – е, как тогава може народът да бъде добър? Онова, което липсва в такъв случай – така настоява митът – е яснота, разкриване. Липсват портиерите на нашето невежество, чието задължение е да премахнат завесата пред скандала и да покажат на хората всичко, поставяйки по такъв начин държавата на пътя към неумолимата справедливост. Информацията е всичко. Информацията, заедно с естественото чувство на хората за доброто и правилното, води до изкупление и неизбежно прочистване на обществото.

Колкото и упорито митотворците на нашето общество – и особено журналистите, които в края на краищата са звездите в тази идеализирана драма – да се придържат към този щастлив сценарий, скорошната ни история не беше особено щедра към него. Защото той се основава на една представа за журналистите и журнализма, която, да го кажем меко, е леко остаряла. Журналистите като безкористни търсачи на истината, защитници на съвестта на обществото: ако тази щастлива представа изобщо някога е била вярна, дори по времето на Уотъргейт, то днес тя има само малко прилика с продаващия скандали свят на кабелни новини и говорилни, за които скандалът, колкото по-гнусен, толкова по-добър, предоставя огромните и сложни повествования, които са сърцето и душата на 24-часовия цикъл на новините. Както първата война в Персийския залив създаде CNN, така и нацупените устни на Моника Левински създадоха Fox News.

Скандалите – толкова по-добри, колкото по-сложни и по-богати са сюжетните им линии, преди всичко трябва да продължават. Скандалите доставят храната за щастлива конфронтация, за вербалните удари и парирания – а именно това е нещото, което телевизията, една ужасна медия що се отнася до предаването на информация от каквато и да било сложност, върши най-добре и най-евтино. Скандалите доставят под-сюжети, второстепенни характери и продължения. Те предлагат на пост-уотъргейтския, с висок профил, добре фризиран, колега-на-силните, журналистически герой от наше време, истинското място на действие за неговото изкуство – телевизионното студио.

Това изкуство разчита на, или поне живее от, скандала. Скандалът свидетелствува за успех. Скандалът показва, че си върши работата. Скандалът може да бъде преразказван, дебатиран, фотографиран, от първоначалното изтичане на информация до постоянен ход, до гледане на дело, процес, апелиране на присъда. Скандалът предлага безконечен поток от онова, което този бизнес уж би трябвало да доставя: новини. От вида: какво ново? Скандалът носи сърцебиене, сдържане на дъха, възбуда от типа „спрете всички преси“, той ни позволява да видим в какъв западнал свят Боговете на Великите Събитя най-после са слезли, за да се намесят. Скандалът представлява движение, доловимото пукане на леда. И все пак всичко това е илюзия, защото под бързо движещия се влак на безвкусно раздуваните „последни новини“, под спираловидно въртящите се фантасмагории на скандала, лежи просто една ужасяваща неподвижност. Всичко се променя – и нищо не го прави.

2.

Това не е информация, това е политика. Ако има нещо, което да сме научили през последното десетилетие, то е, че „хората“, този превъзнасян склад на общественото добро – „хората винаги откриват всичко“ – че хората всъщност са готови и способни да понасят страшно много. Те четат, гледат телевизия, проклинат всичко и се обръщат към вечерята си. Благодарение на ефективността на нашето скандално време ние знаем по-добре от всякога какво може да понася обществото. „Вие демонстрирахте независимост, похвална независимост по някои въпроси“, каза Барак Обама на Джон Маккейн в техния трети телевизионен дебат – „например по въпроса за мъченията“. Мъчението се превърна през тези последни години от отвратително военно престъпление в „ключов въпрос“. От нещо забранено чрез международни договори и осъждано от националното право то стана … нещо, за което може да се дебатира. Нещо, при което човек може да се намира на която и да било от двете страни. Нещо, което ние можем да понасяме.

Историята за това как се случи това е дълга и сложна, но едно е ясно: то се случи не поради липса на разкрития. Скандалът с Абу Граиб избухна през пролетта на 2004. Образите на Закачуления Мъж, Мъжът с Нашийник, Мъжът Нападнат от Куче – всички те бързо се превърнаха в „икони“, материал за новогодишните обозрения на събитията от годината и избелели стенописи из малките градчета в Близкия Изток. Този първи и последен случай, в който мъченията станаха жив, плодотворен скандал – когато мъчението се появи, благодарение на фотографиите, под формата на онзи най-ценен от всички продукти: телевизуален скандал – дойде и си отиде през пролетта и лятото на 2004, оставяйки след себе си богата жътва от бързо остаряващи образи и документи. Тези документи – много стотици страници, които разказват с много и прецизни детайли историята за това как служителите на Съединените Американски Щати, от президента до всички по-надолу, са стигнали дотам след атаките от 11 септември да наредят на американците да използват мъчения – бяха бързо публикувани от журналисти и писатели, включително и от мен, които без съмнение очакваха, че разследващите комитети, представяните по телевизията процеси и затворническите присъди ще ги последват много скоро.

В този случай разследванията действително се появиха, десетина или повече от тях – и самото им множество беше начинът, по който историята беше превърната от шокиращо престъпление в постоянни новини, след това в по-малка история, а още по-късно, накрая – и в „ключов въпрос“. За една шепа злополучни войници – най-дребните от дребните риби – нямаше истински обвинения, нито пък образи на високопоставени политици с белезници на ръцете. Разпространителите на информацията, които бяха рискували кариерите си, за да направят документите публично достояние, сигурно са били дълбоко разочаровани. Защото именно те, както изглежда, бяха извършили едно от най-знаковите престъпления на тази ера: непредпазлив идеализъм. В Гуантанамо, по „тъмните места“, в различни известни и неизвестни места по света, мъченията продължиха, докато бяха изследвани и превърнати чрез неизбежния юридически пропуск в закон вътре в страната. Само съдилищата, от време на време, изглежда бяха на по-различно мнение. И през цялото това време историята с мъченията беше добре представяна, най-вече във вестниците – защото след този първоначален изблик на фотографии, които бързо се превърнаха в клише, не последва нищо достатъчно сочно, за да може да издигне историята до златното ниво нетелевизуалното – и тя продължи да бъде представяна дори когато си проправи път през сложния и мистериозен трансформационен процес, чрез който едно военно престъпление се превърна в „ключов въпрос“.

3.

Но кои бележки за скандала биха могли да бъдат пълни, без да се спомене главният скандал на нашето време, Войната? Използването на главна буква тук няма за цел да обозначи серия от определени събития – определени хора, биващи разрязвани или взривявани в резултат на определени насилствени действия в едно определено време – а една умонагласа. Заплахата се превръща не само в политически щит, но и в нещо, което в края на краищата се оказва значително по-опасно: източник на бездънно самооправдание. Опасното е не това, че нашите водачи поддържат до безкрайност собствената си правота, а това, че те наистина го вярват. Джордж Буш, както обясни на света в една гордо подчертана фраза, е бил прероден като „военен президент“.

Джордж Оруел още отдавна беше наблюдавал тези основания, в продължение на дълго време, по най-известен начин в 1984 – във формата на вечната война между Истазия, Евразия и Океания:

„ако съдим по стандартите на предишните войни, това е просто мошеничество. Тя е като битките между някои преживни животни, чиито рога са разположени по такъв начин, че те не са в състояние да се наранят взаимно. Но макар и нереална, тя не е безсмислена… Тя помага да се запази специалната умствена атмосфера, от която се нуждае едно йерархично общество.

Войните са безкрайно ценни за онзи, които седят по върховете на „йерархични общества“, защото те предоставят една всеобхватна обосновка за властта и нейното разширяване, докато същевременно задавят въпросите, не на последно място чрез ограничаване на информацията, на която трябва да се основават тези въпроси. Войната срещу Терора, разбира се, беше далеч от безкръвна, въплъщавайки се в минимум две „реални“ войни – в Афганистан и Ирак – както и в множество различно амбициозни секретни операции, проведени „от тъмната страна“. И все пак, неограничена във време и пространство, каквато тя е, Войната срещу Терора се приближи толкова до оруелската въображаема война, колкото в момента ние сме способни. Или би го направила, ако в хода си войната не беше предизвикала своя собствен замразен скандал.

4.

Как историята ще избере да обясни една война, започната, за да се освободи света от някакви оръжия за масово унищожение, които се оказаха несъществуващи? Това е един мъчителен въпрос. Ще получи ли войната в Ирак място на исторически куриоз, заедно с Гуановата война от 19 или Футболната война[281] от 20 век? И доколко ще се интересуват потомците ни от реакцията на нашата демократична държава: разследванията, които, подобно на динозаври, бавно надигащи се от калта, се задвижиха също толкова бавно и после, след години на тромави усилия – стотици часове на свидетелски показания, хиляди разследвани документи – в края на краищата разкриха … какво разкриха всъщност?

Законът за Замразения Скандал означава, че случаят трябва да остане отворен завинаги. Завинаги „предполагаем“. Храна за още хиляди разследващи репортажи и хиляди разкрития, които разкриват само онова, което ние вече знаем. Чувате ли как се въртят клелата на скандала? Това е музиката на нашето време.

Източник

МАРК ДАНЕР

Марк Данер е дългогодишен сътрудник на списанието The New Yorker и професор по журналистика в Университета Бъркли, Калифорния.

Коментари (5)

- 15-11-2008|Unregistered|Златко

Дали ще има хора, които, четейки този текст, ще си кажат „Абе к‘во ме интересува Америка?“ и ще превключат към последните новини около последния български скандал?

От секцията „Казвам ти, дъще - сещай се, снахо!“

Цитат

- 18-11-2008|Unregistered|Гост

Американците избраха президент с име Барак Хюсеин Обама... Да очакваш някой да прави аналогии между американската действителност и българската, или както по-рано тук да се правят аналогии между китайският икономически възход и американският от 19 и 20 век е несериозно... Много несериозно.

Цитат

- 18-11-2008|Unregistered|Златко  - Re:

Гост писа:

Американците избраха президент с име Барак Хюсеин Обама... Да очакваш някой да прави аналогии между американската действителност и българската, или както по-рано тук да се правят аналогии между китайският икономически възход и американският от 19 и 20 век е несериозно... Много несериозно.

Интересно тогава защо го правят толкова много хора. Или вие сте самотният едноок сред слепите, уважаеми?

Цитат

- 19-11-2008|Unregistered|Цончо

Американската история, от своето начало - създаването на независими едни от други територии с коренно различни амбиции (полу-зависими до време от британската корона), след това развихрянето на американската лудост по "свободата", Джон Лок, Томас Пейн и founding fathers, написването на Декларацията за независимост, с общочовешките й принципи и после създаването на "хладнокръвната" Конституция, с нейните "проверки и баланси", политическият процес в Америка - федерализмът на Хамилтън и Вашингтон, републиканизмът на Джеферсън и демократизма на Джаксън, приемането на Bill of Rights и постоянните борби за еманципация - от тази на жените до тази на чернокожите, поредицата от икономически кризи и финансови паники, които съпъстват икономическия растеж на страната, всичко това НЕ съществува в историята на Китай. Аналогия може да се прави само по екплоатацията на хората - в Америка - черните и ирландците, в Китай - народа. Дори една такава срамна страница като робството е един от най-мощните двигатели на Америкаската история - щото борбите за и против робството оформят в голяма степен икономическото развитие на САЩ през първите, ключови за бъдещето им, десетилетия - за справка - търговския, индустриален Север и аграрния Юг. Американската история е история на несъгласието, противопоставянето и най-накрая разума... За бъдещето - не знам. Политическият и социален деспотизъм в Китай, както и българският морален релативизъм не могат да бъдат поставяни на едно с Американския...

Статията е интересна, обосновано критична, но се отнася до Америка. За България има достатъчно добри анализи, един от които - за соколите и лешоядите- бе публикуван тук и с право стои сред най-четените текстове.

Цитат

- 19-11-2008|Unregistered|Златко  - Има и други ...

Не са само тия различията, има и още по-очевидни: Китай например се намира в Азия, а Америка – в Америка. И сравнението между двете страни изобщо не се опитва да ги приравни, а просто да направи очевиден един извод, който много хора виждат като повече от очевиден: Китай е най-бързо развиващата се голяма икономика в момента, точно както е била Америка преди около сто години, от което се прави (действително спекулативното) заключение, че вероятно ни очаква един „китайски“, или поне „азиатски“ век, също като онзи зад нас, който много хора са склонни да описват като „американски“. За това, и само за това, става дума в „От Мао до ау!“, ако правилно съм разбрал за коя статия става дума.

А сега за сравненията между България и Америка. Отново не става дума за някакви общи приказки, а за съвсем конкретно сравнение между медийния климат там и у нас. Напълно е възможно от разстояние да виждам нещата погрешно, но все пак ми се струва, че в България царува същата безогледна търговия със скандала, каквато е и описваната от американския автор тук история. Безкрайните, неокончаеми, препълващи медийното пространство скандални истории, непрекъснатото подхранване на една ненаситна публика, която не може и не може да намери края на собствения си апетит за поредното скандалче, поредната мръсотийка; това „голямо плюскане“ на скандални новини, което води до всичко друго, но не и до някакъв вид забележимо действие, някакво пречистване на обществения климат... За Америка ли говорим тук или за България?

Съседства

Автор: Орхан Памук

Нищо не ми доставя такова удоволствие като това да грабна две или три нови културни списания, да отида в кабинета си и да започна да чета. Но какво очаквам като читател? За мен културните издания оформят едно пространство, в което културата се съпротивява. Или би трябвало да се съпротивява. Намирам много смущаващо, когато културните издания се опитват да се конкурират с – и са повлияни от – езика и интересите на водещите медии. Културните издания би трябвало да отхвърлят темите, предлагани от големите медии и вместо това да настояват да се занимават със собствените си теми, със собствените си грижи. Понякога езикът на големите медии ни харесва; понякога таблоидите грабват вниманието ни, което може да ни харесва. Въпреки това културните издания не би трябвало да се занимават с темите, разглеждани от големите вестници и телевизията, които се обръщат към една голяма аудитория. За нещастие, именно това е развитието, което ние сме принудени да следваме през последните няколко години, особено при някои от по-значителните културни издания. За да привлекат интереса на читателите, те също се занимават с темите, които са повдигнати, изследвани и разпространявани от големите медии. Може би, правейки това, те дори привличат известен интерес – временно. Но в дългосрочен план те просто стават като големите медии. Онова, което искам да видя, когато отварям тези издания, са именно нещата, които не мога да намеря никъде другаде.

Друга моя грижа при четенето на културни издания е това, че те се намират прекалено много под влиянието на англосаксонския свят. Културните издания би трябвало да комуникират много по-тясно с други култури, по-близки култури, както и с културата, вътре в която се намират и към която се обръщат. Те биха могли да се противопоставят на общите тенденции на културната индустрия; те могат и би трябвало да посочват други пътища, алтернативи срещу хегемонията на англо-американската култура.

Ние сме тук, за да говорим за „съседства“, едно понятие, което за Турция би трябвало да включва Европейския Съюз. Ние обаче още не сме се превърнали в пълноценен съсед на ЕС. Нещо повече, сред съседските страни ние имаме сравнително добри отношения единствено с Гърция. Ние се подобряваме, но не можем да твърдим, че имаме добри отношения със съседите си. Вместо това ние се намираме в постоянен конфликт с тях. Може да се каже, че решаваме проблемите си с европейските съседи просто за да влезем в ЕС.

„Добросъседските отношения“ обикновено се разглеждат като нещо добро само по себе си. Да, на тази среща ние можем да величаем, празнуваме и вярваме в добросъседското поведение; това със сигурност е нещо хубаво. За международния мир съседството е важно понятие и добрите съседски отношения са необходими. Но аз все пак бих искал да поставя под въпрос едно разбиране за съседството, което е здраво установено в нашата култура и предавано на поколенията чрез мъдри пословици и поговорки.

Да, Турция трябва да се разбира добре със съседите си. Но в този културен контекст аз имам някои проблеми със съседството, както може би ги имате и вие. За мен, да живея в един модерен град по същество означава да живея без напрежението, което идва от това, че имам съседи. Съседът е личност, която би трябвало да обичаме и която – ако не го правим – донася за нас, проследява ни, изобличава грешките в нашето държание и поведение. Доминантният дискурс в нашата култура, която твърди, че човек трябва да се разбира със съседите си, е определян до голяма степен от необходимостта да се приспособяваме към съседите си (нека да се разбираме с него или нея, за да не доносничи за нас). Този дискурс ни кара да смятаме, че това е разумното нещо, което трябва да правим.

Модерността, или копнежа по бягството от провинциалното, до известна степен представлява едно желание да се избягва съседа, да се избягват шпиониращите и контролиращи очи на общността.

В международните отношения аз наистина намирам, че съседството е важно понятие. Аз го ценя високо. И мисля, че Турция трябва да се разбира със съседите си. Но онези от нас, които живеят в големи градове, трябва да се радват, за разлика от жителите на малки градчета, че са свободни от съседите си. Разбира се, от време на време ние чукаме на вратата на съседите – когато ни се свърши кафето например. Колкото и приятно да е това, същевременно то означава, че ние отваряме вратата си за контролиращите механизми на обществото.

В турския език съществува поговорката, че „съседът знае какво чувства съседа“. Тук ние мислим за съседа като за някого, който непрестанно проверява другия, който го наглежда, който разказва на другите за разликите, които наблюдава, записва ги в тефтерче и ги запазва, за да може да ги използва отново в някой труден момент. В основата на това лежи обичаят от Османското общество, в което държавата възлагаше на общността задачата да се открие виновника за някое престъпление; където представителят на държавната власт не можеше да проникне в общността, по начина, който познаваме от западната култура и литература; където съществуваше една култура на общността, при която всеки беше полицай и доносник; където общностите бяха трансформирани от Османското общество (което придаваше голяма важност на системата на миллета[282]) в обкръжения, в които всеки следи всекиго. Оттук идва произходът на понятието „съседство“ – едно понятие, което ние ценим високо дори и днес. Ние турците възхваляваме понятието за „добросъседски отношения“, ние много внимаваме да се разбираме добре със съседите си. Важно е обаче да се отбележи, че поради колективното общество това едновременно означава да се разбираме добре и с държавата, с полицията, с армията. Заради съседите, заради загрижеността от въпроса: „А какво ще кажат съседите?“ всеки от нас потиска своите спорни мисли, несъгласието си, запазвайки го за самия себе си.

Нека обичаме съседите си, нека обичаме Гърция, Иран, Сирия. Нека влезем в ЕС и да живеем в мир. Но нека не изоставяме собствените си мисли, собствената идентичност, собствената личност само защото се безпокоим от това „какво ще кажат съседите“, само защото трябвало да се разбираме добре със съседите си.

Културните издания обикновено се обръщат към най-зрелите и изтънчени хора в обществото, ония с най-високо образование и приходи. Културата на съседството, от друга страна, е понятие, което обслужва нуждите на хора, които не могат да оцелеят сами в модерния град, които се нуждаят от морала, дори от културната и религиозна поддръжка на съседите си, за да могат да се задържат в модерното градско обкръжение. Разбира се, ние трябва да сме в добри отношения със съседите си, но нека не жертваме заради това своите мисли, своите противоречиви идеи. Когато родителите ни се карат вкъщи, може би е добре да ги предупредим: „Шт, шт, какво ще си помислят съседите?“, но страхът от съседа може да ни накара да се откажем от идеите си и да започнем да мислим като всички останали. За да се върнем там, откъдето започнах, онова, което очакваме от културните издания, е те да не ни водят до мислене, подчинено на съгласието с останалите.

Аз очаквам от тази конференция, както и от влизането на Турция в Европейския Съюз, да се развиват по такъв начин. Всеки от нас трябва да мисли малко по-различно; ние не трябва да приличаме едни на други; трябва да се гордеем от съседските си различия, а не от приликите си. Нашите съседи не трябва да обсъждат нашата различност. Това е светът, който си желаем. И това е причината, поради която понятието за съседство се намира в заглавието на тази среща: защото ние желаем да живеем в един свят на разнообразие.

Орхан Памук държа тази реч по време на откриването на осемнадесетата Европейска Среща на Културните Издания в Истанбул от 4 до 7 ноември 2005 г.

Източник

ОРХАН ПАМУК

Орхан Памук е един от най-значителните съвременни турски автори и носител на Нобеловата награда за литература за 2006 г.

Коментари (7)

- 20-12-2009|Artemida

Първо - Кой е Орхан Памук и кой беше чувал за него преди да го направят Нобелов лауреат?/Само не ме пращайте в Уикипедия/ Много ми е любопитно как и защо той стана такъв? Ако някой може да ме светне - моля. Кое беше лобито, което го подкрепи? Само не ми казвайте, че е много велик писател.

Второ - Защо съседи на Турция са само Гърция, Иран и Сирия... Всъщност факт е, че Европейската част на Турция е българска. Айде нема нужда да спорим за това. Никой не може да ме убеди в противното. Да не споменавам гаврата с Константинопол...

Трето - от къде на къде Турция ще става член на ЕС. Това си го обяснявам единствено с някакво изнудване на Европа от страна на Турция . Всеизвестен е турския аскер и американските ракети на турска територия. Както и милионното турско население заляло Европа след ултиматума на не знам си кой турски министър-председател, който казал " ОК, разположете НАТО-вските ракети, но си отворете границите за турски емигранти".

И четвърто - не мога да понасям хора, които си присвояват /или купуват/ привилегията да се наричат културен елит на нацията.

Сигурно има и още, но ще спра до тук, че неам нерви /както се пееше в една песен/.

Цитат

- 20-12-2009|Златко

Ами отиди в New York Times и направи търсене с името Орхан Памук, за да се ориентираш малко от кои години и в какви измерения започва интереса към него на Запад. Това, че самата ти си чула за него едва наскоро, не може да бъде мяра, защото тя изхожда от незнание. И изобщо, защо така все с рогата, и все с невежеството напред? Разбирам, че вече си избрала ролята на "опозиция срещу всичко" на тоя сайт, но когато в края на краищата единственият резултат от това е, че се циментираш в едно българско "няма пък!", то по-добре да го спирам тоя сайт тогава (или поне ти не го чети, защо ти са всички тия празни приказки?). Каква полза от някакви си напъни за разговор и взаимно обогатяване, които се сблъскват единствено с единопълченски манталитет: "каквото ще да става, оттук няма да минете, точка!"

http://topics.nytimes.com/top/reference/ timestopics/people/p/orhan_pamuk/index.html? s=oldest&

Цитат

- 20-12-2009|Artemida

Не е вярно, че съм опозиция на всичко в този сайт. Сайта си е много готин. Има много хубави, трогателно-чувствени текстове, има и много образователни, философски и политически текстове, които когато имам време чета с голям интерес. Всичко си е много разнообразно и готино. Но не виждам нищо лошо в това да си имам някакво мое виждане по някои проблеми, засегнати в текстовете. Освен това не се "напъвам" да разговарям с никого. По-принцип даже не очаквам реакции на моите драсканици. Моля ви не спирайте сайта! Ако за вас е много фатално - ще спра да драскам -хахахаха. Обещавам.

Цитат

- 20-12-2009|Златко

Виж, Артемида, напоследък нещо все в лични разговори се заплитам, предполагам, че не един или двама от хората тук се чувстват отегчени от това. Единственото, за което бих искал да те помоля е да избягваш механичните, инстинктивни реакции. Имам пред вид неща от рода на „турците/гърците са тъпи“ или „аз не знам за това или онова, следователно то е маловажно“. Вече ти казах, че импулсивността ти не ми е неприятна – ок, младо същество, дал Господ енергия, всичко си е наред – само не бързай толкова много, моля те. Ако останеш тук по-дълго време, нещата ще започнат да ти въздействат от само себе си – това му е работата на знанието, то променя всички ни, без да усетим как го прави – но просто трябва да имаш търпението и добрата воля да допускаш нещата вътре в себе си, а не да ги прогонваш още при първата среща, защото в училище са те учили нещо друго. Това е всичко, останалото е чудесно и аз нямам абсолютно никакъв проблем с твоето присъствие, честно!

Цитат

- 17-05-2010|maria

Аз съм една безотговорна читателка, която чете без оглед на това защо и кой е направил писателя известен - сядам и очаквам среща с текста и с автора; влагам колкото мога енергията си вм това - кога повече, кога :( и ако срещата се състои - щастлива съм. Това вероятно има отношение към личността ми, културата и т.н., но не мисля, че то е изчислимо, а и мисля че претенцията за изчисляването му е някак подвеждаща и неподобаваща на благородното изкуство на търсене на истината - четене&писане.

А Памук е един такъв разказвач и сладкодумник (и източен и западен :)- и в най-черни времена идва, сяда срещу мен и поспира и никога не ми засича времето като "професионален" аналитик

Цитат

- 17-05-2010|maria

И още - чувствам се прекрасно в този сайт. Поздравявам всички съ-сайтци :)

Цитат

- 01-08-2011|Кръстина

Мн интересна статия, мн впечатляващи акценти, не се бях замисляла за тях, блг за провокацията:)

Декември 2008

Естетика на мълчанието

Автор: Сюзън Зонтаг

I

Всяка ера трябва да изобрети отново проекта на „духовността“ за себе си. (Духовност = планове, терминологии, идеи за поведение, насочено към разрешаване на болезнени исторически противоречия, присъщи на човешката ситуация, към завършване на човешкото съзнание, към трансцендентност.)

В модерната ера, една от най-активните метафори за духовния проект е „изкуство“. Дейностите на художника, музиканта, поета, танцьора и т. н., след като веднъж бяха групирани под това общо название (едно сравнително ново развитие), се оказаха особено подходящо място, на което да се поставят формалните драми, затормозяващи съзнанието; всяко индивидуално произведение на изкуството бидейки една повече или по-малко умела парадигма за регулиране или помиряване на тези противоречия. Разбира се, мястото се нуждае от постоянно подновяване. Каквато и цел да се постави пред изкуството, тя евентуално се оказва ограничителна, сравнена с най-широките цели на съзнанието. Изкуството, самото то един вид мистификация, е подложено на серия от кризи на демистификацията; по-старите артистични цели биват нападани и, привидно, заменени; остарелите карти на съзнанието биват начертани отново. Но онова, което снабдява всички тези кризи с енергия – една споделяна енергия, така да се каже – е самото обединение на множество много различни дейности в един общ род. В момента, в който започне да съществува „изкуството“, започва и модерния период на изкуството. Оттам нататък всяка от дейностите, обединени в него, се превръща в дълбоко проблематична дейност, всяка от чиито процедури и, в края на краищата, самото право на съществуване на която, могат да бъдат поставени под въпрос.

Проследявайки повишаването на изкуствата в „изкуство“, човек открива водещия мит относно изкуството, този за „абсолютността“ на дейността на артиста. В своята първа, по-малко обмислена версия, този мит разглежда изкуството като израз на човешкото съзнание – едно съзнание, опитващо се да опознае самото себе си. (Критическите принципи, създадени от този мит, бяха лесни за достигане: някои изрази бяха по-завършени, по-облагородяващи, по-информативни, по-богати от други). По-късната версия на мита постулира едно по-сложно, трагическо отношение на изкуството към съзнанието. Отричайки, че изкуството е просто израз, по-новият мит, нашият, по-скоро отнася изкуството към нуждата на мисълта от самоотчуждение. Изкуството вече не бива разбирано като съзнание, което се изразява и, имплицитно, се самоутвърждава. Изкуството не е съзнанието само по себе си, а по-скоро неговата противоотрова – произтичаща от вътрешността на самото съзнание. (Критическите принципи, породени от този мит, бяха много по-трудни за достигане).

По-новият мит, водещ началото си от пост-психологическата концепция за съзнанието, разполага вътре в дейността на изкуството много от парадоксите, замесени в постигането на едно абсолютно състояние такова, каквото то е описвано от великите религиозни мистици. Както дейността на мистика трябва да завърши във via negativa, една теология за отсъствието на Бога, един копнеж по неяснотата на непознаваемостта отвъд познание, и по мълчанието отвъд речта, така и изкуството трябва да клони към анти-изкуство, към елиминация на „предмета“ („обекта“, „образа“), към замяната на намерението от случайност, към търсенето на мълчание.

В ранната, линейна версия на отношението на изкуството към съзнанието, се смяташе, че между „духовната“ цялост на творческите импулси и отвличащата „материалност“ на обикновения живот съществува борба, която поставя толкова много пречки по пътя към автентичната сублимация. Но по-новата версия, в която изкуството е част от една диалектическа сделка със съзнанието, предпоставя един по-дълбок, по-обезсърчаващ конфликт: „духът“, търсещ въплъщение в изкуството, се сблъсква с „материалния“ характер на самото изкуство. Изкуството бива демаскирано като безпричинно, а самата конкретност на средствата на артиста (и, особено в случая с езика, тяхната историчност) се явява като капан. Практикувана в един свят на възприятия от втора ръка, и по-специално объркана от измамността на думите, дейността на артиста е осъдена на посредстване. Изкуството се превръща във враг на артиста, защото то му отрича реализацията и трансцендентността, които той желае.

Следователно изкуството започва да бъде оценявано като нещо, което трябва да бъде отхвърлено. Един нов елемент навлиза в работата на изкуството и става част от нейната структура: апелът (мълчалив или открит) за нейното собствено отменяне – и, в края на краищата, за отменянето на самото изкуство.

II

Сцената се променя в празно помещение.

Рембо отива в Абисиния, за да направи състояние в търговията с роби. Витгенщайн първо избира да преподава в училище, а после груба работа като медицински санитар. Дюшамп се обръща към шахмата. И, подкрепяйки тези образцови отказвания от призвание, всеки от мъжете е обявил, че счита предишните си постижения в поезията, философията или изкуството за нищожни, без никакво значение.

Но изборът на постоянно мълчание не отрича техните предишни работи. Напротив, той придава post factum една допълнителна сила и авторитет на онова, което е било прекъснато; отхвърлянето на работата се превръща в нов източник на нейната валидност, удостоверение за неоспорима сериозност. Тази сериозност се състои в неразглеждането на изкуството (или философията, практикувана като форма на изкуство: Витгенщайн) като нещо, чиято сериозност продължава завинаги, като „цел“, един постоянен носител на духовна амбиция. Истински сериозното отношение е онова, което разглежда изкуството като „средство“ към нещо, което вероятно може да бъде достигнато само чрез изоставянето на изкуството; оценявано по един по-нетърпелив начин, изкуството е един фалшив начин или (по думите на Дада-артиста Жак Ваше) една глупост.

Макар и да не е вече изповед, изкуството е повече от всякога избавление, упражнение по аскетизъм. Чрез него артистът бива пречистен – от самия себе си и, евентуално, от своето изкуство. Артистът (ако не и самото изкуство) все още е ангажиран с напредък към „доброто“. Но преди това доброто на артиста е било владеенето на неговото изкуство. Сега вече се подсказва, че най-висшето добро за артиста е да достигне точката, при която онези цели на превъзходността стават маловажни за него, емоционално и етически, и той се чувства по-задоволен от мълчанието, отколкото от намирането на собствения глас в изкуството. Мълчанието в този смисъл, като приключване, предполага едно настроение на окончателност, противоположно на настроението, информиращо за традиционното сериозно използване на мълчанието от страна на самоуверения традиционен артист: като зона за медитация, подготовка за духовно узряване, едно изпитание, което завършва с получаването на право да се говори. (Валери, Рилке).

Докато е сериозен, артистът е постоянно изкушен да прекъсне диалога, който води с публиката. Мълчанието е най-далечното разширение на това нежелание за комуникация, това колебание относно осъществяването на контакт с публиката, което е водещия мотив на модерното изкуство, с неговата неуморна отдаденост на „новото“ и/или „езотеричното“. Мълчанието е окончателният жест на „не-светскост“ на артиста; чрез мълчанието той се освобождава от раболепната зависимост от света, който се явява като патрон, клиент, публика, антагонист, арбитър и деформатор на неговото изкуство.

Все пак, в това отричане на „обществото“ човек не може да не долови един крайно социален жест. Някои от загатванията за евентуалното освобождение на артиста от необходимостта да практикува призванието си идват от наблюденията на неговите колеги-артисти и сравняването му с тях. Едно образцово решение от този род може да бъде взето само след като артистът е демонстрирал, че притежава гений и е упражнил този гений по един авторитетен начин. След като вече е надминал колегите си, според стандартите, които той приема, за гордостта остава само едно място, където тя може да отиде. Защото, да бъдеш жертва на копнежа по мълчание означава, в един по-нататъшен смисъл, да бъдеш над всички останали. Това предполага, че артистът е притежавал интелекта да зададе повече въпроси от другите хора, както и че той притежава по-силни нерви и по-високи стандарти за превъзходност. (Че артистът може да упорства в разпитването на своето изкуство докато бъде напълно изтощен не подлежи на съмнение. Както пише Рене Шар, „Никоя птица не притежава смелостта да лети в гъсталак от въпроси“).

III

Образцовият избор на мълчанието от страна на модерния артист често бива довеждан до тази точка на окончателно опростяване, така че той буквално замълчава. В по-типичния случай той продължава да говори, но по начин, който публиката му не може да чуе. Най-ценното изкуство в наше време е било възприемано от публиките като движение към мълчанието (или неразбираемостта, или невидимостта и недоловимостта), като отрицание на компетентността на артиста, на неговото отговорно чувство за призвание – и следователно като агресия срещу тях.

Хроничният навик на модерното изкуство да бъде неприятно, провокиращо или разочароващо публиката си може да бъде разглеждан като едно ограничено, изкупително участие в идеала за мълчанието, който беше издигнат като първичен стандарт за сериозност в настоящия момент.

Но това е и една противоречива форма на участие в идеала за мълчанието. Тя е противоречива не само защото артистът все още продължава да произвежда произведения на изкуството, но също и защото изолацията на творбата от нейната публика никога не е продължителна. С хода на времето и намесата на по-нови, по-трудни творби, простъпката на артиста става привлекателна, евентуално легитимна. Гьоте обвини Клайст в това, че пише драмите си за един „невидим театър“. Но с времето невидимият театър става „видим“. Грозното, нехармоничното и нечувствителното стават „красиви“. Историята на изкуството е последователност от успешни простъпки.

Характерната цел на модерното изкуство, да бъде неприемливо за публиката си, може да бъде разглеждана като противоположност на твърдението за неприемливостта за артиста на самото присъствие на публика – в познатия смисъл, като сбор от воайористки наблюдатели. Поне откак Ницше отбеляза в Раждането на трагедията, че една публика от наблюдатели такава, каквато я познаваме ние – присъстващите, които актьорите игнорират – е била непозната на гърците, голяма част от съвременното изкуство изглежда мотивирано от желанието да елиминира публиката, едно начинание, което често представя себе си като опит за елиминиране на „изкуството“ изобщо. (В полза на „живота“?)

Отдаден на идеята, че силата на изкуството е в неговата сила да отрича, окончателното оръжие в непостоянната война на артиста с неговата публика е да се приближава все повече и повече до мълчанието. Усещането за концептуална пропаст между артиста и неговата публика, пространството на липсващия или прекъснат диалог, може също да конституира основанията за едно аскетическо утвърждаване. Самуел Бекет говори за „моята мечта за едно изкуство, което не се дразни от непреодолимата си нищета и е прекалено гордо за фарса на даването и получаването“. Но не може да се отмени една минимална сделка, една минимална размяна на подаръци, точно както няма и талантлив или строг аскетизъм, който да не произвежда някаква печалба (по-скоро отколкото загуба) в способността за удоволствие.

И никоя от агресиите, извършени преднамерено или по недоглеждане от модерните артисти, не е успяла нито да отмени публиката, нито пък да я трансформира в нещо друго. (Една общност, ангажирана в обща дейност?) Те не могат. Докато изкуството се разбира и цени като „абсолютна“ дейност, то ще бъде една отделна, елитистка такава. Елитите предполагат маси. Доколкото най-доброто изкуство определя себе си чрез по същество „жречески“ цели, то предполага и потвърждава съществуването на едно относително пасивно, никога не напълно посветено, воайористко мирянство, което редовно бива привикано, за да гледа, слуша, чете или да чуе – след което бива изпратено обратно.

Най-многото, което артистът може да направи, е да си играе с различните термини в тази ситуация лице в лице с публиката и самия себе си. Да се анализира идеята за мълчанието означава да се анализират неговите различни алтернативи вътре в тази по същество непроменима ситуация.

IV

Колко буквално може да бъде използвана идеята за мълчанието по отношение на изкуството?

Мълчанието съществува като решение – в образцовото самоубийство на артиста (Клайст, Лотреамон), който с това потвърждава, че е отишъл „твърде далеч“; и в такъв модел отрицанията от страна на артиста на неговото призвание, които вече цитирахме.

Мълчанието съществува и като наказание – самонаказание, в образцовата лудост на артиста (Хьолдерлин, Арто), които показват, че самият здрав разум би могъл да бъде цената на преминаването на приетите граници на съзнание; и, разбира се, като различни наказания (вариращи от цензура и физическо разрушение на произведения на изкуството до глоби, изгнание, затвор за автора им), раздавани от „обществото“ заради духовния нонконформизъм на артиста или заради подриването на груповата чувствителност.

Но мълчанието може да съществува и в един буквален смисъл като преживяване на една публика. То може да означава, че наблюдателят не е осъзнал никакъв стимул или че е бил неспособен да изкаже отговор. Но това не може да се случи или да бъде наложено програмно. Неосъзнаването на някакъв стимул, неспособността да се изкаже отговор, може да последва само от една погрешна присъственост от страна на наблюдателя, или от погрешното разбиране на неговите собствени реакции (въведени в заблуждение от ограничаващи идеи относно това какъв би бил „подходящия“ отговор). Но доколкото всяка аудитория се състои от разумни същества в определена ситуация, не може да има нещо такова като изобщо никакъв отговор.

Нито пък мълчанието, в неговия буквален смисъл, може да съществува като свойство на едно произведение на изкуството – дори при творби като готовите обекти на Дюшамп или 4'33" на Кейдж, при които артистът не е направил нищо друго, за да задоволи установените критерии за изкуство, освен да постави обекта в галерия или да разположи представлението на концертна сцена. Няма неутрална повърхност, неутрален разговор, неутрална тема, неутрална форма. Нещо е неутрално само по отношение на нещо друго. (Намерение? Очакване?) Като свойство на произведението на изкуството изобщо, мълчанието може да съществува единствено в един приготвен или не-буквален смисъл. (Казано другояче: ако едно произведение съществува изобщо, то неговото мълчание е само един елемент от него). Вместо сурово или достигнато мълчание човек намира различни движения по посока на един все по-отдалечаващ се хоризонт на мълчанието – движения, които, по определение, никога не могат да бъдат консумирани напълно. Един резултат е вид изкуство, което много хора категоризират пейоративно като тъпо, депресирано, примиренческо, студено. Но тези отрицателни качества съществуват в един контекст на обективното намерение на артиста, което винаги е различимо. Да се култивира метафорическото мълчание, което се предполага от конвенционално безжизнените обекти (както в голяма част от Поп-Арта) и да се конструират „минимални“ форми, които изглежда не притежават емоционален резонанс, са сами по себе си силни, често тонични избори.

И накрая, дори без да се приписват обективни намерения на произведението на изкуството, остава си неизбежната истина за възприятието: положителността на всяко възприятие във всеки негов момент. Както настоява Джон Кейдж: „Няма такова нещо като мълчание. Винаги се случва нещо, което произвежда звук.“ (Кейдж описва как, дори в звукоизолирано помещение, той все пак чувал поне две неща: биенето на сърцето си и пулсирането на кръвта в главата си). По същия начин няма и такова нещо като празно пространство. Докато едно човешко око наблюдава, винаги има нещо за виждане. Да се гледа нещо, което е „празно“ все още означава да се гледа, все още да се вижда нещо – ако и само призраците на собствените очаквания. За да се възприеме някаква пълнота, човек трябва да запази остро усещане за празнотата, която я ограничава; обратно, за да се възприеме празнота, човек трябва да схваща други зони от света като пълни. (В Алиса в огледалния свят, Алиса стига до един магазин „който изглеждаше пълен с всякакви чудновати неща – но най-странното в него беше, че когато тя се вгледаше внимателно в някой от рафтовете, за да разбере какво има на него, точно този рафт беше винаги съвсем празен, макар че другите около него бяха толкова пълни, колкото можеха да издържат.“)

„Мълчанието“ никога не престава да предполага своята противоположност и да изисква нейното присъствие. Точно както не може да има „горе“ без „долу“ или „ляво“ без „дясно“, така и човек трябва да потвърди една околна среда от звук или реч, за да може да разпознае мълчанието. Не само че мълчанието съществува в един свят, пълен с реч и други звуци, но всяко дадено мълчание получава идентичността си като отрязък от време, перфориран от звук. (Така например, голяма част от красотата на мълчанието на Харпо Маркс идва от това, че той е заобиколен от маниакални бъбривци.)

Една истинска празнота, чисто мълчание, не са осъществими – нито концептуално, нито като факт. Дори и само защото произведението на изкуството съществува в един свят, изпълнен с много други неща, артистът произвеждащ мълчание или празнота трябва да произвежда нещо диалектическо: пълна празнота, обогатяваща празнота, резониращо или красноречиво мълчание. Мълчанието си остава, неизбежно, форма на речта (в много случаи, на оплакването или осъждането) и елемент на диалога.

V

Естетическите програми за радикално намаляване на средствата и ефектите в изкуството – включително и окончателното изискване за отричане на самото изкуство – не могат да бъдат приети като чиста истина, не-диалектически. Това не са нито последователни политики за артисти, нито просто враждебни жестове, отправени към публиките. Мълчанието и подобните му идеи (като празнота, смаляване, „нулева степен“) са гранични представи вътре в един сложен набор от употреби; те са водещи понятия на една особена духовна и културна реторика.

Да се опише мълчанието като реторическо понятие е, разбира се, нещо, намиращо се далеч от осъждането на тази реторика като измамническа или неискрена. Истината на митовете никога не е буквална. Митовете на съвременното изкуство могат да бъдат оценени само от гледна точка на разнообразието и плодотворността на тяхното прилагане.

По мое мнение, митовете за мълчанието и празнотата са долу-горе толкова питателни и ценни, колкото човек може да се надява да открие в едно „нездраво“ време – което по необходимост е време, в което „нездрави“ психически състояния доставят енергиите за повечето висши произведения в изкуството днес. В същото време човек не може да отрече патоса на тези митове.

Този патос иде от факта, че идеята за мълчанието позволява по същество само два вида ценно развитие. Или то бива доведено до точката на крайно себе-отрицание (като изкуство), или инак бива практикувано в една форма, която е героично, изобретателно непоследователна.

VI

Изкуството на нашето време е шумно от апели към мълчание.

Един кокетен, дори бодър нихилизъм. Човек разпознава императива на мълчанието, но въпреки това продължава да говори. Откривайки, че няма какво да каже, той търси начин да изкаже това.

Бекет обяви желанието изкуството да отрече всички предишни проекти, защото са разбърквали нещата на „плоскостта на осъществимото“; изкуството да се оттегли, „уморено от дребни подвизи. Уморено от претенцията да бъде способно, че е способно, да върши малко по-добре все онова старо нещо, да върви по-нататък по един отегчителен път.“ Алтернативата е изкуство, състоящо се от „изразяването на това, че няма какво да се изрази, нищо, с което да се изразява, нищо, от което да се изразява, никаква сила да се изразява, никакво желание да се изразява, заедно със задълженията да се изразява.“ Откъде идва това задължение? Самата естетика на желанието за смърт изглежда прави от това желание нещо непоправимо жизнено.

Аполинер казва „J'ai fait des gestes blancs parmi les solitudes[283].“ Но той все пак прави жестове.

Тъй като артистът не може да прегърне мълчанието буквално и да си остане артист, онова, което реториката на мълчанието означава, е една решителност да се извършва неговата дейност по-нечестно, отколкото преди. Един начин се указва от идеята на Бретон за „пълната граница“. Артистът е принуден да се занимава със запълване на периферията на пространството в изкуството, оставяйки централната използваема площ празна. Изкуството става частно, анемично – както се подсказва от заглавието на единствения опит на Дюшамп за правене на кино, Анемично кино, една творба от периода 1924–26. Бекет описва идеята за една „обедняла живопис“ – живопис, която е „автентично безплодна, неспособна на какъвто и да било образ.“ Един от манифестите на Йежи Гротовски за неговата Театрална Лаборатория в Полша се нарича „Молба за беден театър“. Но тези програми за обедняването на изкуството не трябва да бъдат разбирани просто като терористични предупреждения към публиките, а като стратегии за подобряване преживяването на публиката. Представите за мълчание, празнота, смаляване, очертават нови предписания за гледане, слушане и т. н. – по-специално, или за получаване на едно по-непосредствено, сетивно преживяване на изкуството, или за посрещане на произведението на изкуството по един по-съзнателен, концептуален начин.

VII

Помислете за връзката между мандата за намаляване на средствата и ефектите в изкуството, чийто хоризонт е мълчанието, и способността за внимание. Защото, в един от неговите аспекти, изкуството е техника за фокусиране на вниманието, за обучение на способността за внимание. (Докато този аспект на изкуството не е специфичен само за него – цялата човешка околна среда би могла да бъде описана по този начин, като педагогически инструмент – той със сигурност е един особено интензивен аспект на творбите на изкуството). Историята на изкуствата е откриването и формулирането на един репертоар от обекти, върху които да се прахосва внимание; човек би могъл да проследи в точна последователност как окото на изкуството се е носело над нашата среда, „назовавайки“, правейки своя ограничен избор от неща, които след това хората осъзнават като значителни, доставящи удоволствие, сложни обекти. (Както посочи Оскар Уайлд, хората не са виждали мъглите преди поетите и художниците от 19 век да са ги научили как да го правят; и, разбира се, никой не забелязваше особено много от разнообразието и изящността на човешкото лице преди ерата на киното.)

Някога, задачата на артиста изглеждаше проста: да открива нови области и обекти на вниманието. Тази задача е все още признавана, но вече е станала проблематична. Самата способност за внимание вече се намира под въпрос и бива подложена на по-строги стандарти. Както казва Джаспър Джоунс „Вече е нещо голямо да се вижда ясно, защото ние не виждаме нищо ясно.“

Може би качеството на вниманието, което ние успяваме да съсредоточим върху нещо, ще бъде по-високо (по-малко замърсено, по-малко отвлечено), колкото по-малко ни се предлага. Снабден с едно обеднено изкуство, прочистен от мълчанието, човек може би ще бъде тогава в състояние да започне да надминава разочароващата избирателност на вниманието, с неговите неизбежни изкривявания на преживяването. В идеалния случай човек би трябвало да бъде в състояние да обърне внимание на всичко.

Движението е към все пò и по-малко. Но още никога „по-малко“ не се е представяло толкова показно като „повече“.

В светлината на настоящия мит, в който изкуството се стреми да се превърне в „тотално преживяване“, настоявайки за тотално внимание, стратегиите на обедняването и намаляването указват най-екзалтираната амбиция, която изкуството би могло да възприеме. Под онова, което изглежда като усърдна скромност, ако не и немощ, човек може да различи едно енергично светско богохулство: желанието да се постигне напълно освободеното, неизбирателно, тотално съзнание на „Бога“.

VIII

Езикът изглежда като привилегирована метафора за изразяването на опосредствания характер на правенето на изкуство, както и на произведението на изкуството. От една страна, речта е както нематериален медиум (сравнена с, да кажем, образите), така и човешка дейност с очевидно съществен интерес в проекта на трансцендентността, на придвижването отвъд единичното и условното (всички думи са абстракции, само грубо основаващи се на или отнасящи се към конкретни частности). Но, от друга страна, езикът е най-нечистият, най-замърсеният, най-изтощеният от всички материали, от които се прави изкуство.

Този двойнствен характер на езика – неговата абстрактност и неговата „падналост“ в историята – могат да служат като миниатюра на нещастния характер на изкуствата днес. Изкуството се намира толкова напред в лабиринтовите пътеки на проекта на трансцендетността, че е трудно да си го представим да се връща назад, освен при най-драстичната и наказателна „културна революция“. Но в същото време изкуството се препъва из омаломощаващия прилив на онова, което някога изглеждаше като коронното постижение на европейската мисъл: светското историческо съзнание. В течение на малко повече от два века, мисленето на историята се трансформира от освобождение, отваряне на врати, благословено просвещение, в едно почти непоносимо бреме от съзнание за себе си. Невъзможно е за артиста да напише дори и дума (или да нарисува картина, да направи жест), които да не му напомнят за нещо. До един определен пункт, общността и историчността на средствата на артиста са имплицитни в самия факт на интерсубективността: всяка личност е същество-в-една-дума. Но това нормално състояние на нещата днес се чувства (особено в изкуствата, използващи езика) като един изключителен, отегчителен проблем.

Както каза Ницше: „Нашето превъзходство: ние живеем в епохата на сравнението, ние можем да проверяваме така, както никога преди нас не се е проверявало.“ Следователно „ние се наслаждаваме по-различно, ние страдаме по-различно: нашето инстинктивно действие е да сравняваме нечувано число неща.“

Езикът се преживява не просто като нещо споделено, но и като нещо покварено, обременено от историческото натрупване. Така че, за всеки осъзнат артист създаването на едно произведение означава да си имаш работа с две потенциално антагонистични сфери на значение и техните отношения. Едната е неговото собствено значение (или липсата му); другата е наборът от второстепенни значения, които едновременно разширяват собствения му език, но и също го обременяват, компрометират и фалшифицират. В края на краищата артистът избира измежду две ограничаващи алтернативи. Той е принуден да заеме позиция, която е или сервилна, или нагла: той ласкае или усмирява публиката си, давайки й онова, което тя вече има, или пък извършва агресия срещу нея, давайки й онова, което тя не иска.

По този начин модерното изкуство предава в пълен вид отчуждението, произвеждано от историческото съзнание. Каквото и да прави, то е в състояние на (обикновено съзнателно) подравняване с нещо друго, вече направено, създавайки по този начин натрапчивата принуда за артиста постоянно да препроверява ситуацията си. Да сравнява собствената си позиция с онези на предшествениците и съвременниците си. Компенсирайки това позорно заробване от историята, той се екзалтира с мечтата за едно напълно аисторическо – и следователно неотчуждено – изкуство.

IX

Изкуството, което е „мълчаливо“, постановява един подход към своето визионерско, аисторическо състояние.

Помислете за разликата между „гледане“ и „вторачване“. Един поглед е (поне отчасти) доброволен; той е също така мобилен, с издигаща се и спадаща интензивност, докато фокусите на интереса биват издигани и след това изчерпани. Едно вторачване има по същество характер на принуда; то е постоянно, немодулирано, „фиксирано“.

Традиционното изкуство приканва поглед. Мълчаливото изкуство поражда втренчване. В мълчаливото изкуство няма (поне по принцип) освобождаване на вниманието, защото никога не е имало, по принцип, каквато и да е молба за получаването му. Едно втренчване е може би толкова далеч от историята и толкова близо до вечността, колкото съвременното изкуство може да достигне.

X

Мълчанието е метафора за една пречистена, ненамесваща се визия, в която човек може да си представи създаването на произведения на изкуството, които са неотзивчиви още преди да са били видени, неоскверними от човешко разглеждане в тяхната съществена цялостност. Наблюдателят би подходил към изкуството като към пейзаж. Един пейзаж не изисква от наблюдателя някакво „разбиране“, неговите приписвания на значимост, неговите страхове и симпатии; той изисква по-скоро неговото отсъствие, да не се прибавя нищо. Съзерцанието, говорейки стриктно, води до себе-забравяне от страна на наблюдателя: един обект, достоен за съзерцание е такъв, който всъщност унищожава възприемащия субект.

Той притежава една идеална цялост, към която публиката не може да прибави нищо, аналогично на естетическото отношение към „природата“, към което се домогва голяма част от съвременното изкуство – чрез различни стратегии на приветливост, намаляване, деиндивидуация, алогичност. По принцип публиката може дори да не прибави собствената си мисъл. Всички обекти, възприети по този начин, са истински пълни. Това е, което вероятно си мисли Кейдж когато, веднага след като е обяснил, че няма нещо такова като мълчание, защото винаги има нещо, което произвежда някакъв звук, прибавя: „Никой не може да има някаква представа щом само веднъж започне да слуша истински.“

Целостта – преживяването на пространството като изпълнено, така че идеите не могат да влязат – означава непроницаемост, непрозрачност. За един човек да замълчи означава да стане непрозрачен за другите, нечие мълчание открива цяло множество от възможности за неговата интерпретация, за приписване на реч към него.

Начините, по които тази непрозрачност предизвиква страх, духовен световъртеж, са тема на бергмановия Персона. Темата е подсилена от двете принципни приписвания, които човек е подканен да направи в резултат от преднамереното мълчание на актрисата. Разглеждано като решение, отнасящо се към самата нея, то очевидно е начинът, по който тя е решила да даде форма на желанието за етическа чистота; но то също е, като поведение, средство за упражняване на власт, вид садизъм, една буквално неприкосновена позиция на сила, от която да се манипулира и обърква нейната компаньонка-медицинска сестра, която е натоварена с бремето на говоренето.

Възможно е обаче непрозрачността на мълчанието да бъде възприета по-положително, без страх. За Кийтс мълчанието на гръцката урна е мястото за духовно препитание: „нечутите“ мелодии устояват, докато ония, които тръбят към „чувственото ухо“, отмират. Мълчанието се приравнява със спиране на времето („бавно време“). Човек може да се взира в гръцката урна до безконечност. Вечността, в смисъла на поемата на Кийтс, е единственият интересен стимул за мисълта, а така също ни предоставя единствената възможност за достигане края на мисловната дейност, което означава безкрайни, неразрешени въпроси. ("Thou, silent form, cost tease us out of thought/As cloth eternity"), така че човек може да достигне до едно финално уравнение от идеи („Красотата е истина, истината – красота“), което е едновременно абсолютно празно и изцяло пълно. Поемата на Кийтс напълно логично завършва с едно твърдение, което сигурно ще изглежда, ако човек не е следил неговите аргументи, като празна мъдрост, като баналност. Времето, или историята, се превръща в посредник на определената, установена мисъл. Мълчанието на вечността подготвя за мисъл отвъд мисълта, което от перспективата на традиционното мислене и обичайните използвания на мисълта би трябвало да изглежда като изобщо никаква мисъл – макар че то по-скоро може да бъде емблема на ново, „трудно“ мислене.

XI

Зад призивите към мълчание се намира желанието за едно възприятийно и културно чисто състояние. И, в нейната най-увещаваща и амбициозна версия, защитата на мълчанието представя един митичен проект на тотално освобождение. Тук не се визира нищо по-малко от освобождаването на артиста от самия себе си, на изкуството от конкретното произведение на изкуството, на духа от материята, на мисълта от нейните възпрятийни и интелектуални ограничения.

Онова, което засега знаят само няколко души е, че съществуват начини на мислене, които ние все още не познаваме. Нищо не може да бъде по-ценно от това познание, колкото и неродено да е още то. Усещането за неотложност, духовното неспокойствие, което то поражда, не може да бъде успокоено. Разбира се, именно част от тази енергия се преля в радикалното изкуство на този век. Чрез неговата защита на мълчанието, смаляването, и т. н., изкуството извършва акт на насилие върху самото себе си, превръщайки се във вид авто-манипулация, призоваване на духове – опитвайки се да подпомогне раждането на тези нови начини на мислене.

Мълчанието е стратегия за преоценката на изкуството, като самото изкуство е глашатай на една предусещана радикална преоценка на човешките ценности. Но успехът на тази стратегия трябва да означава неговото евентуално напускане, или поне една негова съществена модификация.

Изкуството е пророчество, за което действията на артиста могат да бъдат разглеждани като потвърждаващи или опровергаващи го.

Както езикът винаги сочи към собствения си преход в мълчание, така и мълчанието винаги посочва собствения си преход – в реч отвъд мълчанието.

Но може ли всичко това да се превърне в акт на измамничество, ако артистът също знае за него?

XII

Един известен цитат: „Всичко, което изобщо може да бъде мислено, може да бъде мислено ясно. Всичко, което изобщо може да бъде казано, може да бъде казано ясно. Но не всичко, което може да бъде мислено, може да бъде казано.“

Забележете, че Витгенщайн, с неговото стриктно избягване на психологическия въпрос, не пита защо, кога и при какви обстоятелства някой би искал да изрази с думи „всичко, което може да бъде мислено“ (дори и ако би могъл), или дори да изкаже (независимо дали ясно или не) „всичко, което може да бъде казано.“

XIII

За всичко, което е изказано, човек може да попита: защо? (Включително: защо трябва да кажа това? И: защо изобщо трябва да казвам нещо?)

Към това аз бих прибавила тезата, че, говорейки стриктно, нищо, което е казано, не е вярно. (Макар че някой може да бъде истината, той никога не може да я изкаже.)

Все пак нещата, които биват казани, понякога са от помощ – и това е нещото, което хората имат пред вид, когато считат нещо за истинно. Сред многото й употреби, речта може да просвещава, облекчава, обърква, екзалтира, заразява, антагонизира, задоволява, натъжава, смайва, оживява. Докато езикът редовно бива използван, за да въодушевява към действие, то някои вербални твърдения от високо стилизиран вид, писмени или устни, биват използвани като изпълняване на определено действие (като например обещаване, заклеване, завещаване). Друга употреба на речта, всъщност по-обичайна от онази, подбуждаща към действия: речта подбужда към по-нататъшна реч. Но речта може и да предизвиква мълчание. Така всъщност би трябвало да бъде; без полярността на мълчанието, цялата система на езика би пропаднала. И отвъд генеричната му функция като диалектическа противоположност на речта, мълчанието – както и речта – си има своите по-специфични, по-малко неизбежни употреби.

Една употреба на мълчанието: удостоверяване на липсата на отричане от мисъл. Тази употреба на мълчанието често бива употребявана като магическа или мимическа процедура при репресивни социални отношения. Като например правилата за говоренето към висшестоящи в йезуитския орден и при дисциплинирането на деца. (Това не бива да бъде обърквано с практиката на някои монашески дисциплини, като траписткия орден, при който мълчанието е както аскетичен акт, така и свидетелство за състоянието, при което човек е перфектно „пълен“.)

Друга, очевидно противоположна, употреба на мълчанието: удостоверяването на завършеност на мисълта. (Карл Ясперс: „Онзи, който има окончателните отговори, не може вече да говори с другите, тъй като той прекратява истинската комуникация заради това, в което вярва.“)

Още една друга употреба на мълчанието: да предостави време за продължаването или изследването на мисълта. Видимо, речта приключва мисълта. (Сравнете например дейността на критиката, при която изглежда няма начин за един критик да не утвърждава за даден артист, че той е това, или онова, и т. н.) Но ако човек реши, че един въпрос не е приключен, той не е. Това вероятно е смисълът зад доброволните експерименти по мълчание, предприети от някои съвременни духовни атлети, като Букминстър Фулър – и елементът на мъдрост в иначе предимно авторитарното, филистерско мълчание на ортодоксалния фройдистки психоаналитик. Мълчанието поддържа нещата „отворени“.

И друга употреба на мълчанието: да украси или помогне на речта да достигне своята максимална цялост или сериозност. Всеки е преживявал как, когато бъдат прекъсвани от дълги мълчания, думите тежат повече, те стават почти осезаеми. Или как, когато човек говори по-малко, той започва да чувства по-пълно своето физическо присъствие в дадено пространство. Мълчанието подкопава „лошата реч“, при което аз имам пред вид разединената реч – реч, разединена от тялото (а следователно и от чувството); реч, не органично повлияна от сетивното присъствие и конкретна особеност на говорителя и на индивидуалния повод за употреба на езика. Отвързана от тялото, речта се изражда. Тя става фалшива, празна, низка, безтегловна. Мълчанието може да потисне или да се противопостави на тази тенденция, предоставяйки един вид баласт, наставлявайки и дори коригирайки езика, когато той стане неавтентичен.

Имайки пред вид тези опасности за автентичността на езика (които не зависят от характера на което и да било изолирано твърдение или дори група твърдения, а от отношението между говорителя, речта и ситуацията), хипотетичният проект на казването ясно на „всичко, което може да бъде казано“, предложен от бележките на Витгенщайн, изглежда ужасно сложен. (Колко време би имал човек? Ще трябва ли да говори бързо?) Хипотетичната философска вселена на ясната реч (която отдава на мълчанието само онова, „за което човек не може да говори“) би изглеждала като кошмар за моралиста или психиатъра – или поне място, където никой не би трябвало да влиза лекомислено. Има ли някой, който би искал да каже „всичко, което може да бъде казано“? Психологически правдоподобният отговор изглежда е „не“. Но „да“ също е правдоподобно – като издигащ се идеал за модерната култура. Не е ли това, което много хора желаят днес – да кажат всичко, което може да бъде казано? Но тази цел не може да бъде поддържана без вътрешен конфликт; въодушевени отчасти от идеалите на психотерапията, хората копнеят да кажат „всичко“ (като по този начин, сред другите резултати, подкопават още повече ронливото различие между обществени и частни усилия, между информация и тайни). Но в един пренаселен свят, бидейки свързани чрез глобална електронна комуникация и реактивни самолети, при темпо, което е прекалено бързо и насилствено, за да бъде асимилирано без шок от една органично здрава личност, хората също така страдат от отвращение към всяко по-нататъшно размножаване на речта и образите. Такива различни фактори като неограничената „технологическа репродукция“ и почти универсалното разсейване както на печатното слово, така и на речта и образите (от „новини“ до „предмети на изкуството“), както и изражданията на обществения език в областите на политиката, рекламата и развлечението, произведоха, особено сред по-добре образованите обитатели на онова, което социолозите наричат „модерното масово общество“, една девалвация на езика. (Бих спорила, противно на Маклуън, че е налице и една девалвация на мощта и достоверността на образите, която е не по-малко дълбока отколкото, и по същество подобна на онази, засягаща езика.) И докато престижът на езика пада, онзи на науката расте.

Аз намеквам тук за социологическия контекст на съвременната двойнственост по отношение на езика. Нещата, разбира се, отиват много по-дълбоко от това. В добавка към специфичните социологически детерминанти, които трябва да бъдат включени, човек трябва да приеме и въздействието на нещо като непресъхващото разочарование от езика, формулирано във всяка от главните цивилизации на Изтока и Запада, където и мисълта да е достигнала едно специфично, мъчително ниво на сложност и духовна сериозност.

По традиция, недоволството от самия език е било очертавано чрез религиозния речник, с неговите мета-абсолюти на „сакрално“ и „профанно“, „човешко“ и „божествено“. По-специфично, предшествениците на дилемите и стратегиите на изкуството могат да бъдат открити в радикалното крило на мистическата традиция. (Сравни, сред християнските текстове, Mystica Theologica на Дионисий Ареопагит, или анонимния Облак на незнаещия, писанията на Якоб Бьоме и Майстер Екарт, както и паралелните им сред Зен- и таоистките текстове, или писанията на суфи-мистиците.) Мистическата традиция винаги е разпознавала, по думите на Норман Браун, „невротичния характер на езика“. (Бьоме казва, че езикът, на който е говорел Адам, е различен от всички познати езици. Той го нарича „сетивен език“, неопосредствания изразен инструмент на сетивата, свойствен за същества, които са интегрална част от сетивната природа – тоест, използван от всички животни освен от онова болно животно, човека. Този, който Бьоме нарича единствения „естествен език“, единственият език, свободен от изкривяване и илюзия, е онзи, който човекът ще говори отново, когато си възвърне рая.) Но в наше време най-забележителните развития на такива идеи бяха направени от артисти (заедно с някои психотерапевти), а не от боязливите наследници на религиозните традиции.

Намиращ се в открит бунт срещу считания за изсушен, категоризиран живот на обикновената мисъл, артистът надава собствен повик към ревизия на езика. Голяма част от съвременното изкуство е движено от това търсене на едно съзнание, прочистено от замърсен език и, в някои версии, от изкривяванията, произвеждани от възприемането на света изключително в конвенционалните вербални (в техния удребнен смисъл, „рационални“ или „логически“) понятия. Самото изкуство се превръща във вид анти-насилие, опитващо се да охлаби хватката на навиците на безжизнената, статическа вербализация, върху съзнанието, и представящо модели на „сетивна реч“.

Всъщност силата на недоволството беше повишена, откак изкуствата наследиха проблема на езика от религиозния дискурс. Не става дума само за това, че думите не са достатъчни за най-висшите цели на съзнанието; или дори за това, че те са пречка по този път. Изкуството изразява едно двойно недоволство. На нас ни липсват думи – и ние имаме прекалено много от тях. То отразява едно двойно оплакване. Думите са груби, и те също са твърде заети – подканвайки една хиперактивност на съзнанието, която е не само дисфункционална, от гледна точка на човешките способности за чувстване и действие, но и която активно умъртвява мисълта и притъпява сетивата.

Езикът е понижен до статуса на събитие. Нещо се случва във времето, един глас, който посочва към това „преди“ и към онова, което следва „след“ едно изказване: мълчание. Мълчанието, значи, е както предусловието на речта, така и резултатът или целта на подходящо отправената реч. Според този модел, дейността на артиста е създаването или установяването на мълчание; ефикасното произведение на изкуството оставя мълчанието в неговото бдение. Мълчанието, прилагано от артиста, е част от програма за възприятийна и културна терапия, често по-скоро по модела на шоковата терапия, отколкото на убеждението. Дори ако средството на артиста са думите, той може да сподели тази задача: езикът може да бъде употребен, за да контролира езика, да изрази безмълвие. Маларме смяташе, че именно това беше работата на поезията: използвайки думи, да прочисти нашата задръстена от думи действителност – като създава мълчание около нещата. Изкуството трябва да предприеме пълномащабна атака срещу самия език, чрез средствата на езика и неговите заместители, в името на стандарта на мълчанието.

XIV

Накрая, радикалната критика на съзнанието (първо очертана от мистическата традиция, сега предписвана от неортодоксалната психотерапия и високото модернистично изкуство) винаги отдава вината на езика. Съзнанието, възприемано като бреме, бива разбирано като спомена за всички думи, които някога са били казани.

Кришнамурти[284] твърди, че ние трябва да се откажем от психологическата, в противоположност на фактологическата, памет. Иначе ние продължаваме да пълним старото с ново, затваряйки опита си, като закачаме всяко преживяване към старото.

Ние трябва да разрушим непрекъснатостта (която се осигурява от психологическата памет), като стигаме до края на всяка емоция или мисъл.

А след края, онова, което настъпва (за известно време) е мълчание.

XV

В четвъртата си Дуино-елегия, Рилке придава метафорична форма на проблема за езика и препоръчва една процедура за доближаване толкова до хоризонта на мълчанието, колкото той счита за възможно. Предпоставка за „изпразване“ е човек да бъде в състояние да възприеме онова, от което е „изпълнен“: думите и механичните жестове, с които е препълнен като кукла. Само тогава, в полярна конфронтация с куклата, се появява „ангелът“ – фигура, представяща една еднакво нечовешка, но „по-висока“ възможност, онази на едно напълно неопосредствано, транс-лингвистично разбиране. Нито кукли, нито ангели, човешките същества си остават разположени в царството на езика. Но за да може природата, а после нещата, после други хора, после структурите на обикновения живот, да бъдат възприети от позиция, различна от осакатената такава на простото наблюдение, езикът трябва да си възвърне изгубената девственост. Както Рилке описва в деветата елегия, изкуплението на езика (което ще рече, изкуплението на света чрез неговото овътрешностяване в съзнанието) е една дълга, безкрайно тежка задача. Човешките същества са толкова „паднали“, че те трябва да започнат просто, с най-простия лингвистичен акт: назоваването на нещата. Може би само тази минимална функция може да бъде предпазена от общата развала на езика. Рилке внушава, че езикът може би спокойно трябва да си остане в постоянно състояние на умаленост. И макар че когато това духовно упражнение на ограничаване на езика до назоваване е овладяно, може би ще бъде възможно да се премине към други, по-амбициозни употреби на езика, все пак не трябва да се предприема повече, отколкото би позволило на съзнанието да остане неотчуждено от самото себе си.

За Рилке преодоляването на отчуждението на съзнанието е мислимо; и неговите средства са не, както в радикалния мит на мистиците, в надминаването на езика изобщо. Достатъчно е, според Рилке, да се намали драстично сферата и употребата на езика. Една огромна духовна подготовка (противоположността на „отчуждение“) се изисква за този измамно прост акт на назоваване: нищо по-малко от прочистването и хармоничното изостряне на сетивата (точно обратното на такива насилствени проекти, с приблизително същата цел и изпълнени от същата враждебност срещу вербално-рационалната култура, като „систематичното разстройване на сетивата“).

Лекарството на Рилке се намира наполовина между използването на вкоченеността на езика като груба, напълно установена културна институция и отстъпването пред самоубийствения световъртеж на чистото мълчание. Но този компромис на смаляването на езика до назоваване може да бъде изискан и по съвсем друг от неговия начин. Сравнете мекия номинализъм, предложен от Рилке (предложен и практикуван също и от Франсис Понж[285]) с бруталния номинализъм, възприет от много други артисти. Познатото прибягване на модерното изкуство към естетиката на каталога, инвентара, не е направено – както при Рилке – с поглед към „хуманизиращи“ неща, а по-скоро за да се потвърди тяхната безчовечност, тяхната безличност, тяхното безразличие и откъснатост от човешките грижи. (Примери за „нечовешката“ заетост с назоваване: Впечатления от Африка на Русел[286]; рисунките върху коприна и ранните филми на Анди Уорхол; ранните новели на Ален Роб-Грийе, които се опитват да ограничат езика до функцията на чисто физическо описание и местоположение.)

Рилке и Понж предполагат, че съществуват приоритети: богат на съдържание като противоположен на празни обекти, обекти с известно очарование. (Това е стимулът за опита да се отдръпне назад езика, за да се позволи на самите „неща“ да говорят.) По-определено, те допускат, че ако има състояния на фалшиво (задръстено от език) съзнание, то следователно има и автентични състояния на съзнание – насърчаването на които е задачата на изкуството. Алтернативното гледище отрича традиционните йерархии на интерес и значение, при които някои неща имат повече „значимост“ от други. Различието между истински и фалшив опит, истинско и фалшиво съзнание, също бива отричано: по принцип човек би трябвало да иска да обърне внимание на всичко. Именно това гледище, формулирано най-елегантно от Кейдж, макар че човек открива неговата практика навсякъде, води до изкуството на инвентара, каталога, повърхностите; също и „случайността“. Функцията на изкуството не е да насърчи който и да било специфичен опит, освен състоянието на откритост Към разнообразието на опита, което на практика завършва с едно определено подчертаване на неща, обикновено считани за тривиални или незначителни.

Обвързването на съвременното изкуство с „минималния“ повествователен принцип на каталога или инвентара изглежда почти като пародия на капиталистическия мироглед, при който околната среда бива атомизирана до „артикули“ (една категория, обхващаща неща и личности, произведения на изкуството и естествени организми), и при който всеки артикул е стока – тоест един отделен, преносим обект. Налице е едно общо приравняване на стойността, поддържано от изкуството на инвентара, което само по себе си е само един от възможните подходи към един граматически неизменен дискурс. Традиционно, ефектите от едно произведение на изкуството биват разпределени неравномерно, за да предизвикат у публиката една определена поредица от преживявания: първо възбуда, след това манипулация и евентуално изпълняване на емоционални очаквания. Онова, което се предлага сега, е дискурс без наблягания в този традиционен смисъл. (Отново, принципът на вторачването, противопоставено на погледа).

Такова изкуство може да бъде описано и като установяващо голямо „разстояние“ (между наблюдател и обект на изкуството, между наблюдателя и неговите емоции). Но, психологически, разстоянието често е свързано с най-интензивното състояние на чувстване, при което разстоянието или хладността или безличието, с която нещо бива третирано, става мярка на неутолимия интерес, който това нещо има за нас. Разстоянието, което голяма част от „анти-хуманистичното“ изкуство предлага, всъщност е еквивалентно на обсесия – един аспект на замесеност на „нещата”, за който „хуманистичният“ номинализъм на Рилке няма никаква представа.

XVI

„Има нещо странно в акта на писането и говоренето“, писа Новалис през 1799. „Смешната и удивителна грешка, която хората правят, е да вярват, че използват думите в отношение към нещата. Те не осъзнават естеството на езика – което е той да бъде своя собствена и единствена грижа, превръщайки го в една толкова плодотворна и великолепна мистерия. Когато някой говори просто заради самото говорене, той казва най-оригиналното и истинно нещо, което може да каже.“

Изявлението на Новалис може да помогне да се обясни нещо, което отначало изглежда парадоксално: че епохата на широкоразпространената защита на мълчанието на изкуството трябва да съдържа и един нарастващ брой произведения на изкуството, които бърборят. Многословието и повторяемостта са особено забележими тенденции в преходните изкуства на прозата, белетристиката, музиката, филма и танца, много от които изглежда развиват един вид онтологическо пелтечене – улеснено от техния отказ да вземат под внимание подтиците към един чист, анти-многословен дискурс, предоставяни от една линейна, притежаваща начало, среда и край, конструкция. Но всъщност тук няма противоречие. Защото съвременният апел към мълчание никога не е означавал просто едно враждебно изоставяне на езика. Той означава също и една много висока оценка на езика – на неговите сили, неговото минало здраве, както и на настоящите заплахи, които той представлява за едно свободно съзнание. От тази интензивна и двойнствена оценка произтича импулсът за дискурс, който изглежда както неудържим (и по принцип нескончаем), така и странно нечленоразделен, болезнено умален. Човек дори усеща контурите на едно подсъзнателно обосноваване – различимо в белетристиката на Стайн, Бъроуз и Бекет – че би било възможно да се надприказва езика, или човек да се наприказва до мълчание.

Човек би могъл да си помисли, че това е една странна и не многообещаваща стратегия, в светлината на резултатите, които биха могли да се очакват разумно от нея. Но може би не чак толкова странна, в края на краищата – особено когато се отбележи колко често естетиката на мълчанието се появява ръка за ръка с едно едва контролирано отвращение пред празнотата.

Помиряването на тези два противоположни импулса може да създаде нуждата да се запълват пространствата с предмети със слаба емоционална тежест или с гладки, големи площи от едва модулиран цвят, или с равномерно-детайлирани обекти; или да се запреде едно повествование с възможно най-малко флексии[287], емоционални вариации и повишавания и снижавания на изразителността. Тези процедури изглеждат аналогични на поведението на обсесивния невротик, предотвратяващ опасност. Действията на една такава личност трябва да бъдат повтаряни в идентична форма, защото опасността си остава същата; те трябва да бъдат повтаряни и до безкрайност, защото опасността изглежда никога не изчезва. Но емоционалните огньове, подхранващи дискурса в изкуството по подобие на обсесивността, могат да бъдат намалени дотолкова, че човек почти да забрави съществуването им. Всичко, което тогава остава доловимо за ухото, е един вид постоянно бучене или бръмчене. А доловимото за окото е спретнатото запълване на пространството с неща или, по-точно, търпеливото преписване на повърхностните детайли на нещата.

От тази гледна точка, „мълчанието“ на нещата, образите и думите, е предпоставка за тяхното размножаване. Ако те биха били снабдени с един по-силен индивидуален заряд, всеки от различните елементи на произведението на изкуството би изисквал повече физическо пространство и може би тогава общият им брой би трябвало да бъде намален.

XVII

Понякога обвинението срещу езика е отправено не срещу целия език, а само срещу писменото слово. Например Тристан Цара настояваше за изгарянето на всички книги и библиотеки, за да се стигне до една нова ера на устни легенди. А Маклуън, както всеки знае, прави най-остро различие между писмения език (който съществува във „визуалното пространство“) и устната реч (която съществува в „слуховото пространство“), възхвалявайки психическите и културни предимства на второто като основа на сетивността.

Ако писменият език бъде уточнен като виновник, то онова, което ще се търси, е не толкова смаляването, колкото метаморфозата на езика в нещо по-свободно, по-интуитивно, по-малко организирано и граматически променливо, нелинейно (по терминологията на Маклуън) и – забележимо – по-многословно. Но разбира се, именно това са качествата, които характеризират много от великите прозаични повествования, написани в наше време. Джойс, Стайн, Лаура Райдинг, Бекет и Бъроуз използват език, чиито норми и енергии идват от устната реч, с нейните циркулярни, повтарящи се движения и по същество глас от първо лице.

„Да се говори заради самото говорене е формулата на освобождението“, каза Новалис. (Освобождение от какво? От говоренето? От изкуството?)

Бих спорила, че Новалис е описал в сбита форма подходящия подход на писателя към езика, и предложил основния критерий за литературата като изкуство. Но дали устната реч наистина е привилегирования модел за речта на литературата като изкуство е въпрос, който си остава неизяснен.

XVIII

Един извод от растежа на тази концепция за езика на изкуството като автономно и самодостатъчно (и, в края на краищата, авто-рефлективно) е едно западане на „значението“, каквото то е търсено по традиция в произведенията на изкуството. „Да се говори заради самото говорене“ ни принуждава да преместим значението на лингвистичните или пара-лингвистични изказвания. Ние сме доведени до изоставяне на значението (в смисъла на позовавания на неща извън произведението на изкуството) като критерий за езика – в полза на „употребата“ (Известната теза на Витгенщайн, „значението е употребата“, може, и би трябвало, да бъде приложена строго към изкуството.)

„Значението“, отчасти или напълно превърнато в „употреба“, е тайната зад широко разпространената стратегия на буквалността, едно от главните развития в естетиката на мълчанието. Един от нейните варианти: скрита буквалност, илюстрирана от такива различни писатели като Кафка и Бекет. Повествованията на Кафка и Бекет ни се струват озадачаващи, защото те изглежда приканват читателя да им припише високо мощни символични и алегорични значения, като същевременно отблъскват такива приписвания. Истината е, че техният език, когато бъде изследван, разкрива не повече от онова, което означава буквално. Силата на техния език идва точно от факта, че значението е толкова бедно.

Ефектът от такава бедност често е един вид страх – като страхът, който човек изпитва когато познати неща не са по местата си или не играят обичайната си роля. Човек може да бъде уплашен от неочаквана буквалност също както и от „дразнещите“ обекти, неочакваните мащаби и състоянието на обекти, свързани във въображаемо пространство на сюрреалистите. Всичко напълно мистериозно е едновременно както психически облекчаващо, така и пробуждащо страх. (Една перфектна машина за подбуждане на тази двойка от противоположни емоции: картината на Бош от един от холандските музеи, показваща дървета, снабдени с по две уши от двете страни на стъблата си, сякаш слушащи гората, докато самата тя е застлана с очи). Пред лицето на едно напълно съзнателно произведение на изкуството човек чувства нещо като онази смесица от страх, откъснатост, похотливост и облекчение, която една физически здрава личност изпитва при вида на човек с ампутация. Бекет говори одобрително за едно произведение на изкуството, което би било „тотален обект, завършен с липсващи части, вместо частичен обект. Въпрос на степен.“

Какво точно е една тоталност, какво представлява завършеността в изкуството (или каквото и да било друго), е точно проблема. Този проблем е по принцип неразрешим. Факт е, че каквото и да е едно произведение на изкуството, то би могло да бъде – може да е – и друго. Необходимостта на тези части в този ред никога не е определено състояние; тя е съвещателна. Отказът да се приеме тази съществена случайност (или откритост) е онова, което вдъхновява волята на публиката да потвърди затвореността на едно произведение на изкуството, интерпретирайки го – и онова, което създава чувството, споделяно от склонните към размисъл артисти и критици, че произведението на изкуството винаги е някак в закъснение, или неадекватно, спрямо своя „предмет“.

Но освен ако човек не е ангажиран с идеята, че изкуството „изразява“ нещо, тези процедури и отношения са далеч от неизбежни.

XIX

Упоритата концепция за изкуството като „израз“ е онова, което позволява да се издигне на обичайната, но съмнителна версия на идеята за мълчанието, позоваваща се на представата за „неизразимото“. Теорията предполага, че областта на изкуството е „красивото“, което предпоставя ефекти на неизразимост, неописуемост, неизказуемост. Действително, опитът за изразяване на неизразимото е приет като самия критерий за изкуство и понякога, например в няколко есета на Валери, той става повод за едно стриктно – и според мен несъстоятелно – разграничение между прозаичната литература и поезията. Именно на тази основа Валери авансира прословутия си аргумент (повторен в един много различен контекст от Сартр), че романът изобщо не е, говорейки стриктно, форма на изкуството. Доводът му е, че тъй като целта на прозата е да комуникира, то използването на езика в нея е напълно праволинейно. Поезията, бидейки изкуство, би трябвало да има много по-различни цели: да изрази един опит, който е по същество неизказуем; да използва езика, за да изрази безмълвието. За разлика от авторите на проза, поетите се занимават с покваряването на собствения им инструмент, и с опита да го надминат.

Доколкото тази теория предполага, че се занимава с Красотата, тя не е особено интересна. (Модерната естетика е осакатена от зависимостта й от това по същество празно понятие. Като че в изкуството става дума „за“ красотата, както в науката става дума „за“ истината!) Но дори ако теорията се откаже от идеята за красотата, то все още може да се отправи едно по-сериозно възражение. Възгледът, че изразяването на неизказуемото е вечна функция на поезията (считано за парадигма на всички изкуства) е наивно неисторически. Докато със сигурност то е вечна категория на съзнанието, неизказуемото безспорно не винаги е било у дома си в изкуствата. Неговият традиционен подслон е бил в религиозния дискурс и, на второ място (сравни 7-то писмо на Платон) във философията. Фактът, че съвременните артисти се занимават с мълчанието – и, следователно, в едно продължение, с неизказуемото – трябва да бъде разбиран исторически, като следствие от господстващия мит за „абсолютността“ на изкуството, на който аз се позовавам в течение на цялото настоящо изложение. Ценността, придавана на мълчанието, не възниква поради естеството на изкуството, а бива извлечена от съвременното приписване на определени „абсолютни“ качества на обектите на изкуството и на дейността на артиста.

Степента, до която изкуството е ангажирано с неизказуемото, е нещо по-специфично, както и съвременно: изкуството, според модерната концепция, винаги е свързано със системни простъпки от един формален вид. Систематичното нарушаване на по-стари формални конвенции, практикувано от модерните артисти, придава на работите им известна аура на неизказуемото – например, когато публиката неловко долавя отрицателното присъствие на онова, което би могло, но не бива, изказано; и тъй като всяко „твърдение“, направено в една агресивно нова или трудна форма, притежава склонността да изглежда двусмислено или просто празно. Но тези черти на неизказуемостта не трябва да бъдат признавани за сметка на собственото осъзнаване на положителността на произведението на изкуството. Съвременното изкуство, независимо от това доколко самото то е определяно от един вкус към отрицанието, все още може да бъде анализирано като набор от твърдения от един формален вид.

Например, всяко произведение на изкуството ни дава една форма или парадигма, или модел за опознаване на нещо, една епистемология. Но видяно като духовен проект, като средство за домогвания към един абсолют, онова, което всяко произведение на изкуството ни предоставя, е един специфичен модел за мета-социален или мета-етически такт, един стандарт за благоприличие. Всяко произведение на изкуството обозначава единството на определени предпочитания относно какво може или не може да бъде казано (или представено). Същевременно то може да направи мълчаливо предложение за преобръщане на някога свещени предписания относно онова, което може да бъде казано (или представено); то пуска в обръщение свой собствен набор от ограничения.

XX

Два стила, в които мълчанието бива защищавано: шумен и тих.

Шумният стил е функция на нестабилната антитеза „пълно“ и „празно“. Както е печално известно, сетивното, екстатично, транс-лингвистично разбиране за пълното може да се сгромоляса в един ужасен, почти мигновен скок в празнотата на отрицателното мълчание. С цялото й съзнание за поемане на риск (опасностите от духовна погнуса, дори от лудост), тази защита на мълчанието е склонна към френетичност, към прекомерно обобщаване. Тя често е и апокалиптична, и трябва да изтърпи унижението на всяко апокалиптично мислене: а именно, да предскаже края, да види идването на деня, да го надживее, а след това да определи нова дата за изпепеляването на съзнанието и окончателното замърсяване на езика и изчерпването на възможностите на художествения дискурс.

Другият начин да се говори за мълчанието е по-предпазлив. По същество, то се представя като продължение на една от основните черти на традиционния класицизъм: загрижеността за видовете приличие, за стандартите на уместност. Мълчанието е само „сдържаност“, повишена до ентна степен. Разбира се, при превода на тази загриженост от матрицата на традиционното класическо изкуство, тонът се е променил – от дидактическа сериозност към иронична непредубеденост. Но докато кресливият стил на обявяването на реториката на мълчанието може да изглежда по-страстен, то по-тихите защитници (като Кейдж, Джонс) казват нещо също толкова драстично. Те реагират на същата идея за абсолютните аспирации на изкуството (от страна на негови програмни отхвърляния); те споделят същото презрение към „значенията“, установени от буржоазната рационалистка култура, всъщност към самата култура в познатия смисъл). Но онова, което бива изразено от футуристите, от някои Дада-артисти и Бъроуз като дрезгаво отчаяние и перверзна визия за апокалипсис, е не по-малко сериозно, когато бъде обявено с учтив глас и като последователност от игриво утвърждение. Всъщност, може да се спори, че е вероятно мълчанието да си остане като жизнеспособна идея за модерното изкуство и съзнание само дотолкова, доколкото бива разгърнато със значителна, почти системна ирония.

В натурата на всички духовни проекти е те да тежнеят към консумация на самите себе си – изтощавайки собствения си смисъл, самото значение на понятията, в които са намерили ложе. (Което е причината, поради която „духовността“ трябва да бъде постоянно преоткривана). Всички истински окончателни проекти на съзнанието евентуално се превръщат в проекти за разнищване на самата мисъл.

Разбира се, изкуството, схванато като духовен проект, не прави изключение. Като отвлечено и фрагментарно подобие на положителния нихилизъм, излаган от радикалните религиозни митове, сериозното изкуство на нашето време се е придвижило все повече към най-мъчителните извивки на съзнанието. Вероятно иронията е единствената приложима противотежест срещу това тежко използване на изкуството, като арена за измъчване на съзнанието. Настоящата перспектива е, че артистите ще продължат да отричат изкуството, само за да го възкресят в една по-ограничена версия. Докато изкуството издържа под натиска на хроничното изпитване, изглежда ще бъде нещо добро част от въпросите да притежават едно малко по-игриво качество.

Но тази перспектива зависи, може би, от жизнеспособността на самата ирония.

От Сократ нататък, налице са безброй свидетелства за ценността на иронията за отделния индивид: като комплексен, сериозен метод за търсене и поддържане на собствената истина, и като метод за спасяване на собствения здрав разум. Но когато иронията се превръща в добрия вкус на една, в края на краищата, колективна дейност – правенето на изкуство – тя може да се окаже по-малко полезна.

Не е нужно човек да говори толкова категорично като Ницше, който смяташе, че разпространението на иронията сред една култура винаги е обозначавало прилива на декадентство и приближаващия край на жизнеността и силата на тази култура. В пост-политическия, електронно свързан космополис, в който всички сериозни модерни артисти са приели преждевременно гражданство, някои органични връзки между култура и „мислене“ (а изкуството в момента е със сигурност най-вече форма на мисленето) може и да са били прекъснати, така че диагнозата на Ницше вече не е валидна. И все пак, остава си въпроса до каква степен могат да бъдат разтегнати ресурсите на иронията. Изглежда малко вероятно, че възможностите за постоянно подбиване на собствените допускания могат да се развиват до безкрайност в бъдещето, без по някое време да бъдат маркирани от отчаяние или от смях, който оставя човек без какъвто и да било дъх.

СЮЗЪН ЗОНТАГ

Сюзън Зонтаг (1933–2004) е американска литературна критичка, романистка, кинематографистка и политическа активистка.

Коментари (4)

- 21-12-2008|Unregistered|Гост  - Име на преводача?

Виждам, че изцяло списанието избягва да споменава имената на преводачите си. Има ли специална причина за това? Нека преводачите да подпишат труда си, за да можем да ги хвалим, както и да ги критикуваме. Да се публикуват преводи без името на преводача ми се струва неприемлива практика.

Цитат

- 21-12-2008|Unregistered|Петър Влахов

Възгледите на Сюзън Зонтаг за изкуството са като салам - смляна плът и костици от действителността, натъпкани в червата на някаква странна незаинтересованост от човечността.

Цитат

- 21-12-2008|Unregistered|Златко  - Re: Име на преводача?

Гост писа:

Виждам, че изцяло списанието избягва да споменава имената на преводачите си. Има ли специална причина за това? Нека преводачите да подпишат труда си, за да можем да ги хвалим, както и да ги критикуваме. Да се публикуват преводи без името на преводача ми се струва неприемлива практика.

Преводачът тук е само един - и, доколкото го познавам, той не се нуждае от особена благодарност, макар да му е приятно, разбира се, когато някой хвали работата му.

Що се отнася до критиката, тя също е добре дошла ако се върши с разум и познаване на нещата.

Цитат

- 27-06-2010|dora

Обозначаването на преводача е задължително при всеки преводен текст. Тук не става дума за скромност, просто преведеният текст е на автора и на преводача; в западна Европа даже често изписват и двете имена на корицата. Смятам, че трябва и тук да се създава отношение към преводача, съзнание за значението му, все пак и той прави възможен един текст. Та - благодаря за преводите! :)

(Само една забележка, Дюшан не Дюшамп; като Шанз-Елизе е.)

Родно, дясно и ляво: Антон Дончев

Автор: Албена Хранова

Вместо увод: 43-те дни на литературата и социалното безсилие на историографията

Романът на Антон Дончев „Време разделно“ излиза през 1964 г. съвсем не без връзка с поредната държавна акция по преименуването на българите мюсюлмани в Родопите през 60-те-70-те години на ХХ век. Според настойчиво и многократно повтаряното свидетелство на автора романът е написан само и точно за 43 дни. Освен това, никога след второто издание текстът не претърпява абсолютно никакви редакции и промени (Радев 2005), а преизданията му у нас и преводите му в чужбина правят невиждани и завидни за навиците на българската литература цифри. На пръв поглед тази слава се дължи на лесното маскиране и мимикриране на актуално-политическото в универсално, автентично и „изконно“ (фолклорно, легендарно, митологично, приказно и пр.), както и на конюнктурното в трайно „българско“, към което се прибавя и внушението за автентична осененост, гениален взрив (поради компресираните 43 дни на цялото сътворение на 400-те страници на романа). Това се чете като органичен профетически екстаз в раждането на големия текст, романтична извънпоставеност на таланта спрямо обичайното профанно време на живеенето и писането. Още в това положение позитивистичната историография (каквито и да са нейните собствени политическоконюнктурни контексти) – с принципно бавната й, десетилетна, скрупульозна и безинтересна от мистична гледна точка работа – губи битката за публичен престиж и за социалното право да изговаря „истината“, тъй като в нейното винаги закъсняващо послание не може да се усети диханието на някаква осенена профетичност. Друг е въпросът защо и как тъкмо екстазната профетика на художествената творба се оказва практически необходима на един (по георгзимеловски предположим) държавен и технологичен хладен разум на българските институции тогава и до много след това. „Време разделно“ разказва за насилствената ислямизация на Родопите през ХVII век. От авторовите работни бележници (Радев 2005) се вижда, че предварителната подготовка на романа включва запознаването с наличните за тогава историографски източници и художествени текстове по темата. Два от тях са и директно имплантирани в романа, като устни разкази, въведени обаче с кавичките на цитата, и те са разказът за мъченичеството на епископ Висарион („Исторически бележник, в който се записват важните случаи, станали на това и от това население в Кръстогорската област“) и разказът за помохамеданчването на чепинските българи (летописът на поп Методи Драгинов). Поп Методи Драгинов от много десетилетия насам е най-популярният извор по въпроса, включително неговият текст е твърдо институционализиран в жанровата графа „летопис“ в учебната програма по български език за мъжките и девически гимназии и педагогически училища още през 1911 г. „Време разделно“ не крие цитатността си – в него баба Сребра, повела чепинските бежанци към долината Елинденя, „ни разказа за пленението и разоряването на Чепино, както това е записано и в други книги и летописи“ (74[288]). Пак през 1960-те обаче започват и тяснопрофесионалните съмнения на историците по въпроса дали изобщо е имало насилствена ислямизация в Родопите и съответно силни и обосновани съмнения в споменатите извори (например студията на Вера Мутафчиева „Към въпроса за статута на българското население под османска власт“, 1965 г., текстологичната студия на Илия Тодоров „Летописният разказ на поп Методи Драгинов“, 1984 г. и др.). Днес историците са в относителен консенсус по въпроса за това, че и „Исторически бележник“, и летописът на поп Методи са обичайни патриотични мистификации, но дебатът по ислямизацията и изворите за нея никога не е преставал и по него вече е натрупана значителна научна литература (обзорите на дебата също се концептуализират като част от самия дебат – вж. например Желязкова, Алексиев, Назърска 1997 и Тодорова 2001). Затова и историографските дебати – през въпроса за твърде проблематичния летопис на поп Методи – твърде пряко се отнасят и до проблематизирането на публичния статут на „Време разделно“. Ако литературата и историографията наистина бяха по подразбиране автономни полета, в които е нормално да се творят и институционализират различни разкази и различни твърдения по една и съща тема, такова отнасяне не би трябвало изобщо да се случва в социалния свят. По презумпция художествената литература никак не е длъжна да казва „истината“ за каквито и да било събития, не е длъжна да бъде задължително „реалистична“, ни най-малко не е длъжна да лежи върху автентични извори, а и не е длъжна и въобще да има каквито и да било извори извън самата нея. В този смисъл „Време разделно“ е наистина невинен роман, просто защото е роман. Само че такава утопична представа за автономността на литературата е социално неприложима, защото отношенията между нея и историографията се решават не от някакво тяхно предпоставено различие и от предварително делегирани права за това кое е „художествено-измислено“ и кое е „исторически истинно“, а от волята и практиката на институциите при форматирането на публичния контекст по тези въпроси. Затова и сегашните остри политически дебати върху романа, например този от началото на нашето десетилетие, започнат от статията на Мари Врина „Исторически кризи и митове на националната идентичност: няколко илюстрации от българската литература на ХХ век“ (2001) и бързо и широко разразил се, според нас разфокусират прицелите си. Противниците на действително лошите социални резултати от политическата употреба на „Време разделно“, вместо да реагират срещу институционалните опори на романа, които го правят да изглежда говорител на „истината“, реагират срещу самия му текст, опитвайки се да го коригират и отменят от историографска гледна точка, което наистина не е много силен ход. Тоест те оставят на опонентите си поне две възможности, които обаче могат да покрият и закрият целия диапазон на дебата, което и в крайна сметка те правят: опонентите могат докрай да повтарят, че Антон Дончев казва истината, защото казва истината (тавтологията е логически непробиваема по принцип), или могат да се сетят за принципната автономност на литературата като изкуство и да обяснят, че и Шекспир не е много исторически достоверен в оценката си за Ричард III, но това не му пречи да е общопризнато гениален, което с пълна аналогова сила очевидно се отнася и за Антон Дончев (Пантев 2005: 262-263). Тук ще ни интересува много повече първата реакция, тавтологията, защото именно текстът на „Време разделно“ я обосновава, обръщайки насочените срещу него социално слаби историографски оръжия в полза на своята собствена инерция по десетилетното „казване на истината“. Институциите тук даже няма какво да правят, освен да гледат и да консумират последиците, защото текстът сам си е свършил необходимата социална работа. Ето как става това. Твърдо разчитайки на автентичен извор за сюжета си в лицето на поп Методи Драгинов и на „Историческия бележник“ през 1964 г., повествованието на „Време разделно“ е представено откъм авторските си уводни думи именно като класическа художествена и литературна мистификация, която иска да се знае, че това е мистификация, т.е. че е литературно и художествено по природата си дело:

В тази книга са събрани и подредени записките на двама души – на светогорски монах, наричан поп Алигорко, и на френски дворянин, пленен при Кандия и приел исляма, наричан Венецианеца. И двамата съвременници описват едно и също събитие – разорението и помохамеданчването на родопската долина Елинденя през лятото на 1668 година… Двата ръкописа са преведени и преработени. Записките на поп Алигорко са написани на чудновата смесица от черковнославянски книжовен език и родопски говор. Венецианеца е писал на френски… Целта на преработката беше двете съставки на книгата да се приближат по дух и език, за да не се чувства така рязко двойното авторство. А целта на книгата най-добре е изразена от летописците – да не позволи да се изличат от паметта на потомците делата и подвизите на ония силни люде, живели триста години преди нас по великата Родопа… (1).

Този прийом наистина е многократно отработван. Четем го не само в знаменитото входно изречение на Умберто Еко „Разбира се, става дума за ръкопис“ от „Името на розата“ например, но и в традициите на българската литература, където най-ясният пример за същото са входните параграфи към „На Острова на блажените“ (1910) на Пенчо Славейков – книгата е представена като „една антология от творения на български поети“ (да напомним – всички „български поети“ в този случай са самият Пенчо Славейков). Въвел същия изпитан ход, романът „Време разделно“ обаче бърза да се застрахова. Още при първата употреба на името „поп Алигорко“ във втория ред на цитираните по-горе уводни думи е включен индекс към бележките към текста, в който почтено се намеква: „Авторът на записките за помохамеданчването на долината Елинденя, монахът Григорий, не бива да се бърка с историческия поп Григорко, живял сто години по-късно“. По този начин се казва, че поп Алигорко (монах Григорий) ни най-малко не е „исторически поп“. Към „истинските“ и цитирани в романа летописи по-нататък в текста също има индекси, които позитивистично утвърждават в следващи бележки поп Методи Драгинов и „Историческия бележник“ като релевантни историографски извори, на които романът се доверява и официално изразява своето доверие към тях в паратекстовете си. Какво би могло да се случи с всичко това след намесата на хладните историографски проучвания, които опровергават тъкмо истинността на „летописците“ поп Методи и „Исторически бележник“. Тогава „Време разделно“ остава без абсолютно никакви основания за „истина“ и се превръща в социално трагичен, социално излъган текст, който някак напразно и незаслужено е получил много издания, много почитатели и политическа Димитровска награда в процеса на казването на истината. Тъжната съдбоносност на обстоятелствата би била в това, че докато най-класически, литературно и уверено романът си играе с похватите на мистификацията чрез своите фикционални повествователи и в същото време уверено разчита на фундаменталната истинност на своите същински извори, той наистина се е оказал историческа лъжа, мистификация на мистификацията, в която и поп Алигорко, и Венецианеца, и поп Методи Драгинов са се срещнали – въпреки откровено йерархизиралия ги по скалата на „истината“ роман – като напълно равни, т.е. като еднакво фалшиви откъм „историческата истина“, следователно еднакво „литературни“. Ако имаше тази социална съдба, „Време разделно“ щеше да се институционализира безотказно, завинаги и напълно позитивно в литературния канон и в активното аналитично поле на българското литературознание, защото би бил най-очевидно точният пример за независимата от всякакви „исторически“ и „истинни“ референции автономност на литературата, дори на българската. Автономност, при това постигната напълно неинтенционално, следователно обективно и дори с цената на социални загуби. Теоретично само по този начин текстът би могъл да се отърси и от своята нечиста политическа работа през 1960-те, 1970-те и от едноименния филм през 1980-те, от своите тежки институционални наслоения и да попадне в парадигмалната утопия на „чистата литературност“. Дори нямаше да има нужда от комичната в случая намеса и подкрепа на Шекспир като аргумент за същото. И още нещо – ако би се развил по този начин, социалният сюжет за живота на романа „Време разделно“ щеше да легализира и социалната способност на историографията да бъде различна от литературата, т.е. щеше да отпусне пространство и да даде възможност за съвременно успоредяване на версиите и за множественост на разказите, за диалог в едно евентуално гражданско общество. Нищо такова обаче не се случва, защото очевидно литературността е твърде тясна и социално незначителна кауза и роля за „Време разделно“. Радващ се на все така твърда институционална подкрепа, романът продължава ненакърнено да казва истината на обществото и не съзира необходимостта да се превърне само в литература, дори и след разкритията на историографията. Това е възможно само ако той, опрян на институциите, разчита на читателската тавтологизираща способност, без значение дали тя е на неговите сподвижници или на неговите опоненти. И на социалното безсилие на историографията, която компетентно работи върху поп Методи Драгинов, но въобще не се сеща да допусне, че поп Методи стои с името си само в глухите и непрочетени от редовия читател паратекстови бележки към романа и че всъщност един друг поп в текста още преди всякакви научни разкрития е поел ролята му. Историографията изобщо не се сеща за това, тъй като нейните методи не позволяват допускането, че социалната роля на разобличения поп Методи Драгинов напълно безпроблемно и в прав социален текст може да бъде поета от напълно фикционалния поп Алигорко. Същото се отнася и за другия сказател на романовото действие, помохамеданчения френски аристократ, наречен Венецианеца. И – повтаряме – няма значение дали всичко това се случва в гледната точка на поддръжниците на романа, или в тази на неговите опоненти.

При това положение институциите няма нужда да правят нещо различно от това да са хладни наблюдатели на незначителни публични дебати, основани при това върху прости фактологически грешки. Защото логичният резултат от намесата на историографията – социалният образ на „Време разделно“ като мистификация на мистификацията – не успява да се утвърди и дори да се произнесе с достатъчна социална отчетливост, вероятно поради сложността си. Вместо в обществото да се удвои усетът за фикционалност (откъм самопризнатата от романа роля на разказвачите му и откъм разкритията на историографията за изворите му), случва се нещо по-семпло – просто едното се редуцира, премахва се и се прехвърля върху другото без особена трудност. Един политически опонент на романа смътно е запомнил, че някой или нещо в текста не е наред откъм презумпцията за истинност, и въодушевено твърди в полемичен текст от 2002 г., че романът на г-н Дончев „наистина почива върху доказан фалшификат – хрониката на поп Алигорко. Всеки народ има нужда от такива митове, като този на поп Алигорко, но това не прави събитията в хрониката историческа истина. В този смисъл историческата основа на романа е спорна“ (Леви 2005: 264). Вярващите в буквалната „истинност“ на романа негови поддръжници предприемат абсолютно същия ход, само че в случая отнесен до другия, „западния“ разказвач, Венецианеца. Писателят Н. Инджов споделя следното през 1999 г.: „Ако всяка нова публикация на този роман отбелязва появата на ново читателско поколение, то осемнадесетото по ред вече възприема поп Алигорко и Венецианеца като двама автентични хронисти на времето разделно. Свидетелство за това са не само някои анекдотични кандидатстудентски съчинения по литература и история. Със собствените си уши чух по радиото как един публицист се позова на „известен френски благородник“, оставил записки за потурчването на Родопите, цитирани в същия роман“ (Инджов 2005: 158). На този фон има само една по-голяма опасност – и тя би се случила, ако обществото реши да мисли Сказателя от четиритомния роман на Антон Дончев „Сказание за хан Аспарух, княз Слав и жреца Терес“ (1982-1993[289] ), посветен на 1300-годишнината на българската държава, за автентичен хронист; тази опасност ще аргументираме по-нататък. Проблематиката, поставена дотук, всъщност не е базисна за нашето изложение, защото ако и „Време разделно“ да е текст, приел публичното представителство на „истината“, то за собствената му романова идеография това, за което разказва сюжетът, се оказва второстепенен въпрос.

„Време разделно“ или как идеографията се разделя със сюжета

Тук си позволяваме да мислим, че въпросът има или няма насилствени помохамеданчвания в Родопите през 17. век не е от особена важност за „Време разделно“. Романът твърди, че жестоки насилствени помохамеданчвания има, но всъщност дълбинната му идеология не изпитва към този факт особено силен интерес. И ако нещо прави „Време разделно“ наистина важен текст в българската литература, то е уникалността и парадоксалността на факта, че разказаният в него на 400 страници сюжет дълбинно е мислен като несъществен от самата идеология на романа. Когато поп Алигорко решава да приеме исляма и да поведе и други към него, за да останат и живи хора в родопската долина Елинденя, той уповава решението си на следния крупен наглед: „Планината не беше двор, ограден със зид, а българска твърдина с девет реда стени. И като заплюваха кръста, хората се оттегляха от първата стена, та отстъпваха назад. И до сърцето на планината имаше една стена по-малко, ала оставаха още осем стени. Като умряха на първата крепостна стена, Манол и другите задържаха врага и ни показаха как се мре, ала трябваше да останат живи защитници, та да се повърнат и да бранят останалите осем стени. И ако първата стена се казваше честен кръст, то втората се казваше общо дърво, третата – обща песен, четвъртата – обща дреха, петата – общо минало, шестата – общ език. А не бяха ли стените не девет, а сто. И най-навътре, зад сто черупки, стоеше ядката…“ (324-325). Този наглед ясно се открива с един въпрос, който праща героиката на целия сюжет в глуха улица: „Защо умряха тогава Манол и другите?“. Това не е просто финално казване, което да обслужи с яснотата си необходимия политически реверанс към българите мюсюлмани по акцията за тяхното преименуване през 1960-те и 70-те; в смисъл, държавнически да се разбере и прости фактът, че прадедите им са приели исляма и са останали живи. Самият Манол – въплъщението на националната емблематика и на героиката в нейното отстояване – много преди това си знае колко малка е всъщност неговата битка: „Сине, ти си виждал крепост… Всеки човек стои между два зъбера и пази една крачка стена. Не зная, може да има големи хора, пълководци, които пазят сто зъбера. Може да има един голям пълководец, който знае какво става по цялата стена. Аз виждам моята крачка. И зная, че трябва нея да защищавам“ (251). Целият роман всъщност разказва за само тази една малка крачка в сюжета си; като един „голям пълководец“ обаче романовата идеология знае, казва и провежда последователно много повече или поне нещо по-друго. Тази асиметрия е рефренна за текста. В цитирания параграф за планината-крепост се вижда, че „стените“ са външни спрямо скритата в тях „същност“, „сърцето на планината“. Изрежданията на някакви антропологични рубежи като религия, дреха, песен, език и т.н. губят смисъл, защото стените всъщност не са девет, а поне сто, а пък накрая престават да бъдат дори стени, а са конотативно понижени до „черупки“ на една есенциална „ядка“. Читателят е захвърлен сред всички ужаси при разорението на долината Елинденя и оставен потресено да съпреживява сюжета по българското отстояване на „честния кръст“, но всъщност чрез сюжета той обитава само някакви отломки от най-външната черупка, оставен е далеч от хтоничната и недокосната от никакви нашествия хладина на „ядката“. Тоест хората са обречени от романовата идеология да страдат, да умират бавно и мъчително, за да защищават докрай нещо, което и без това по никакъв начин не може да бъде достигнато, завладяно и победено. Антропологичното на „стените“ или „черупките“ се обезсмисля и защото е прехвърлено директно върху самата персонифицирана планина – всъщност тя е субект на всичко човешко, защото най-отчетливите рефрени на романа са „планината гледа“, „планината помни“ и др. Не е много важно това, че умират много хора, щом „планината не умира“, както дядо Галушко – почти „старозаветен“ в своя надисторичен стоицизъм – добре знае: „Страшно е това, което идва, ала не е чак толкова страшно. И не е чак толкова важно. Планината не умира“ (158). Тъй като събира всички основания в себе си, Планината започва да излъчва значението на тоталност (и на тоталитарност на романовата идеология, която е конструирала този неин образ), дотам, че е склонна да формулира на глас превъзходството си в съзнанието на поп Алигорко, да се подиграва на страдалчески пъплещите по нейните външни стени или натрошени черупки човешки същества: „И чух планината да казва: „Пълзете, дребни хорица. Докоснете се до недрата ми и вземете от моята сила. Че вашите рала драскат на две педи, а корените на елите достигат до десет крачки и дори соковете на мъртвите слизат колкото е ръстът на човека. Да, и живи, и мъртви, вие драскате по кората ми и гробовете ви са плитки, и костите ви ги откриват вятърът и дъждът. И основите на селата ви и градовете ви са плитки, и ги отнасят водите, и пясъкът ги засипва“ (117-118). Планината е толкова тоталитарно-тотална, толкова нечовешка, че всъщност унищожава всички онези човешки различия, които са и основание на разделното време. Ще илюстрираме това чрез два откъса:

… шейхът Шабан Шебил… имаше жълто око, жълта брада… Цялата му кожа беше и тя жълта като стар пергамент, на който са написани гнъсни тайни… А окото му беше мътно като мръсна вода, като помия и човек не знаеше какви чудовища се въдят долу, в тъмнината на водите. Няколко пъти, без да ща, се докосвах до единствената му ръка и потрепервах. Все едно че докосвах змия. Тоя човек ме вцепеняваше… (42-43).

… свитъка пергамент… летописите от пещерата… Самодивското око… Странно и страшно езеро е това… Брадати, влажни лишеи висят от клоните… ледените и неподвижни води. Видях някаква черна сянка бавно да се плъзга над невидимото дъно. Изпод краката ми излезе саламандър – черен с жълти петна – и потъна безшумно във водата. От водата полека излезе огромна водна змия с две жълти петна на главата… Пелената се отвори, черна вода клокна за миг… всичко наоколо ме караше да затаявам дъх, да мълча и да треперя… (384-385).

Тази съпоставка между една портретна характеристика от първите страници на „Време разделно“ и един пейзаж, който трябва да опише „сърцето на Родопа планина“, приютило и скрило последните ценности на общността в последните страници на същия роман, вади наяве общ ред от нагледи и усети: стар пергамент-пергаменти-летописи, брада-брадати лишеи, мътна вода-черна вода, едноокСамодивско око, жълто, змия, чудовища във водите, вцепеняване, затаяване на дъх. Само че едното е отвратително („усещах, че ми се повдига“), а другото – приказно („изглеждаше като излязло от някаква приказка“). Разделящите се конотации обаче не могат да направят много, за да обосноват „разделното време“, тъй като не могат да скрият общото в двата нагледа денотативно хтонично дъно. Значи, ако великата планина прилича на шейха Шабан Шебил, а и шейхът Шабан Шебил прилича на великата планина, тогава кой с кого се разделя и кой за какво умира в разделното време? Опозициите не работят никак, а заедно с тях не работи и самият концепт за „разделно време“. В романа всъщност няма много турци, понеже убиецът на долината Елинденя еничарят Караибрахим е син на дядо Галушко, а пък управникът на долината Сюлейман ага е потомък на средновековния деспот Слав, а пък етнически „другият“ шейх толкова прилича на „сърцето на Родопа“, че не му остава много място за другост… Затова, притиснати от тотализиращата ги в прилики и родства велика планина и захвърлени само на най-външната стена на крепостта Родопа и на най-слабата черупка – „честния кръст“, – за да се разделят само там, човеците нямат друга екзистенциална алтернатива, освен да реализират общността си във вид на голямо братство („Манол и неговите сто братя“), любовите си във вид на нереализирани инцести (Манол-Елица-Момчил, Караибрахим-Елица) и разделите си главно във вид на братоубийства, отцеубийства и потенциални детеубийства (систематичната им верига във „Време разделно“, но изтълкувана там в модуса на „легендарното“, вж. у Липчева-Пранджева 1999: 164-165). Но не само това. Най-външната и най-незначителна стена/ черупка – „честният кръст“ – май че се оказва не само незначителна, но и не особено налична. Така погледнато, Караибрахим не прави нищо по-особено от това да убива родствено близки хора по ужасяващ начин. Той е дошъл в Родопа да унищожи християнството, но Родопа в романа не му предлага наготово никакво очевидно християнство, което да унищожава. Романът е отнел опозицията, заради която живее еничарят от неговия сюжет, потушил я е и го е оставил сам. Въпреки първото допускане, че „Време разделно“ е книга за битката между кръста и полумесеца (а тя позволява по подразбиране толкова семпло четене, всъщност постигнато от едноименния филм през 1987 г.), текстът всъщност много последователно отбягва културния и религиозен новозаветен ред. „Кръстът“ е повече в устата на Караибрахим, в рефрена му: „Няма да оставя нито един човек…, който да не начертае кръст с кръвта си и да не плюе върху него“. А кръстът в пространството на Родопа е всъщност страховито езически – дядо Кральо чете всеки ден по няколко реда от евангелието (винаги нецитирани), но евангелието си остава недочетено. Пак дядо Кральо напълно нехристиянски гадае по плешката на сварен овен и разпознава там кръст; настойчиво маркираните стари каменни кръстове в Елинденя са гробищни; тъмни кръстове са издълбани по кората на хтоничните дървета край Самодивското око, за да служат там за знак къде е скрита църковната утвар и летописите. Тръгналите да сменят вярата си начело с поп Алигорко, прощавайки се, целуват кръст, издълбан пак в кора на дърво, но всъщност и утоляват жаждата си, пият мъзгата на дървото. В романа някак липсва разпятието на Иисус, то не озарява ничия мотивация. Нещо повече, не Манол прилича на Иисус, ами Иисус прилича на Манол: „А там от едната страна стоеше Христос. И брадата му чернееше като Маноловата, и веждите му се въсеха като Маноловите, а косата му падаше като овчарски чумбас до раменете. Червено овчарско наметало обгръщаше широките му плещи… архангел Михаил… имаше прави вежди като Момчиловите“ (350-351). Може да се допусне на пръв поглед, че това настойчиво конвертиране на християнското в езическо се дължи на конюнктурни причини, например на официалния държавен атеизъм след 1944 г. (затова и езическият облик на „кръста“ може да изглежда някому като едно „дисидентски“ промъкнато християнство). Не бихме предприели подобно допускане, защото никакъв атеизъм не може да обясни защо на „Време разделно“ толкова много му е нужен Старият Завет. А той наистина му е нужен: „Севда… беше хубава като Магдалина или като Далила, която взела силата на Самсон“ (поп Алигорко, 26); „и спомних си плача на Еремия“ (поп Алигорко, 75); „Сетих се, та намерих господнята благословия над Авраама. И зачетох… - „… цялата земя, която виждаш, ще дам на тебе и потомството ти, довека. И ще направя потомството ти многочислено като земния прах“ (поп Алигорко, 124); „И си спомних господните думи от битието…: „Ето белега на завета, който поставям до вечни поколения. Поставям дъгата в облака“ (поп Алигорко, 151); „Благодаря ти – все едно Саваот или Аллах, че бях жив“ (Венецианеца, 208); „И дълго, дълго се борих с моя бог, комуто бях служил досега, и борбата на Якова, който се борил с бога и му надвил, беше като борба на деца пред моята борба“ (поп Алигорко, 325); „И си спомних словата на псалма: „И лястовиците намират подслон за себе си под стряхата на твоя дом, боже на силите“ (поп Алигорко, 348); „Млъкни, куче, син на куче. Тебе щях да заколя, както Аврам е заклал сина си, ама еркичът ми е по-мил от тебе. Затова го коля“ (Вражу кехая, 358). Вижда се, че най-големият рупор на Стария Завет е тъкмо християнският свещеник поп Алигорко, който сякаш няма никаква оперативна памет за евангелията и апостолите. А пък алтернативата на бившия френски католически благородник Венецианеца не е „Христос или Аллах“, а „Саваот или Аллах“. Очевидно е, че романовата идеология се стреми към много по-голяма старинност и първозданност на опорните си редове от тази, която може да й предостави християнството. Старият Завет изпълва и необходимостта на романа от буквалност на овчарите и стадата им, буквалност „отпреди“ метафориките на Пастира и Агнеца; патриарсите наистина са овчари, както и Манол добре знае: „свети цар Давид бил овчар, той ни закриля от поганците“ (54). Особено силово за романовата идеология и против романовия сюжет работи Еклисиаст. В началните страници, когато Манол все още си мисли, че турците са дошли в долината Елинденя, за да събират кръвен данък, той заклева детето си Мирчо да умре от три вида смърт, ако го вземат. Детето се заклева над майчините си кости, над ножа на баща си и понеже кой знае защо поп Алигорко не носи в торбата си нито една от християнските книги, под ръката на детето ляга Еклисиаст. Дори текстът не оставя читателя сам да предположи наум оглушителния трясък на асиметрията между сюжета и фундиращата идеология на романа при протичането на успоредните текстове на детската клетва и на писаното в Еклисиаст. Романът открито цитира, поп Алигорко чете на глас, за да научи Мирчо над какво се е клел. И научава: „Суета на суетите, всичко е суета… Каква полза за човека от всичкия му труд, в който се труди под слънцето? Едно поколение преминава и друго дохожда… А земята вечно стои… Окото не се насища с гледане, нито се напълва ухото със слушане. Каквото е станало, това е, което ще стане. И каквото е било извършено, това е, което ще се извърши. И няма нищо ново под слънцето…“ (57-58). Думи, които обезсмислят всякакви човешки телеологии и заклеването в каквато и да било пределност, включително тази на умирането. Думи, изговарящи такава идея за времето, която отменя и самото разделно време. Но пък Еклисиаст, обезсмислил детската клетва и готовността за смърт, се полага много точно във фундиращия идеологически ред на романа: „А земята вечно стои…“ (Еклисиаст) – „Планината не умира“ („Време разделно“). В този ред на стародавното, фундаменталното, безразличното към човешкия живот и смърт обаче има още нещо. За разлика от родопските българи, Сюлейман ага май че е нелош познавач на християнството: „Дори и синът на вашия бог, Исус Христос, говорел с притчи“ (127), казва той на Венецианеца (за разлика от Манол, който мисли, че Соломон е християнин). Караибрахим пък се оказва попредан търсач на християнски знаци от Манол:

„Караибрахим откъсна поглед от постелята и го обърна към блясъците в дъното на стаята: - И тук камбани – рече тихо, през зъби. Тъй рече думата – камбани – на български. И повтори на турски – чанове. Приближи се, неочаквано измъкна ятагана си и замахна“ (188). Караибрахим се опитва да унищожи нещо, което Манол вече е унищожил в първите страници на романа: „Чанове трябва да сложите в черквите си“ (53) казва той на поп Алигорко. Смутът идва не само от това, че монументалният овчар иска да сложи овчарски чанове на мястото на черковните камбани, но и че не казва в „черквите ни“, а „в черквите си“ – това демонстрира собствената му извънпоставеност спрямо онова, заради което Караибрахим иска да го убива. А и поп Алигорко отбелязва, че песента на чановете е „по-сладка от песента на Света гора“ (21). Същите тези неуспешно съсечени чанове, които еничарят привижда като християнски камбани, пък са пожелани от напълно правоверния мюсюлманин юрука Исмаил бей, който ги купува от Манол срещу земя за чепинските бежанци, после ги връща и ги подарява на хората и т.н. Чановете са много важен рефрен в развитието на действието; крайно време е обаче да споменем, че те всъщност са по-стародавни и по„изконни“ и от двете религии, тъй като май че са направени от антично тракийско сребро: „Говореше се, че Манол намерил в дълбока пещера сребърно съкровище. И на всяка пара бил изсечен Орфей, оня певец, дето приспивал с кавала си лъвове и тирани и слязъл в долната земя през Темната дупка. Други казваха, че на парите имало хора, които се любели“ (52), и може би тъкмо това според романа – изцяло обсебен от „тракийското“ на Родопа – прави чановете неунищожими и винаги налични. Траките и тяхното наследство са част от живата памет на родопските жители и от ежедневното им пространство (за това по-подробно ще стане дума по-нататък). Нещо повече, те не застават на никакви стени/ черупки и в никакви антропологически и исторически временни и изменчиви в обстоятелствата детайли. Те са другаде и към финала си романът казва къде точно. Новоприелите исляма българи начело с поп Алигорко са накарани да съборят своята черква със собствените си ръце. Тъкмо тук се появява един наглед, изцяло хомологичен на този за планината-крепост с многото стени или ядката с черупките. Само че този път моделът, разказан в термини на културата, най-сетне показва „образа на планината“:

… С тоя нож почнах да къртя стенописите на черквата. Най-напред избодох очите на архангела, после оставих ножа и почнах да къртя с пръсти. И мазилката се къртеше като кора на бор. Тогава изпод пръстите ми видях да се втренчват в мене две нови очи. Под образа на архангела имаше стари стенописи. Изкъртих и тях. Показа се мъжка ръка, която държеше меч. Изкъртих и нея. Излезе нов меч, червен и огънат като пламък. Под меча се усмихна детска уста… Тогава изведнъж се откърти широко парче от стенописа. Преди се ронеше на люспи, сега падна като плоча над съкровищница. И слънцето светна върху бял мраморен камък, на който имаше издълбана гола жена. На прекрасното й лице сияеше тайнствена усмивка, а с две ръце стискаше високата си гръд. И от зърното на гърдата й църкаше мляко, и като се извиваше на струйка по мраморната плоча, падаше в широко отворената уста на коленичил гол мъж. А мъжът имаше кози крака, вълчи зъби и остри космати уши. Това беше Родопа, която кърмеше зверове и хора, събрани в едно тяло. И като си поех дъх, паднах напред върху плочата, а острието на ножа удари върху гърдите на жената и се счупи… И облегнал чело в студения камък, видях в краката си дрипи от мантии, късове от очи, клепки и пръсти, парчета от мечове и чаши, видях целия куп изкъртена стенопис. Аз я изкъртих. Ала не можах да пронижа мраморната плоча. Тогава се изправих и усетих, че твърдостта се връща в коленете ми. Хиляди такива плочи бяха пръснати из планината… Те са безсмъртни. Защото никой не може да заличи образа на планината (351-352).

Този силно сугестивен стилизиран наглед осигурява с явен оптимизъм внушението за безсмъртие, макар и не на хората и на техните наслоени култури, а отново на самата Планина. В него обаче диференциациите и йерархизациите в романовата идеология са по-отчетливи и податливи на наблюдение. Само в мрамора на траките се счупва ислямският нож. Християнските стенописи, които първи падат, и без това не са подкрепени от романовата идеология, поради липсващия в текста ортодоксално-християнски знаков пласт. Но пък стенописите, които първи падат (точно като „честния кръст“, най-външната стена-черупка на планинатакрепост и ядка), са тъкмо онези с Христос и архангел Михаил, които, да припомним, много приличат на Манол и Момчил в представите на самия поп Алигорко. Тъкмо те накрая са определени като „дрипи“, „парчета“ и „късове“, просто куп изкъртена мазилка. Ясно е казано, че те са сравними с голата жена и голия мъж с кози крака върху мрамора, колкото са сравними „люспите“ със „съкровищницата“. И очевидно има само една култура, която е в дъното на всички следващи не много трайни палимпсести; само тя може изцяло да постигне „образа на планината“ и затова е легализирана като напълно идентична със самата Родопа, като траеща колкото нея и очевидно величаво безразлична към всякакви човешки разделни времена – тракийската. Тъкмо в тази пределна точка, струва ни се, романовата идеология вече напълно е охладняла към романовия сюжет за екстремно-трагичните човешки раздели и смърти в долината Елинденя през 1668 г. Затова и „Време разделно“ наистина не може да бъде адекватно прочетен в режима на примитивния национализъм с неговите бинарии „българи турци“, „християнство - ислям“, „светци - зверове“ и пр.[290] (в този режим е оставен да работи едноименният филм като едно по-популярно и пропагандно изкуство) – просто защото тези прости бинарии за романа отвсякъде се явяват като черупки, външни стени, люспи и изкъртени мазилки спрямо извънредната надпоставеност на траките-Родопа. Ако кажем, че това идеологическо решение на романа може да се чете и като по-опасно и от примитивния национализъм (защото той се разпознава много по-лесно от този, който е имплантиран в романа), веднага ще ни пресрещне възражението, че тъкмо в мигове на остра криза, на заплашеност и накърненост, какъвто е сюжетът за 1668 г., писателят и читателите се улавят за най-старинното, автохтонното, природното, изконното, предисторичното, ненадломеното от историческите превратности, и в него намират упование и внушение за безсмъртие. Само че съответното „старинно“, „автохтонно“, „природно“ и „предисторично“ в българските културни традиции също е национализъм, само че десен по политическата си определеност, особено в текстове, писани в също така кризисния период между двете световни войни. Дали в този смисъл писането на Антон Дончев не следва екстремно десните построения например на д-р Найден Шейтанов (между другото автор на термина „родопизъм“ поради „балканобългарската“ и всесветовна според него роля на тракийската култура и в частност на Орфей и Дионис, на които Христос бил само една от инкарнациите). Или е близък предтеча и постоянен спътник и деятел на официалната промяна в българската културна политика през 1970-те, през „епохата Людмила Живкова“. Защото тъкмо в „Сказание за хан Аспарух…“, посветено на 1300-годишнината, е обосновано пренебрежението към християнството, което досега наблюдавахме, и Христос е просто късно копие на по-стари и важни богове и култури, както тракийският жрец Терес добре знае: „… този нов бог Христос бива роден от девица – както Лада ражда Перун. И той бива убит и възкръсва – като Дионисий. Той е син на един-единствен бог – какъвто е Тангра. И той провъзгласява любовта за начало на света, както го казват Орфеевите следовници“ (III, 280). Или става дума за идеологически дадености в писането на Антон Дончев, които обезсмислят алтернативния съюз между лявото и дясното. На тези твърде важни въпроси ще отговаряме оттук нататък.

Защо няма нужда от възраждане и какво възраждане е нужно

Въпреки плътността на Стария Завет като цитатен ред, въпреки пристрастието на помохамеданчилия се западен католик Венецианеца, както и на помохамеданчилия се православен поп Алигорко към Еклисиаст, има една идеографска точка, в която целият роман „Време разделно“ не само че не цитира, но и имплицитно отхвърля изцяло Еклисиаст, – и тя е рефренът за несъществуването и принципното безсмислие на паметта в текста на старозаветната проповед: „Няма спомен за миналото; па и за това, що има да стане, няма да остане спомен у ония, които бъдат отпосле“ (Екл. 1:11); „защото няма да помнят мъдрия вечно, както и глупавия, след време всичко ще бъде забравено…“ (Екл. 2:16); „Ако някой народи сто деца, преживее много години и още се увеличат дните на живота му, но душата му не би се наслаждавала с добро, и нямаше за него дори погребение, то щях да кажа: пометниче е почестито от него, защото е напразно дошло и отишло в тъмнина, и името му е покрито с мрак“ (Екл. 6:3-4) – Манол от романа, да припомним, има сто млечни братя, а също синове и внук – Еклисиаст казва, че това няма значение, а „Време разделно“ казва, че това има значение; и още, „Живите знаят, че ще умрат, а мъртвите нищо не знаят, и вече няма за тях награда, понеже и поменът за тях е предаден на забрава, и любовта им, и омразата им, и ревността им са вече изчезнали, и нямат вече дял довека в нищо, що се върши под слънцето“ (Екл. 9:5-6[291] ). Срещу този нецитиран в романа, но рефренен и твърде известен ред от Еклисиаст „Време разделно“ хвърля такава сюжетна енергия, че пътьом прегазва и българските – също добре известни – основания на самия Паисий Хилендарски: „хората от небрежност не преписвали… никак не можах да намеря“, пише атонският монах в предисловието на „История славянобългарска“. „Преминали от род на род в забрава“ е изречение от финала на частта за светците и продължава така: „… българите от простота и безгрижие не се стараели да събират и преписват“. Обаче през 1668 г. – сюжетното време на „Време разделно“ – три века след падането на България и един век преди Паисий да напише „История славянобългарска“, се оказва, че Историята няма защо да се пише тепърва, понеже никога не е преставала да бъде писана и изговаряна и защото няма родопски овчар, който да не я знае в подробности. Така романът внушава, че Българското възраждане няма защо да започва, тъй като никога не е свършвало, и следователно няма никаква потребност и от термина, и от дейностите му – и особено от термина му, чиято метафоричност носи значението на преодоляна руптура, запълнен хиазъм, надмогнато прекъсване на паметта и континуитета. Такова прекъсване (за разлика от Паисий) „Време разделно“ не отчита по никакъв начин и нито за миг от своето сюжетно разгръщане. В него всъщност не се допуска никакво разделяне на хората от тяхното дълго минало. Сюлейман ага е внук на самия деспот Слав и въпреки смяната на вярата и на името отпреди триста години помни всичко за дядо си: „Ала моите дядовци са владеели тая планина и три пъти са се вдигали против царете си. И три пъти царете са им давали дъщерите си за жени… На името на моя прадядо Слав са наричали цялата планина Славиеви гори, а Деспот е наречен на титлата му. Аз съм само ага“ (70). Тези триста години, които делят хората в сюжета от падането на България, са фактологично известни на всички – Манол знае, че мумиите в пещерата Челевещница са на триста години, за триста години говори и Момчил по повод празния гроб на Енихан баба. Овчарите знаят и за последната битка за Родопа отпреди триста години – и то с дати, цифри, имена и батални дислокации, които звучат не толкова легендарно, колкото напълно позитивистично: „Преди триста години… от десетия ден преди Димитровден до четвъртия ден след него, върху скалите на Висяк се срещнали последните защитници на Родопа с турските войски на султановия зет Ибрахим паша. Четиринадесет дни се държали българите… На четиринадесетия ден паднал убит самият турски пълководец, султанският зет Ибрахим паша…“ (311) и т.н. Огромният летопис на паметта, който романът предполага като наличен, включва дори генеалогиите на животните. Всичко се знае за прабабата на кучето Шаро, която била „кучка на Гордьо войвода, който преди триста години бранил Родопа от турците“ (95); изяснява се, че дебелият кон на Сюлейман ага води родословието си от една родопска крепост на франките пак отпреди триста години, откъдето дядовците на Сюлейман ага (т.е. деспот Слав) са взели такива коне и т.н. Генеалогиите на породистите животни са още по-екстремни и поучителни в „Сказание за хан Аспарух…“. Там конят на Аспарух Алтъй е син точно на петата кобила на пророка Мохамед и е военна плячка на хан Кубрат от победата му над арабите (вероятно поради произхода си конят, който иначе е изцяло положителен герой в цялата четирилогия, проявява и известен содомитски уклон[292] ). А пък изключителният кон на тракийския жрец Терес е син на двеста шестдесет и деветия жребец на цар Рез, а пък конете на цар Рез са били откраднати от Одисей, факт, който и хан Кубрат, и главният му жрец знаят добре от самата „Илиада“. През сто страници се обосновава защо ханската генеалогия, респективно етногенезата, е все пак по-къса от тези на конете: „Кубрат, син на Денгизих, син на Заберган, син на Горда, син на Бушан, син на Ирник, син на Атила…;… Но защо дори подир името на коня Авсург имаше изредени девет негови бащи, а след името на Кубрат се спираше до Атила, та между Атила и Кубрат имаше само седем зачатия и седем рождения? Защото бащата на Атила беше вълк“ (I, 17,125) и т.н. Във „Време разделно“ изключителна памет има и Караибрахим, син на дядо Галушко и брат на Горан – опитах се да узная на колко години е бил отведен като дете еничарят, но по този въпрос романът, иначе словоохотлив за възрастите на баба Сребра, на дядо Галушко, на Манол и пр., мълчи. Затова пък Караибрахим помни всичко – и откъде е, и къде точно е воденицата на баща му, където в началото отива сам и дядо Галушко му дава мед; разбрал е, че родените след неговото отвеждане Горан и Шерко са му братя, отделя ги, отначало не ги убива, чака те да го разпознаят и да се опитат да го убият първи, не докосва сестра си Елица. И изобщо върви против българския класически фолклорен образ на еничаря, чието ядро е пълната забрава, инцестът с непознатата сестра, закъснялото разпознаване. А историографията – в този пункт – нито може да помогне, нито може да попречи на романа да развива визиите си поради нейната собствена неувереност. Любопитно е съвпадението между относителния консенсус на историците, че в Османската империя кръвният данък е бил прекратен като практика тъкмо около средата на ХVII век (тъкмо сюжетното време на „Време разделно“), но пък в детайлите изворите са твърде противоречиви: „в османските извори се подчертава, че събираните младежи трябвало да бъдат на възраст между 15 и 20 години, а, както се уточнява в един закон за еничарите – най-добре на 17 години… Европейците обикновено говорят за вземане на деца на възраст от 7 до 12 години, а султанските нареждания са за значително по-големи юноши…“ (Георгиева 1988: 82-83). Във всеки случай обаче Караибрахим във „Време разделно“ съвсем не е изкован от фолклорно-легендарната окрупнена материя на повечето от останалите романови герои, защото никога и нищо не е забравил. Те също нищо не са забравили, но ако той върви срещу българския фолклорен образ на еничаря, те пък, в качеството си на истински българи, обезпредметяват Паисий. В паметта на „Време разделно“ последователно участват и траките. Даже благородният юрук мюсюлманинът Исмаил бей принася жертви на старите богове: „държеше в обятията си току-що заклано агне и пръскаше с кръвта му големия бял камък, на който има издълбани голи хора и чепки грозде… сякаш белите мраморни гроздове раждаха червено вино… И стояхме ние прави на лявата страна, докато Исмаил бей свърши приноса си на старите богове на тая земя“ (90-91). Дядо Галушко също знае по този въпрос: „Ей там… има един съборен град, целия от бели камъни. Преди много време там живеели хората от планината. Виждал съм боговете им, изписани на плочи. Те имали кози крака“ (156). Венецианеца също е познавач на тракийското наследство: „Нещо прекалено имаше във всичко, ала нали тук преди векове голите вакханки бяха разскъсали жив Орфея“ (180), знае топосите: „когато сменяхме стражата сред развалините на тракийското светилище“ (332-333) и дори аналогизира дядо Галушко с Орфей: „И дядо Галушко Белия, певецът на планината, слезе в долната земя, както преди векове беше слязъл един друг певец на Родопа, наречен Орфей…“ (276). Поп Алигорко даже знае някои подробности от обредите на тракийските жреци: „преди векове през суша жреците палели пред тия храмове огромни огньове да покажат пътя на облаците, та падал силен дъжд…“ (230), знае и местата им: „… в пещерата под светилището на траките…“ (299), чувал е за Темната дупка, че „през нея влязъл Орфей, за да отиде в ада да търси жена си“ (305), не е съвсем чужд и на съответстващите еротични нагледи: „И всяка бърчина, и всеки дол се вият като извивка на женска снага и навярно по тия поляни тичали някога голи девойки и Орфей е свирил на кавала си“ (317). За разлика от всички тях Паисий не знае нищо за траките, жреците и светилищата им. И тъй като романът не може да каже открито нещо от рода на „преди триста години, а и много преди тях, се е случило това и това, а пък след сто години ще бъде написана „История славянобългарска“, в която неправилно ще пише, че тези неща са забравени“, затова просто вкарва Паисий в силуета на поп Алигорко, който плътно е облякъл популярната му биография. Поп Алигорко е светогорски монах, монах Григорий: „стоях в манастира и преписвах свещени книги, а и разни други истории (да забележим разните други истории!) на нашия език. И когато чукнеше пролетта, тръгвах…, та оставях на селските свещеници и манастирите книгите на нашия език“. Веднъж посещава един от братята си, който се е оказал неразумен юрод: „къщата му беше богата, ала в нея говореха на гръцки“, разплаканата му снаха споделя, че „детето ми става грък и забравя езика ни“, и поп Алигорко съвсем по паисиевски й оставя една българска книга; убеден е и „че може да страдаме и да сме роби и може да сме били свободни и да сме имали царство, ала още не сме се събудили“ (296-297). Освен че през 1668 г. Историята вече е написана, тя дори съвсем не е само една – из манастирите, както се оказва, на монаха други монаси му показват хрисовули и текстове „за стари векове и битки“ (вж. у Паисий: „Аз претърсих всички светогорски манастири, гдето има стари български книги и царски грамоти…“). Показват му дори ръждясалия меч на цар Симеон; пазят костници с костите на падналите воини отпреди триста години, случва се и поп Алигорко да чете с очите си думите на стария цар Асен. А пък пергаментите-летописи на манастира „Св. Георги“ съдържат следното: „Двадесет и седем души монаси… триста години бяха записвали това, що е ставало из Родопа – от времето на Иванко, убиеца на Асена, който е вдигал крепости по тия места, и от времето на Слав, болярин на Калояна, до разорението на манастира. А бяха написани само сто листа, всеки монах по три-четири листа… И в тая нощ реших аз да бъда двадесет и осмият монах“ (258). Историята е колективен запис, при това само и изцяло български (тук няма ни Паисиевия „Маврубир“, ни „Барон“), но житейските и исторически истини, които се записват, са още по-колективни. Ни повече, ни по-малко поп Алигорко казва: „И много истини научавах. Научих ги от прости орачи и копачи“ (298) – „орачи и копачи“ е точен цитат от Предисловието на Паисий, който продължава изреждането си през 1762 г. с ключовата за „Време разделно“ дума „овчари“ (която попът на това място премълчава, може би защото романът и без това я е разраснал до максимума на сюжетния си предел, но пък продължава изброяването си със следните социални агенти на паметта – „от изстрадали майки и невръстни деца“). Генералният предлог, а заедно с него и причинно-следственият христоматиен модел на Възраждането е подменен, – онова „простим болгаром“ на Паисий от послеслова му е напълно преобърнато – през 1762 г. се пише за простите българи, а „Време разделно“ през 60-те години на ХХ век твърди, че през 1668 г. всичко писано е научено от простите българи. А заедно с подмяната на предлога и модела, изчезва и самата необходимост от „История славянобългарска“, а и самата обяснимост на Марин-Дриновата версия за Възраждането. Да споменем и това, че робството в романа май че се оказва някак привидно, нещо като тристагодишна заблуда на родопските българи. Когато Момчил решава да разкопае текето с гроба на Енихан баба, покорителя на Родопа, за да изгори и разпилее костите му, се оказва следното: „В гроба на Енихан баба нямаше кости… Няма кости! Няма Енихан баба! Родопа няма покорител. Никой не е победил долината. А ние триста години се кланяме на Сюлейман ага и на трима турци. И на едно празно теке. Планината не е победена“ (229). „Време разделно“ наистина прави невероятна, уникална констелация на българските Големи разкази за историческите епохи – античността е налична и тачена, Средновековието е запомнено, запазено и записано, робство като че ли няма, понеже планината всъщност няма покорител, а поради всичко това няма нужда и от Възраждане. (Все пак не е излишно да напомним, че ако и романът „Време разделно“ да няма нужда от Възраждане, то пък „възродителният процес“ от 80-те години на ХХ век има много голяма нужда от едноименния филм.) Този наистина уникален романов модел се основава върху невиждан по размерите си панконтинуитет на паметта. Тя е устна и писмена, на овчарите и на монасите, на християните и мюсюлманите, на общността и на отвъдсоциалността на планината. Затова и няма нищо странно в това, че Паисий в лицето на поп Алигорко накрая приема исляма, защото аргументът му е пак този – съхранението на паметта от живите: „Слава на Манол и другите, ала някои трябва да останат живи, за да разправят за делата им и да тачат паметта им“ (339). Затова и няма особено значение дали паметта ще бъде поверена на някаква – независимо каква – човешка общност, или на каквато и да е религия, или ще бъде положена в Самодивското око, в нечовешката хтоничност на планината. Панконтинуитетът поглъща и съвместява всички възможни версии. И нараства необозримо, тотално (и бихме казали без угризения – тоталитарно) и през връзката между различните романи на Антон Дончев. Колкото по-назад във времето се движат сюжетите, толкова перспективата на културната и политическа необходимост от паисиевския модел и от целия български ХIХ век намалява. Например в предхождащия „Време разделно“ роман „Сказание за времето на Самуила“ (1961) Аарон, братът на Самуил, също много обича да чете и най-вече да пише. Една вечер той се колебае какво да си избере за четене – „Ето го Омир, привдигнал побелялата си едра глава, обърнал слепи очи към небето… Ето Марк Аврелий, склонил печално чело… Ето го Анакреон, вдигнал чаша вино… или библията…“ (105-106[293]). Накрая Аарон решава не да чете, а да пише – и сяда над ръкописа си, чието заглавие ни повече, ни по-малко гласи „История на българите от времето на покръстването им“. Свикналият какво да очаква от Антон Дончев читател на това място би могъл малко да се притесни – защо Аарон пише историята на българите чак от покръстването насам, да не би авторът да е допуснал скъсяване на паметта, пресекливост в панконтинуитета, която веднага го превръща в един по-обикновен и несъвършен континуитет? Да не би този пореден историк и пореден паисий (Аарон) да не знае за прабългарите и за траките, така както и самият Паисий не знае съвсем нищо поне за последните? Или това се случва просто защото Аарон не е достатъчно положителен герой в Самуиловия сюжет? Това временно заколебаване на панконтинуитета обаче се поправя напълно в по-късната четиритомна сага „Сказание за хан Аспарух, княз Слав и жреца Терес“, в която изрично е отбелязано: „Изданието е посветено на 1300-годишнината от създаването на българската държава“. Там няма нито един народ-участник в етногенезата на България (такава, каквато я мисли 1300-годишнината), който да няма същата изключителна колективна памет като тази на родопските хора от „Време разделно“. Тайни пещери, храмове, сандъци с ръкописи и велики устни епоси вървят през целия текст. Най-осигурени откъм памет са прабългарите (за по-стилистично наричани в романа „болгари“). Първо, всеки член на конния народ е длъжен по закон да съчини и да изпее своята собствена епическа песен – ето няколко реда от тази на Ак Йола например: „… И така – тъжен съм, не ми се живее, искам да отида и да видя брата си./ Моя родна степ, моя благословена степ, мой народе, мой хане, приятели мои!/ И ви казвам: „Братя мои, изсечете тази моя песен на черен камък, с черни писмена“ (I, 179) и т.н. Ето и кратък откъс от дългата песен на самия Аспарух: „Отгледа ме Акага, майка на всички оногури…/ И аз вървях след Акага и след конете,/ и мислех, че така ще вървя до края на дните си…/ При мене дойде баща ми Кубрат, хан на болгарите./ Ах, колко щастливи дни преживях“ (I, 411). Освен това, конният народ разполага и с колективни писмени мемоари, скрити в една тайна пещера:

„огромна пещера… върху каменни стълбове, пречупени обелиски, плочи, олтари или върху прости камъни – там бяха издълбани с руни спомените на безброй поколения конници… А жрецът прочете на Аспарух първите два надписа, защото руните бяха много стари… и Аспарух четеше…“ (I, 343-344). Но и това не е всичко – храмът на Тангра крие свитъци, от които главният жрец научава например за траките: „…отворих сандъците си със стари свитъци, които винаги нося със себе си. И прочетох, че траките са били наистина велик народ“ (I, 167). Славяните също са доста успешни в съхраняването на историческата памет – те имат класически гуслари, които по едно време запяват даже за Аспарух: „И оттук нататък Аспарух влиза в песните на славянските гуслари. Защото – как да не се пее за първата среща на жениха-хан с невястата-земя“ (III, 73). Също имат и сандъци с ръкописи: в дома на княз Слав на Аспарух пак много му се чете и му донасят „тежка ракла, пълна със свитъци“, повечето от които са на гръцки, но има и такива „на черти и резки… това беше славянското писмо“ (III, 100); имат си и още потайни знаци, като например скрижалите в храма на богинята Лада: „изгорени с огън прастари писмена… това е заветът на Сварог… или че това е сказание за миналите дни чак от сътворението на света и човека, или че това е предсказание…“ (III, 159-160); а най-тайните знаци стават ясни, когато жрецът на Сварог Добрита Вий пожелава да остави на жреца Пребънд „свещената си риза с тайните писмена“ (IV, 202) – последните всъщност се оказват онова, което ние с днешната си непосветена наивност мислим за народни шевици. Като че ли най-зле с писмеността са все пак траките, но и те нямат никакви прекъсвания в паметта – жрецът Терес завежда Аспарух в един подземен храм, откъдето се чува рецитацията на много гласове и където непрекъснато „двадесет слепи старци повтарят – като певеца Омир – двадесет века от историята на траките. Всеки слепец – един век“ (III, 114). Аналогията с двадесет и седемте пишещи монаси от „Време разделно“ се налага съвсем естествено. Така и трите етнически елемента безпроблемно осигуряват панконтинуитета. Той е заплашен само веднъж, в началото на четвъртия и (засега) последен том на сагата, когато за момент ролята на слепия вездесъщ Сказател с магически способности е поета за малко от Тудор Докс, брат на Борис-Михаил и чичо на Симеон Велики. Не че романът стига дотам в сюжетното си време – на него му е важно само да регистрира една бъдеща спрямо сюжета му заплаха от прекъсването на панконтинуитета, дотам, че се изкушава да превърне тази заплаха в част от сюжетното си действие. Заплахата настъпва на същото място, регистрирано като начално в историята на Аарон от „Сказание за времето на Самуила“ – покръстването. В диалог между Тудор Докс и Симеон става ясно, че царят никак не се притеснява от политическите дела на баща си, вече замонашилия се Борис, понеже според него при идеология като тази на Владимир Расате и самият Аспарух би ослепил сина си и би изтребил прабългарските родове (това становище на Симеон предизвиква изумлението на чичото). Симеон е притеснен от друго – от новината, че едни ромеи вдигат скеле по мадарската скала, за да заличат Конника по религиозни причини. Симеон силно, но неофициално иска да запази конника и моли чичо си да пусне слух, че всъщност това е изображение на св. Георги Победоносец. Пътьом го моли и да запише в Светото Писание (да забележим – отново в Стария Завет! – някъде след Книгите на царете) и Именника на българските ханове.

Тудор Докс пък го осведомява, че в бунта на Владимир Расате е имало и много гуслари-сказатели на Сказанието за Аспарух, Слав и Терес, които Борис е заповядал да бъдат хвърлени в тъмници, и че освен това „пергаментите във всички славянски и български светилища бяха изгорени или остъргани, та знак не се чете от тях“ (IV, 9). Това силно обезпокоява Симеон, който си знае цялото Сказание наизуст още от Магнаурската школа, но сам няма време да го запише и запази, тъй като е зает с държавни дела, а то е твърде дълго. Затова от тъмницата бива изваден гусларсказател, който по царска заповед диктува цялото Сказание на писци. Така Симеон запазва заплашеното от забрава българско минало с напълно институционалнодържавнически (царски) и напълно лично-ангажирани (паисиевски) жестове. И в цялото писане на Антон Дончев като че ли тъкмо Симеон Велики се оказва единственият същински възрожденец, а Златният век – единственото Възраждане, което заслужава името си, защото само и точно тогава заплашеният български панконтинуитет е възстановен безостатъчно и изцяло. Тъкмо това – на пръв поглед невероятно – внушение на Антон Дончев обаче има твърде ясен идеологически и политически прецедент, при това в най-ултимативно дясното писане на междувоенния период, това на Найден Шейтанов, който по времето, когато Антон Дончев твори романите си, е дълбоко скрит в секретните книжни фондове на народните библиотеки и има не съвсем незаслужената репутация на фашист. (Като че ли първите отговорно-академични културноисторически коментари за него и неговия контекст след 1989 г. са в сборника „Защо сме такива? В търсене на българската културна идентичност“ (състав. Ив. Еленков и Р. Даскалов, 1994) и изследването на Ив. Еленков „Родно и дясно“, 1998.) Шейтанов е активен участник в междувоенния дебат за Възраждането и тогавашния повик за „ново възраждане“. Главните му идеи по въпроса са изведени в статията „Предосвободително или цялостно възраждане“ от 1937 г. Критикувайки тогавашните дебатиращи за тяхното „частично“ разбиране на Възраждането, Шейтанов пише:

И нова Германия, която биде като нас нещастна в световната война, прогласи лозунга за възраждане… В Германия, за да издигнат духа на народа, съкрушен от войната, прогласиха връщане не към епохата на Наполеона, когато стана немското освобождение, нито към Бисмарка, който извърши в средата на миналия век националното обединение на германския народ. Не. Отиде се много по-далеч. Прогласи се култът на древна, езическа Германия… Лозунгът гласеше и гласи: „Назад към бог Одина!“, „Към Валхала!“, „Към чисто германска раса!“… … „Възраждане!“ значи за южните ни съседи не „връщане“ към епохата на освобождението им, а към средните векове, главно към езическа, древна Елада… За всеки случай и в Румъния лозунгът на Възраждане не значи връщане към епохата на освобождението й, а отива много по-далеч – към древното, езическо време на римляните… „Възраждане!“ съществува и в малката Албания – и то класично, цялостно. На днешната албанска младеж се внушава, че кралят… е потомец на древния Ахил и дори на Александра Велики… … А какво става у нас сега? (к. а. - Н. Ш.). И ние имаме лозунг за Възраждане, ала само до епохата на предосвобожденското ни. Лозунг за частично Възраждане. Дали не е време и у нас да се прогласи лозугът за цялостно Възраждане?... Това ще означава, накратко речено, следното: Към зова „Назад към предосвободителната ни епоха!“ ще се прибави и повикът: „Назад към Симеона!“, „Към Кирила и Методия!“, „Към Богомила!“, „Към Бояна Магесника!“, „Назад към Омуртага!“. С други думи, ще се зове за средновековно Възраждане. Ала тук всъщност ние ще искаме да трошим отворени врата. Отдавна още Паисий възкреси средновековното ни минало… А понеже ние, българите, както италианците, обитаваме земя с класично минало – тая на старите траки, - то от нас трябва да започне такова едно Възраждане… Славянобългарското да се продължи или допълни с трако-балканското (к. а.- Н. Ш.). Към лозунга за средновековното ни Възраждане ще се прибави зовът: „Назад към древнобалканското!“, „Към старотракийското!“, „Към Орфея, Диониса и пр.!“ Да се създаде тракизъм като културно-обновителна посока… Всъщност и тук няма нещо съвсем ново… Ето някои наченки на класично Възраждане у нас. Не друг, а най-великият ни цар, Симеон, създател на златния век за средновековната ни книжнина, се нарича с почетно име „Нов Птолемей“… (Шейтанов 2006: 393-398[294] ).

Според Шейтанов други важни деятели и начинатели на „цялостно възраждане“, освен цар Симеон, са – разбира се! – Раковски, Веркович, Гологанов, отчасти и Жинзифов, защото бил писал за Орфей: „Най-цялостен и най-осъзнат светогледно по онова време е Раковски. Той – подобно на Симеона и Богомила, установява всички начала в народния ни светоглед… Някои научно-катедрени и учебникарско-школски тълкувания трябва да се изоставят. Нашата историография трябва да стане идеологична както у другите народи. Раковски е наш народен идеолог, наше светогледно величие…“ (383); „Творчеството на Раковски… добива истински смисъл само като тъмна наченка на българо-балканско, цялостно Възраждане. С идеите си за древни арийци Раковски предхожда теоретиците на днешна Германия…“ (399); „Раковски, родилни мъки на чисто нашето, синтез на азиатска и местна магика с европейски разум“ (438); „… а най-вече космогонни проблеми… в духа на Раковски, във „Веда словена“ на Гологанов-Веркович, отчасти у Р. Жинзифов“ (562). Така да се каже, „фашизирането“ на Раковски като идеен предтеча на Третия райх в писането на Шейтанов тук няма да ни занимава специално. Впрочем обсесията на самия Раковски от древности, руини, тайни, шифри, руни, знаци, писмености, следи, въобще от цял корпус „аксиологии на тайната“ (Пелева 1999: 35-90), е твърде благодатна за съпоставяне с абсолютно същата обсесия в романите на Антон Дончев, но тук няма детайлно да се спираме на това. По-горе цитираните показателни параграфи не са единствени в писаното от Шейтанов по въпроса за Възраждането. Три години преди това, в статията „Еротични космогонии на Балкана“, където става дума за балканското „сексомесианство“, той отбелязва: „Най-напред в Италия начена нов Ренесанс, с характерни антични символи – фашио, Форум, Цезар и пр… Също такъв Ренесанс, само че не като пряко възраждане на римска старина, а като „расов“ поврат към древността на Один, се появи напоследък в Германия, като изплува и един космогонен символ – пречупеният кръст… Ето где искам да видя ролята на древна Тракия и Елада на Диониса и Орфея… Инак речено, българи и сърби, а след тях и други балкански народности, да станат нова Италия на дионистичен Ренесанс за славянските народи“ (562-563). Тук Симеон все още го няма като възродител и посредник към такава една античност, но твърдо се намества в същата схема в „Предосвободително или цялостно възраждане“ (1937) и бива повторен в главния труд на Шейтанов „Великобългарски светоглед“ (1940): „… култове на Диониса… Същият култ оживява, както изглежда, в старобългарското време през 10 в. Тогава царува „полуелинът“ и „новият Птоломей“, Симеон, през чието време се извършва у нас известно възраждане на старината – исторична и праисторична. Симеон имал син „Боян Магесника“…“ (222-223); „Симеон, царят на Възраждането ни в 10 в.“ (257). Значи, ето и Шейтановият настойчиво повтарян и отстояван модел на „цялостното възраждане“, т.е. на същия като този на Антон Дончев панконтинуитет – Паисий възражда Симеон, а Симеон възражда езическата античност на тракизма и орфизма (Шейтанов обожава Боян Магесника и в един свой текст предлага официално и институционално да се чества 1000-годишнината му, понеже тайнственият Боян е главна инкарнация на Дионис и на орфизма). Антон Дончев е даже по-радикален – Паисий не е съвсем необходим поради силата на паметта във „Време разделно“, а в четиритомната сага, както вече се каза, единственият функционално необходим възродител се оказва тъкмо Симеон Велики, а истинското възраждане е Златният век. Романите на Антон Дончев отново изглеждат като огледало на най-десния проект в българската култура. Но не само това, тъй като актуалният контекст, в който твори Антон Дончев и който докрай институционализира творчеството му, не е междувоенният период, а „зрелият социализъм“. Субект на това институционализиране не е културната политика на междувоенна Германия, а подготовката по честването на 1300-годишнината на българската държава. Тъкмо в този контекст е проектирано филмирането на „Време разделно“ и е започнало писането на „Сказание за хан Аспарух, княз Слав и жреца Терес“. И тъкмо във връзка с подготовката на тези чествания Ал. Фол говори през 1978 г. за „привилегия, която ни отрежда правото да сме съвременници на действителния, на хуманно-класовия „златен век“ в историята на България“, а Людмила Живкова последователно ратува за концептуализацията на цялото българско историческо време (Еленков 2007: 34 и 44). Златен век плюс панконтинуитет, плюс официализирана и широко промоцирана тракология, това, така да се каже, вече сме го виждали в анализационната работа дотук, само че отнасящо се до привидно съвсем различни неща, каквито са нечия подразбирано автономна и „надпоставена“ литературна дейност от 60-те години на ХХ век до наши дни, или пък нечие радикално дясно културно визионерство от междувоенния период. За последния впрочем е казано, че „културният потенциал на един алтернативен проект от „дясно“ остава идеологически неинтегриран, но неоспорим“ (Еленков 1998: 143). Вече се налага да допълним, че десният проект може да не е бил интегриран в междувоенното време, но пък е бил твърде явно инкорпориран в културната идеография на 1970-те. Затова изложените по-горе стъписващи, но не съвсем неочаквани съответствия се нуждаят от по-плътно проследяване.

Антон Дончев между Найден Шейтанов и Людмила Живкова

За да осигурим по-голяма прегледност в протичането и обосноваването на съответствията, ще започнем с тематични срезове на тройно протичащите нишки в общия алгоритъм. Тези „срезове“ се отнасят до някои от техните важни тематични ядра, чрез които се разполагат и важни участъци от идеографиите им, и които са достатъчно отчетливи, за да осигурят съпоставимост.

Земята, „тракистиката“ и тракологията. Още през 1929 г. в статията „Жреци на словото“ Найден Шейтанов критично отбелязва: „Липсва или по-точно не се толкова поддържа великата идея за континюитет в културата на полуострова ни, тъй естествена като аналогия на Египет и Вавилон. Защо не се учреди тракистика у нас…“ (522). Програмата му продължава и в споменатата вече работа „Предосвободително или цялостно възраждане“:

„Славянобългрското да се продължи или допълни с тракобалканското“ (398), а през същата 1937 г. е обоснована и като институционален проект в статията „Периодизация на българската култура“: „… постиженията на ума у старите траки, които населявали почти същите краища, върху които се установяват сетне българските славяни и прабългарите, т.е. днешният наш народ… Като плод на същата земя – Балканът – гдето живеем сега ние, българите, тая бележита култура може да се смята за наша, т.е. за балканобългарска. В такъв смисъл на културна единност се разглеждат културите, възникнали в долината на Нил, макар че народите там се менявали, сетне в Месопотамия… Нужно е историята на нашия народ да се допълни с културата на стара Тракия. Едното е наше по народност – другото – по земя“ (подч. мое - А. Х.) (426-428). Междувоенната институционализирана историография очевидно не се вслушва много във въпроса „Защо не се учреди тракистика у нас?“. В междувоенните учебни програми по история обичайните заглавия, отнасящи се до тази епоха, гласят например: „Етнографски и исторически преглед на Балканския полуостров до образуването на Българското царство“ (1915); „Културно-историческо значение на Балканския полуостров. Остатъци от предисторичната и егейска култура“ (1925); „Предисторическо време. Кратки сведения за географията на Балканския полуостров… Гърци. Илири и траки…“ (1936). Обаче дясното императивно питане от междувоенния период среща позитивен отговор през 1971-1972 г., в условията на предполагаемо съвсем друг идеологически и политически режим. Положителният отговор на Шейтановия въпрос „Защо не се учреди тракистика у нас?“ на пръв поглед не се осъзнава като част от един и същи ясен диалог, тъй като е софистициран, администриран и звучи напълно сциентистки. Сам Александър Фол споделя: „През 1971 година обосновах формулата на тракологията и новия термин. След като написах една програмна статия и Людмила Живкова категорично подкрепи изложената в нея идея, благоприятният резултат не закъсня“ (Мутафчиева, Иванова, ред. 2005, I: 16). Тук само ще вметнем, че при изработката на термина нов е главно граматическият суфикс, доколкото междувоенната дясна „истика“ е заменена със зрялосоциалистическата „логия“. Тук няма да зачекваме по-крупни проблеми като например обсесията и на двамата автори от орфизма например. Ще споменем само показателния факт, че през следващата 1972 г. в София е учреден Институтът по тракология и пак в София е проведен Първият световен конгрес по тракология. Но според нас през същата 1972 г. се е случило и нещо още по-важно – изработена и публикувана е нова програма по история за българските училища. Едно задължително заглавие в нея гласи „Българските земи до идването на славяните на Балканския полуостров“. Значи учениците трябва да надмогнат някак или поне да не забележат едрия оксиморон, според който славяните още не са дошли (заедно с езика си), да не говорим за прабългарите (заедно с етнонима), но концептът „български земи“ е есенциално „вече“ налице. Тук обаче ще ни интересува повече това, че изведеният от Шейтанов концепт за „земята“ като главен аргумент за притежаването на всякакви културни наследства найсетне е придобил институционално могъщество и предполагаемо лявото най-сетне е сбъднало мечтата на низвергнатото и осъдено след 1944 г. радикално дясно. Шейтановият „велик континюитет на културата“, основан върху „земята“ намира и у Антон Дончев пълно потвърждение в най-дълбокото, мистично (и стилистично неописуемо) видение на хан Аспарух, което той получава чрез специални билки и в което го посвещава тракийският жрец Терес. Простата поука от сложното видение е, че „Земята е мост през вечността“ (III, 290). В последния том на сагата – „Началото на нашата вечност“ – това положение е изведено с декларативна яснота:

Да, аз чух Сказанието за хан Аспарух, княз Слав и жреца Терес. За болгарина, който беше конник и се стремеше към непознатите далечини, но не можеше да спре, та полетът му се превръщаше в негова гибел, затова пък той усещаше цената на днешния ден (подч. мое - А. Х.). За славянина, който беше орач и умееше да се свързва с полята и хълмовете й като с корени, та те му даваха своето спокойствие и вътрешна сила – затова той владееше бъдните дни (подч. мое - А. Х.).За тракиеца, който беше мъдрец, та знаеше и помнеше много, но нямаше сила да стори нищо, защото народът му гаснеше – затова пък той държеше съкровището на миналите дни (подч. мое - А. Х.).За тези трима мъже, синове на своите племена, които се бореха с Времето, защото то искаше да заличи следите им, но те намериха невиждан и нечуван път през вековете, като откриха, че Земята може да даде вечност… И тъй – като съединиха съдбите на болгари, славяни и траки, събраха в едно волността, обвързаността и мъдростта с движението, покоя и съзерцанието и настоящето с бъдещето и миналото (подч. мое - А. Х.) (445-446).

Така, верен на Найден Шейтанов, Антон Дончев е абсолютно верен и на Людмила Живкова. Подчертаните в горния цитат думи всъщност са централен постулат в програмни документи около подготовката на 1300годишнината – идеята, че в обхвата на „цялото българско историческо време“, в което честваната година 681 е само „условна граница“, а и „човешката еволюция продължава в бъдещето и безпределността“. Ив. Еленков тълкува тези постулати като „антипозитивистка концептуализация на юбилея при изписването на българската история като непреходна духовна сила, „съдба“ (Еленков 2007: 42-43). Ето и автентичния глас на Живкова например от реч в Шумен през 1979 г.: „Уважаеми другарки и другари,… И днес формулата „Единство на минало-настояще-бъдеще“ не е формално словосъчетание, а се превръща за българския народ в действена мисъл-формула, в словесен символ, който носи и съдържа в себе си единството на живота, разкрива непрекъснатата възходяща верига в развитието на историята и културата на един народ в границите на общочовешката еволюция…“ (Живкова 1980: 418). Антипозитивистката концептуализация си има достоен прецедент – през 1940 г. Шейтанов е писал: „… Черноризец Храбър се явява като създател на еволюционизма и органицизма в европейската философия. Еволюция или развитие е понятие кръгово, т.е. орфейско… Народнобългарската философия на историята е метафизична, или както тук се каза, тя е учение за метаистория“ (264-265). Ето и авторовото определение за „метаистория“: „… балканобългарската метаистория – допълнителна наука към историята, както метафизиката допълня физиката, т.е. науката на опита и наблюдението. Струва ми се, че за нашата метаистория споменувам аз за първи път“ (188-189). Не можем да не споменем и това, че „еволюция“, „единство/синтез“ и пр. са и ключови понятия на Тайното учение (Агни-йога, идеологията на Николай Рьорих), което Людмила Живкова се опитва да отстоява последователно като свой политически курс (Груев 2008). Приносът на Антон Дончев към тази удвоена политическа парадигма е, че „единството на минало-настояще-бъдеще“ лесно може да бъде регламентирано и в етнически термини, тъй като и трите компонента на единството си имат етнически носители, които също са в единство. Всъщност Антон Дончев е готов за този ход – ултимативността на „етническото“ в модуса на „Земята“ като заличаващо всякакви различия – още от „Време разделно“, но там „земята“ е наречена „Родопа“ или „планината“, а ултимативността на етническото там е в етническото име: „Плодът на планината не се делеше, тя кърмеше еднакво всички… И тая ябълка не се делеше, а свързваше мюсюлмани и християни, защото всички оставаха българи. И Родопа оставаше българска планина… и вярата няма да раздели брат от брата и мюсюлманина от християнина, а всички ще ядем плода от една и съща планина и ще се наричаме българи“ (323-325). Същото казва и предпоследното изречение на „Време разделно“:

„Елинденя роди две села и макар в едното да пееше мюезин, а в другото да биеше камбана, те бяха деца от една майка“ (397). До тези изводи приелият исляма поп Алигорко достига, за разлика от хан Аспарух, без помощта на специални билки и сложни видения, но пък през посредничеството на едри притчи, чиито поуки са научени направо от хората. За „Време разделно“ верското различие не е от есенциална важност, важен е етнонимът – „българска“ – на земята и планината. Затова може би романът е бил много необходим за една поредна държавна акция, която през 60-те и 70-те години на ХХ век се прицелва не в смяната на религията (като еничаря Караибрахим), а тъкмо в смяната на имената на българите мюсюлмани, а по-късно и при „възродителния процес“. И все пак защо от 60-те до 80-те години, от „Време разделно“ до „Сказание за хан Аспарух…“ проникновенията за „единството“ на каквото и да било (на етноси или на есенциалностите на един и същ етнос, независими от верските, или на имената им), стават все по-трудни, нуждаят се от все повече видения, стилизация и екстатика, нарастват от обикновените алегории на 60-те до болестните видения на 80-те? Защо обосноваването на „единството“ става все по-екстремно и все по-трудно? Въпрос, който може би е реторичен, но на който едва ли ще отговорим докрай.

Еротична космогония, „сексомесианство“ и ПЛБ. За Антон Дончев „земята“, освен идеологически конструкт, е и очевиден еротичен наглед: „И Родопа гореше. Горяха нозете й, горяха косите й. Жена беше това, майка, затова овчарите й викаха Родопа и се сърдеха, ако някой речеше Родопи… Балканът е баща, изправен и силен, каквото трябва да бъде всичко мъжко, Родопа е майка, която зачева и ражда, легнала по гръб, с очи към небето“ („Време разделно“, 99). Затова и намесата на имперското политическо и геополитическо е видяна не толкова като Христово разпятие, колкото като садистична еротика: „Родопа е разпната. Дясната й ръка е прикована от Мехмед паша, лявата й ръка е прикована от Абди бей. При краката й, в Беломорието, султанските слуги коват мостове да мине султанската свита. Косата й във Филибе е засмолена за стълба на проклетия гръцки епископ Гаврил“ (143). Много особено звучи обяснението на жреца Терес по въпроса защо траките не владеят сами земята си в „Сказание за хан Аспарух…“: „Тази земя е огромна жена, а траките са дребен мъж… Ние сме толкова малко, че не можем дори да прекрачим през бедрата на тази земя, нито имаме ръст да пием от гърдите й“ (III, 121). Все същата в образността си, легналата по гръб земя-жена обаче може да бъде и промискуално-ничия, поне в едно неправилно отвсякъде ромейско тълкуване: „Всяка земя е ничия – като жената. – казва византиецът Скира на княз Слав по повод Аспаруховата степ. – Тя лежи с лице към небето и ражда деца на този, който я обладава“ (I, 32). Същата степ – през много следващи страници – обаче се оказва искрено пристрастена към Аспарух, но и пренебрегната от него жена, която знае, че ханът вече е видял земята отвъд Дунава. Равната прабългарска степ ревнува от релефните форми на трако-славяно-византийското Подунавие и една нощ шепне лично на Аспарух: „Ти ме предаде. Ти искаш да отидеш в оная мека и топла земя, която се извива като хълбок на жена. Ти искаш да живееш между хълмове, които се вдигат към небето като женска гръд…“ (IV, 20). Така основаването на българската държава у Антон Дончев може да се тълкува и като резултат от мъчителното разрешаване на една собствено сексуална дилема на хана. Тук няма да привеждаме съответните многобройни примери от съчиненията на Найден Шейтанов по тези въпроси. Ще споменем само заглавията му „Сексуалната философия на българина“ (1932), „Еротични космогонии на Балкана“ (1934), „Увод в българската сексология“ (1935), „Сексокрация. Из метафизиката на един светоглед“ (1936), изобилстващи с терминология като „сексокрация“, „сексомесианство“ „ПЛБ“ (това е Шейтановата абревиатура на тройния концепт „пол-любов-брак“) и др. За него всичко това изхожда от чиста метафизика, взаимно обладаване на природата и културата, имащо своите корени в земята и в заветите на орфизма и дионисиевската космогонична традиция и т.н. Разбира се, няма как официални политики и документи от 1970-те да са открито съответни на подобна тематична линия (открито е само сциентизирането на орфизма), но пък официалният език, оказва се, конспиративно е закодирал една друга космогонична и метафизична еротика: „Рьориховото учение е доминирано от абстрактни символи и термини от съвременната наука и най-общо може да бъде характеризирано като „космосоцентрично“. Въобще Космосът заема най-важното място в йерархията на „Жива Етика“. Според нея съвършенството, красотата на човека може да бъде постигната, когато той живее в хармония с космическите закони – Законите на Красотата, на Любовта, на Равенството между двете начала – мъжкото и женското. Именно от този постулат на „Учението“ Л. Живкова взима девиза на организираната от нея през 1979 г. детска асамблея – „Единство, творчество, красота“ (Груев 1998: 21-22). У Антон Дончев нагледът за „Земята“ като лежаща по гръб жена не е лишен от инцестност, тъй като във „Време разделно“ Родопа е „майка“, но пък един овчар казва „Лесно се ходи по Родопа, когато тя ти отваря обятията си…“ (101). А пък в четирилогията Земята се оказва ту „майка“, ту „невяста“ на хан Аспарух. Това не вреди, тъй като работи и за тематизираните инцестни мотиви във „Време разделно“, и за обсесията от „братството“ като централен концепт и на двете произведения. Разликата е, че във „Време разделно“ „разделянето“ се проявява чрез братоубийства, а в „Сказанието“ „единството“ се проявява чрез побратимявания („И затова – вместо да се унищожат заедно в битка за земя, те направиха земята своя обща родина и майка. А синовете на една майка са братя“ – IV, 446). Друг е въпросът, че в „Сказанието“ братството може би е плод на не съвсем космогонична еротика, а на една доста по-буквална. Майката на княз Слав си признава за своята нощ с хан Кубрат, но не може да бъде сигурна в бащинството му, понеже по това време мъжете при пленницата били много; т.е. романът се колебае дали да направи хан Кубрат буквално-биологичен баща на славянството, или да остави това само като хипотетична възможност. Тъй като този въпрос остава неясен, етническите елементи решават да заложат на сигурното – хан Аспарух и княз Слав, заедно с жреца Терес накрая порязват ръцете си и удрят китки в ритуала „кръвни братя“, добре известен ни от индианските филми. Хан Кубрат е типичен представител на Шейтановото „сексомесианство“. Старицата Хелиодора Даласина, найбогатата жена в Константинопол, има изключителни сексуални спомени от тамошния престой на хан Кубрат, поради което се прехласва (майчински) и по младия Аспарух и даже по-късно финансира деветгодишния му престой на Онгъла. Кубрат е и машина, чрез която романът неконтролируемо разраства концепта за братството, понеже старият хан няма спиране в производството на Аспарухови братя. За него в четирилогията се казва, че не помни нито една от жените си, тъй като те били твърде много, и съответно не познава много от синовете си (в детството си Аспарух също му е напълно непознат). От това се възползва главният жрец, който тайно прибира в храма на Тангра двама близнаци, пак синове на Кубрат и братя на Аспарух, и години наред ги подготвя за негови двойници – с цел враговете на хана да целят и улучват двойниците, а не оригинала, а и за да може жрецът да си провежда чрез тайните двойници самостоятелна политика. Затова и зрелият хан Аспарух е в състояние (без сам да знае до едно време) да се появява едновременно на различни геополитически места на полуострова, с което страшно обърква византийците в четвъртия том. Единият двойник наистина е убит, а другият само е изгубил зрението си – и тъкмо той, както става ясно накрая, е тайнственият сляп Сказател и повествовател, който по мистичен (но сигурно напълно известен например на махатмите от доктрината „Агни-йога“) начин успява съвсем наистина да се отделя от тялото си, да се среща и да си общува с всякакви лица от миналото и от бъдещето (с хан Крум например, но не само), изобщо да бъде вездесъщ в подробното обозиране и изговаряне на „единството на минало-настояще-бъдеще“, предписано от Комитета за култура през 70-те години на ХХ век. В отношенията между хан Аспарух, княз Слав и жреца Терес има и друг вид родство (неприличният днешен разговорен език би ги нарекъл „баджанаци“), понеже любимата на хан Аспарух славянка Лада се оказва майка на бъдещия хан Тервел, а пък накрая по политически причини я омъжват за княз Слав, за когото още отпреди е била предназначена, но е избягала с Аспарух, поради което Аспарух и Слав провеждат и един дуел помежду си, поради който пък основаването на българската държава задълго остава под въпрос. Да споменем и фаталната тракийка Земела (текстът многократно настоява, че името й означава „земя“), която спи и с византийците, и с тримата наши етнически представители, като всички те изпитват голям копнеж по Земела-земята. Показателно е, че неустоимата Земела-земя накрая умира в опита си да спаси живота именно на хан Аспарух, само в когото е истински влюбена, но и славянският княз, и тракийският жрец зачитат със скръбното си присъствие погребението й от хана. Найден Шейтанов, според когото „нашата сексология е и ще бъде национална“ (599), напълно би одобрил това решение на Антон Дончев. От горните примери се вижда, че четиритомното „Сказание“ очевидно деградира чрез прекомерностите на еротическото; самата му неизтощимост е твърде изтощителна. Ако в еротичните нагледи на „Земята“ добронамерено-образованият читател все още би могъл да разчете някакви космогонии, а в общите жени на етническите елементи – разни старозаветни и въобще много изконни и архаични моменти в общуването между братята и жените им, то „Сказанието“ съдържа и последователен пласт, в който „космогоничната еротика“ напълно е деградирала до обикновена еротомания, а тя пък, въпреки детайлно и смайващо стилизираните декори (ще се въздържим откровено да ги наричаме „кичозни“), е плод на едно всъщност доста семпло в концептуалната си способност еротическо въображение. Неговата проста константа е наличието на жени без дрехи и в множествено число – например, докато младият Аспарух и младият Константин IV Погонат веднъж си говорят за култура и политика в Константинопол, мистични голи жени се появяват при тях из тайни зали на двореца – „Защото жената беше сляпа и като че ли пласт глина пълнеше кухините на очите й, а върху глината имаше нарисувани очи с червени камъни вместо зеници… Тая жена протегна към Аспарух дълга мургава ръка… А втора жена…“ и т.н. (II, 71 и др.); в същия Констатинопол княз Слав само за една нощ обикаля „пет-шест къщи за любов“, а към зазоряване изпълнява и всички желания на една хетера, с което докарва „ужас и възхищение“ в очите на следващите го византийски съгледвачи (II, 98); а пък веднъж, когато хан Аспарух замръзва до смърт край Днепър, четири голи жени (една стара и три млади) едновременно го свестяват найподробно и умело (IV, 66-67) и т.н. Без да можем да предположим всички възможни читателски реакции, ни се струва, че на тези места редовият нормален читател не толкова изпада в екстаз, колкото прихва откровено, въпреки усилието на текста да представи всичко това като едно пределно естетично, стилистично, орфейскиоргиастично и много космогонично-мистично нещо. Тази претенция на автора и на текста обаче никак не е маловажна, тъй като е едно от ядрата на романовата идеология.

Стилизации и естетическо възпитание. За да проследим идеологическото протичане на стилизациите, ще сравним две образни решения на повтарящия се мотив „мумии в пещера“ у Антон Дончев:

1. …А пещерата беше пълна с мъртъвци. Ала мъртъвци невиждани – нито трупове, нито скелети. И главите им бяха нито черепи, нито лица. Стояха те навред из пещерата – някои легнали, други седнали край скалата. И един лежеше по очи тъкмо пред отвора. Когато се окопитихме, видяхме ги на борина. Мъртъвците бяха изсъхнали и кожата им беше прилепнала върху костите, ала кост гола не се виждаше. Голи бяха само белите им зъби, защото устните им се баха дръпнали назад. И очите им бяха изсъхнали. И главата им беше по-страшна от бял череп. Дрехите им висяха на дрипи по тях…

Жълти, страшни и мълчаливи клечаха сухите мъртъвци пред нас. И всички бяха жени. Имаше и деца, дребни сухи скелети, седнали и легнали до майките си. А едно – стопено колкото коте, защото костите му са били меки – стоеше до оголената гърда на майка си… А Манол ми каза:

- Тия мъртъвци стоят тук триста години („Време разделно“, 150).

2. … за бездънната пукнатина в пещерата – горе при вечния лед, където Аспарух видя изсъхналите мумии на стотици жреци на Големия конник. И върху мумиите при входа падаше светлина, а мумиите назад се губеха в мрака, сякаш идеха от недрата на планината. И върху някои мъртви лица блестеше прозрачната маска на леда; и мумиите се сливаха с ледената стена на пещерата, сякаш бавно се срастваха с леда. А върху други лица капеше пещерна вода и те бяха покрити с бялата кора на варовика, сякаш бавно се превръщаха в бели изваяния от камък и в стълбове, които подпираха свода на пещерата („Сказание за хан Аспарух…“, I, 342).

На пръв поглед текстът от 1982 г. е по-пестелив от този през 1964 г., но това е привидно. Всъщност епизодът с мумиите на прабългарските жреци в „Сказанието“ е нещо, което вездесъщият сляп Сказател споменава само за да каже, че всъщност няма да го разказва и даже повелява да го заличат от пергаментите. Тоест ако за „Време разделно“ това е част от разказването, то за „Сказанието“ това е просто споменаване. Само от тази разлика читателят може да си представи как изглежда пък самото разказване (а не само споменаванията) в четирилогията. Още при появата на „Време разделно“ оперативната критика понякога отчита някои излишества в повествователната тъкан на романа, но – в сравнение със „Сказанието“ – „Време разделно“ изглежда направо като почти аскетичен текст, способен на автентична сугестия, въпреки и поради пищните си стилистики. Освен това, стилизираните ужаси в пещерата във „Време разделно“ изглеждат едва ли не реалистични, защото са обосновани с османското нашествие. Обаче откриването на стотиците прабългарски жречески мумии в планинското геополитическо място на „вечния лед“ може да изненада силно и най-смелото въображение. По-нататък става ясно, че за това може само да се спомене, но не и да се говори, понеже има още една голяма тайна – докато Сказателят само споменава как главният жрец показва на Аспарух скритото място, една от мумиите (която се оказва вечен страж на мъртвите жреци) проговаря на Аспарух, с което го стряска и уплашва, макар и само за момент, след което ханът свиква. Тоест окончателният начин искрено да харесаме „Време разделно“ е да прочетем цялото „Сказание за хан Аспарух…“ – да го харесаме дори и само защото във „Време разделно“ нито една мумия от пещерата Челевещница не решава да проговори на поп Алигорко. Вижда се, че заложени във „Време разделно“ дадености на писателския почерк се усилват неимоверно в четиритомната сага – това е собствено авторска тенденция на развитието. Интересното е, че в предприетата от издателство „Захарий Стоянов“ 15-томна поредица „Събрани съчинения“ на Антон Дончев (от 2003 г. насам) тенденцията изглежда като точно обратната. Замисълът на поредицата е да следва не еволюцията на писателя, а „еволюцията“ на българското историческо време в неговите сюжети, т.е. тя цели да конструира образ на макрофабулата. Затова и първите четири тома (с общ щемпел „Началото“) са именно четирите тома на „Сказанието“. „Време разделно“ идва много по-нататък в поредицата, чак когато идва ред на неговото сюжетно време (17. век). Затова и в този синтаксис на проекта стилизиращата тенденция изглежда като утихваща, като път към някаква нормализация на стила и неговите внушения. Този проект е показателен, защото прави очевидно това, че най-екстремните стилизиращи принципи в творчеството на Антон Дончев са приложени именно към най-старинното на „родното“, към фундаментализма на „Началото“.

Екстремен стилизатор е и Найден Шейтанов – например изрази като „Балканът е наистина вечно ждрело, вечно деен вулкан на религии“ (185), „съдбоносната, властелинна и всемирна същност на всетворческата стихия в живота, природата, вселената“ (531), „сексократичната мистика – любовластната тайноведа“ (532) са само напосоки взети примери, бледи образци на същинските стилизаторски умения на Шейтанов, най-често разгръщащи се в дълги синтактични вериги. Тази особеност на Шейтановото писане Ив. Еленков предпазливо тълкува като „домогването до архетипиката на „родното“ чрез стилизациите на езика“ (Еленков 1998: 139); други изследователски определения са по-откровени – „високопарен метафоричен стил“, „Шейтанов, създател на езически, трако-орфически фантасмагории“ (Даскалов 1998: 40 и 2002: 328). Стилизацията (набързо казано) винаги е и вид естетизация, в която са залегнали идеологически положения. Дясна е и по-общата междувоенна доктрина на „естетическото“ като принципно отношение към света и живота, например в известното твърдение на Спиридон Казанджиев от „Пред извора на живота“ (1920): „И въпроса е не да се отрече напълно рационалното, а да му се даде вместо статичния и абсолютен характер на познавателното, етическото и религиозното отношение към живота – динамическия и съзерцателен характер на естетическото отношение“ (цитатът е по публикацията в „Златорог“ от 1923 г.); а „по-късно при него „естетическото“ дори добива смисъла на активистка доктрина, „решение, чиято телеологична яснота предпоставя критическия му поглед към настоящето. Този същински негов първи текст дава основания да се мисли за сходно конципираното осезание на „живота“ чрез „естетическото“ и обратното; границата между тях е свободно прекосявана“ (Еленков 1998: 116-117). Тук само ще добавим, че тази граница бива още по-свободно прекосявана в националната доктрина за естетическо възпитание, промоцирана институционално, теоретически и практически от Людмила Живкова през 70-те години на ХХ век (и зрялосоциалистически изградена на принципите на Тайното учение и доктрината на Рьорих). Ето кратък образец и от идеологията на естетическото възпитание, а и от стиловата инкарнация на тази идеология, например от статията „Хармония и красота в безпределния спиралообразен път на развитието“ (1979), в която между другото авторката остро и принципно критикува онези, които си позволяват „непознаването и безотговорното пренебрегване на основните универсални принципи, върху които се гради и се развива Космосът“:

… непрекъснато динамично усъвършенстване, което живее пълноценно с ритъма на космическото движение. Улавянето на този ритъм и включването на човешкото съзнание и действие в неумолимите еволюционни процеси, които се извършват във Вселената, е реалната гаранция за непрекъснато спиралообразно развитие на човешкото съзнание… В етапа на зрелия социализъм пред българската нация се постави високо-отговорна и мащабна еволюционна цел… - да се разработи Единна национална програма за естетическо възпитание… С разширяване кръга на възприемателните способности на съзнанието и съществуване съобразно природните закони, човек е в състояние да се превърне в универсален център на съзнание, което ще вмести в границите на своето индивидуално съзнание цялото знание за същността и развитието на универсално-еволюционните причинно-следствени връзки и познавайки в дълбочина принципите на съществуването, ще хармонизира непрекъснато своите действия с движението на Космоса… Разглеждано от гледната точка на тази мащабна цел, естетическото възпитание следователно няма за задача формирането и развитието само на определени художествени способности… не като художествено-артистична самоцел, а като необходима предпоставка за правилно формиране, развитие и усъвършенстване на човешкото познание… (Живкова 1980: 387-393).

И Найден Шейтанов говори като Людмила Живкова, само че малко по-ясно: „Характерно нещо за народната ни мъдрост е отъждествяването на „свят и живот“, т.е. на природа и история. Цялото битие се подчинява на едни и същи закони – и макрокосмосът, т.е. вселената, и микрокосмосът, т.е. малосвета. В тоя цялостен светоглед особно много се изтъква у нас през вековете законът за кръговрата на „света и живота“. Така учат напр. орфейци и народните ни мъдреци… С тоя основен постулат в нашата метафизика е свързана идеята за възраждание в историята – идея чисто дионистична“ (264). А пък Сказателят от „Сказанието“ на Антон Дончев, верен и на лявото, и на дясното, понеже между тях особена разлика в случая няма – и заедно със способността му по магичен начин да се рее из всички времена и пространства – е тъкмо такъв „универсален център на съзнание, което ще вмести в границите на своето индивидуално съзнание цялото знание за същността и развитието на универсално-еволюционните причинноследствени връзки“, какъвто доктрината „Людмила Живкова“ иска. Съответно той е и хармонизиран с Космоса, съответно непоносимите стилизации на неговото Сказание са не просто „художественоартистична самоцел“, а са форма на „развитие и усъвършенстване на човешкото познание“, в случая на познанието за българската история, която е найестествено представителна за нещо много по-голямо в параметрите на една политическа рамка, в която „историята става „култура“, освободената в настоящето духовна сила, надхвърляща го по идното си значение“ (Еленков 2007: 43).

В този режим чрез предполагаемо художествените фигуративи за „миналото“ може да се прокара например настоящ модел на ежедневния труд като естетическо, хармонично, природно, културно, всестранно развито, магическо и космично действие, както например жрецът Терес описва прабългарския рудодобив: „А рудата болгарите търсят в блатата, където е пълно с нечисти същества, посредници между човека и злите богове. И дървата за топенето на рудата се търсят край блата и край заблатени реки, за да бъдат влажни и тежки. Само тогава рудата и дървото могат да си говорят, и то чрез пламъците и само тогава рудата отдава желязото. Иначе рудата и дървото са неми и само пламъкът говори, но за да говори пламъкът, трябва да го накара вятърът. И мехът, с който се прави вятърът, трябва да е от коза, хранена с тайни треви“ (I, 149). А може би миналото и историческите романи на Антон Дончев са толкова необходими на доктрината, защото тъкмо в тяхната „художественост“ и прекомерна стилизираност безпрепятствено може да се прояви онова мистично, езотерично и тайно, което официалният език може само да се опитва да закодира и да го пренася в потрафаретни политически термини (макар че успоредно с развитието на Антон Дончев и Людмила Живкова става все по-слаба в закодирането и все по-откровена в езотеризма си, който е също стилово непоносим). Това е голямото напрежение на посветените, изправени пред един голям парадокс – какъв трябва да е този публичен говор, който да легализира тайните, в които са посветени, във вид на официални институционални и социални практики? Тоест „художествената измислица“ на романите може би е начин доктрината да представи буквално своята Истина пред обществото, което, както вече се каза, е склонно да мисли сказателите на Антон Дончев като историографски извори и въобще като говорители на всякакви истини. Да я представи във вида й на „култура“.

Културата. „През втората половина и в края на 1970-те, една чувствително различаваща се от всичко познато преди реторика еманципира културата от статуса й на „надстройка“ и я превръща в самостоятелна човекостроителна сила: гениалният предтеча, естетически изграденият съвременен човек и човекът от бъдещото комунистическо общество се сливат в неподвластната на времето всестранно развита и хармонична личност. Като политика тя предлага изразяване на цялостния живот чрез естетически опит. Това е радикално визионерство несъмнено с тоталитарни параметри: високо доверие в научни експериментации и тежки институционални практики, съвършено свободни от вътрешна етика на възпиране“ (Еленков 2008: 356). Вече можем да предположим, че ултрадясното междувоенно говорене настоява на същата роля на „културата“ в твърденията на Найден Шейтанов: „Балканобългаринът обосновал дълбоко, мъдро и великата си исторична категория, наречена „култура“, „цивилизация“. Туй обоснование е в духа на хилядолетните ни завети: то е титанистично!“ (241). Сякаш 1970-те години изпълняват изцяло неговия призив от 1937 г.: „Културата трябва да стане велика сила у нас!“ (438). В набавянето на култура по спиралната ос на ЛюдмилаЖивковото „Единство на минало-настояще-бъдеще“ Антон Дончев успява да постигне такава дълбочина на миналото, в което културата категорично е прекосила и традиционната си граница с природата. По-горе споменахме, че в „Сказанието“ родословието на Кубрат е малко късо, то стига само до Атила, защото „бащата на Атила беше вълк“. Освен че напълно явно и официално реанимира някои хунски теории за произхода на българите под щемпела на 1300-годишнината, Антон Дончев използва алибито на „легендарното“, за да каже пак най-любимия си наглед на същинската автохтонност, загатнат още във „Време разделно“ с описанието на тракийската плоча със сатира, мъжа с кози крака и вълчи уши, и Родопа, която в негово лице кърми „зверове и хора, събрани в едно тяло“. Истински автохтонното е и зооморфично, както знае още Найден Шейтанов: „В памет на епохалното геройство, извършено от Испериха – създаване на българската държава – се учредило у нас нарочно летоброене. Според него, България се родила за историчен живот в зодията на вълка – животното, на което предимно се превръщал посетне Боян Магесникът“ (147). Тази балканобългарска способност се е запазила и като еротично умение „… вечната билярка, горянката, която означавала местата на рая с цветя и като прилепявала, с меда на тялото си, зоология към антропология“ (357). Тук ще приемем само като един вид случайно съвпадение настойчивото стилизиране на обаялата хан Аспарух славянка Лада като „жена-пчела“ с медено тяло и жълти очи (затова и синът й хан Тервел има жълти очи). В „Сказанието“ един от най-важните въпроси за Аспарух е, кой би победил в битката между конниците (пастирите) и земеделците; този мотив преминава подробно през старозаветен библейски цитатен ред за Авел и Каин, но се онагледява най-добре в древната тракийска гробница, където има тайни изображения, които в свързаността си разказват сказание за кентаврите и хората-дървета (IV, 272). Така се оформя ясно културният континуитет на два от ентическите елементи – кентаври и хора-дървета, Авел и Каин, конник и земеделец, прабългари и славяни. В дъното на прииждащата редица все пак са кентаври и хорадървета, а това може би се отразява и върху морфологическия наглед на постигнатия политически съюз като „ново същество“: „ще се намери ли умелец да слее болгарина конник със славянина орач и тракиеца мъдрец… това ново същество – болгаро-трако-славянин“ (IV, 326). Впрочем популярната репутация на траките като мъдреци кара Илия Илиев да предположи, че появата на траките и тракологията в българското общество през 1970-те е и социално-идентификационен ресурс, защото обслужва „усилието на интелектуалците да констуират тяхно собствено независимо пространство, това на „чистата култура“ (Ilyev 1998: 16). Това интересно допускане обаче не се потвърждава от Антон-Дончевото „Сказание“, просто защото в него и прабългарите, и славяните са твърде мъдри и културни и разполагат, както по-горе споменахме, с множество храмови и домашни библиотеки. Интересен е въпросът какви културни пластове и извори загребва „единичната спирала“ от Людмила-Живковото Тайно учение в хоризонталните си извивки, тоест как се правят синтактичните връзки, многото култури в културата. Според „Сказанието“ между културите няма напрежение, те са безпрепятствено отворени една към друга и взаимно се обогатяват, а дворът на хан Кубрат е направо, бихме казали днес, „мултикултурален“. Всред хранените му хора има „и смугли болгари, и светли готи, и жълти хуни“, плюс двама негри, китаец, персиец и лангобард, и – не на последно място (римувани с лангобарда) – един гепард и един леопард, напълно буквални (I, 27). Писмеността в четирилогията е също твърде множествена („Ние сме създатели на шест азбуки! Това е безпримерно в света“ – е възкликнал още през 1940 г. Найден Шейтанов – 269), защото етническите елементи имат много азбуки, руни, черти и резки и шевици, които са тайни кодове. Специално по повод шевиците Сказателят по едно време ни уверява: „ако гусларят проснеше ризата си като пергамент и почнеше да чете шевиците и везмото по нея и ако сложеше жезъла си на колене и почнеше да разчита чертите и резките по него, та да разказва какво казват знаците, то песента за резбата по щита на Ахил щеше да се превърне в детска приказка“ (II, 107). В този момент личи известно подценяване на Омир, но иначе „Илиада“ и „Одисея“, редом с Библията (главно Старият Завет) са рефренно знание на всички ханове, князе, пълководци и жреци. Освен това, главният жрец на Конника знае за нибелунгите и Зигфрид, Ромул и Рем, тракийският жрец Терес знае за Спартак, персиецът Шаргакаг знае за Александър Македонски и Аристотел, Хелиодора знае за крал Артур и казва на Аспарух „твоят баща Кубрат умираше да слуша сказанията за крал Артур“ (II, 184), всички си говорят за Орфей и т.н. Крайно време е да кажем, че всъщност хан Аспарух от всичко най-много обича да чете „Плачът на Гилгамеш“, записан с прабългарски руни на пергамент, който ханът винаги носи под дрехата, направо върху тялото си (впоследствие се оказва, че всички знаят епоса за Гилгамеш, и Терес, и славяните, и арабите; победеният от хан Кубрат Абд ар Рахман, умирайки и в предсмъртно помрачение, шепне на самия Кубрат: „Енкиду, приятелю мой…“ – I, 248). Още като млад Аспарух получава пергамента от главния жрец заедно с пояснението: „Тези слова са написани преди четири хиляди години. Има ги в стотици храмове, на десетки езици. Има ги написани върху книга, кожа, глина и камък. Писани са с йероглифи, руни, клинописи и тайни знаци…“ (I, 260). В изреждането на жреца глината идва чак след книгата и кожата, клинописът идва някак чак след руните, ако и прабългарите никак да не претендират открито за първозданно авторство на епоса за Гилгамеш. Младият Аспарух дори извършва един културномисионерски жест – в Константинопол той се интересува дали не могат да се открият още части от текста и затова за една нощ превежда в писмен вид „Плачът на Гилгамеш“ от прабългарските руни на гръцки език, за да предостави превода на не много културния византиец Скира (II, 232). И т.н.[295] Всъщност Гилгамеш и Енкиду се оказват конститутивни в основаването на българската държава, защото те са едно от звената на еволюцията от кентаврите и хората-дървета към прабългарите и славяните: „разбрах, че Гилгамеш и Енкиду са една и съща душа, разделена между две тела – едното родено и отрасло в ограденото от хората парче земя, другото създадено от дивата степ… Да, в душата на всеки от нас живеят Гилгамеш и Енкиду…“ (IV, 350). Нека сериозно кажем, че всичко това произвежда нещо, което се нарича „обективно пародиен ефект“ (т.е. пародиен ефект, възникнал независимо от субективната авторска воля и интенция), докато в това време авторското намерение е митотворчески-патетичносериозно и културно-оптимистично. Същото като това на Найден Шейтанов, цялото писане на когото е пронизано от подобни и безподобни културни контакти и съответствия, целящи илюстрирането на „балканобългарското месианство“. И още нещо, което ни се струва много важно. Цялото писане на Шейтанов всъщност методично унищожава различията между културните субекти (а оттам и историчността им), за да ги превърне в инкарнации на едно-и-същото в точката на „балканобългарския титанизъм“, което, естествено, го доказва като тоталитарно писане. За него са характерни редици като „… безсмъртните поети: Орфей, Тамир, Боян Магесника, Ботев“ и „Салмокс, Орфей, Волгезис, Кирил и Методий, Богомил, Паисий, Раковски“ (105), „Паян, Орфей, Боян, Ботев“ (249). За Ботев специално е казано: „Същинско-жречески характер има стихотворението му „Моята молитва“. То започва по праисторичен начин – както Илиадата. По дух, това е молитвено откровение на Паян-Орфея и Богомила…“ (254). И още: „Повестите за старославната Троя и за Александра Македонски… дали подтик за епично творчество… Дали не се гнезди цял възторжен епос в самото име на Симеоновата столица, Преслав? И сетне, дали тая възможна Илиада не е била творението на Бояна Магесника – загубено за нас сега, ала използвано от руската поема за „Дружината на Игоря?“ (256); „Преди хиляда години значи Боян Магесника донесе от Сион скрижалите на българската Веда…“ (372). И т.н. В „Сказанието“ пък Антон Дончев също е обсебен от еднаквостта – когато вижда Аспарух, Кубрат го мисли за себе си като млад, когато вижда Тервел, Аспарух помисля същото; двойници и близнаци населяват целия текст. За „Сказанието“ е много важно сливането (и нека пак припомним колко маловажно е всъщност разделянето за „Време разделно“), защото именно сливането на различията жрецът Терес нарича „мост през вечността“ в един пак много таен храм, където се палят свещи (!) едновременно за Дионисий, за Залмоксис, за Лада и за Христос и големият символ е, че пламъците им се сливат (III, 279). А това е вече много, тъй като е очевидно по политическата си принадлежност – както към фашизоидните инкарнации на Найден Шейтанов, така и към официалното за 1970-те Тайно учение с неговото ключово понятие за „сливане“ и „синтез“, превърнато в институционализирана културна политика на България. И в този смисъл всичките 2000 страници на „Сказанието“ удобно и точно се побират в следния параграф на Людмила Живкова от 1979 г.: „Сериозното запознаване и паралелно изучаване на древния символичен език, използуван от всички големи цивилизации: Ведическа, Индуистка, Египетска, Халдейска, Вавилонска, Тракийска, Древноперсийска, Древноеврейска, Будистка, Гръцка, Християнска, може да разкрие пред изумените очи на съвременния изследовател неподозираните познания както на отминалите цивилизации, така и на техните приемници не само за астрономичната и механично проявяваща се организация на Вселената, но и за същността на космогенезиса и антропогенезиса…“ (Живкова 1980: 471). Няма защо повече да търсим следите на Тайното учение в четиритомното произведение „Сказание за хан Аспарух, княз Слав и жреца Терес“, посветено на 1300-годишнината. Антон Дончев си го е казал в прав текст в една друга своя книга с показателното заглавие „Николай Рьорих. Ярило слънчицето и бога Агни“ (1979): „Не може българин, като гледа как Рьорих търси свидетелствата и изворите на сливането, да не замечтае – по нашите земи да премине друг Рьорих. Да потърси и види това, което са донесли прабългарите от Рьориховата Азия, от Китай, от Индия и Персия; това, което са донесли траките от Елада и Древния Рим; това, което са донесли славяните от Севера, Скандинавия и скитски Сибир. Защото ако има пример за синтез, ако има доказателство, че съединението чрез цялото спасява отделните елементи, които иначе биха загинали, това е историческата съдба на нашия народ, това е пътешествието на нашия народ през вековете“ (30-31). През 1979 г. Антон Дончев все още казва, че само мечтае – малко по-късно си е сбъднал мечтата, като сам се е превърнал в „друг Рьорих“ и е изпълнил изцяло проекта в четиритомното си „Сказание“. Даже, може да се каже, го е преизпълнил. Накрая на сагата вездесъщият сляп Сказател, който периодически се отделя от тялото си и т.н., след като си е създал Сказанието за хан Аспарух, княз Слав и жреца Терес, пожелава да слуша и други човешки сказания. И тогава

„прозвуча глас, който говореше на санскритски… индуса, който тихо редеше словата на най-великото сказание на хората (подч. мое -А. Х.)… сказанието на Махабхарата е петнадесет или двадесет пъти по-дълго от Светото писание на християните… После жреците намериха грък, който издума ред след ред сказанието за обсадената Троя и за скитанията на Одисея. Сетне чух тайната история за рождението на българския народ (каква ли пък е тя, романът дори не започва да я пише, ако, разбира се, в нея не се визира самото „Сказание“, но пък „Сказанието“ си е напълно явно като история от 1982 г. насам и никак не е тайно – б. м. - А. Х.) и песните за борбите на Перун и Волос, и сказанието за пътя на Еней. Тъй полека-лека в просъницата, която замъгляваше мисълта ми, стори ми се, че чувам все една и съща песен, с все едни и същи хора, които в разни векове и по разни земи бяха страдали и се бяха надявали – все едно, че се бяха родили близнаци…“ (IV, 350-351). Не е трудно да се разбере кой във визиите на Антон Дончев е авторът на тази „една и съща песен с все едни и същи хора“, кой е превърнал всички тези мъртви хора и големи текстове в поредни синтезирани и синтетични „близнаци“. Четем го, отново в прав текст, в цитираната вече книга от 1979 г. „Николай Рьорих. Ярило слънчицето и бога Агни“:

„Включена във великата „Махабхарата“, поемата „Бхагавадгита“… въплътява най-съвършената поетична философия и най-дълбоката поезия, създадени от човека (подч. мое - А. Х.)… Ако някой вярва в прераждането, би могъл да помисли, че самият Рьорих в едно предишно съществувание е написал „Бхагавадгита“ (38). Сега вече наистина всичко за Сказателя и за сказанията е напълно ясно.

Вместо заключение: политическият панконтинуитет на институциите

Казаното дотук предполага алтернативи на оценката. Например през 1964 г. „Време разделно“ е глас на държавна кампания по преименуването на българите мюсюлмани, а филмът от 1987 г. обслужва „възродителния процес“ – но пък можем да си представим как е прозвучал романът за един читател от 1964 г., само допреди десет години чел главно стихотворения за Сталин и сюжети за международния пролетарски интернационализъм. Тогава „Време разделно“ е бил дълбок, красив и „роден“ текст, нищо, че „родното“ му всъщност е доста дясно в своята радикална автохтонност. Това няма особено значение, тъй като по това време се вижда само „родното“ му, а „дясното“ му тогава не се чете и не се разчита, понеже Найден Шейтанов и други като него са изцяло скрити в библиотечните секретни фондове. А ако хипотетично би се разчело, то би се разчело главно като вид добро „дисидентство“. Ала какво да одобри, какво да си избере днешният либералнокритичен наблюдател на тази алтернатива – стихотворенията за Сталин или нечовешката планина на Антон Дончев, удвоена от „родопизма“ на Шейтанов? А само седем години след Димитровската награда на Антон Дончев (1966) в България настъпват всички идейни и институционални основания и за избор между два орфизма – тракистиката на Шейтанов и тракологията на Фол. До 1980-те като че ли „образът на народа“ е задължителен за българските исторически романи, а „интелектуалците“ в сюжетите им задължително извършват екзистенциалния избор да престанат да бъдат интелектуалци и да се слеят с народната мъдрост (например във „Време разделно“ или у Емилиян Станев) – „в този смисъл – пише изследвалият това обстоятелство Бойко Пенчев – аз съм склонен да опонирам на тезата, че днешният националпопулизъм е римейк на десния проект от 30-те години. Ако подобни аналогии са въобще валидни, то това се дължи на обстоятелството, че именно благодарение на соцнационализма ние установяваме континуитет с предшестващи социализма популизми“ (Пенчев 2007: 68). Тук само ще добавим, че като че ли същото е валидно и за популизми с липса на подобен водещ мотив, като например при континуитета на Шейтанов и Антон-Дончевото „Сказание“. Защото „Сказание за хан Аспарух, княз Слав и жреца Терес“ (1982-1993) е сигурно първият български исторически роман, в който изцяло липсва „образът на народа“. Образите са само на ханове, князе, жреци и пълководци, всичките интелектуалци. Алтернатива има наистина пред либералния наблюдател днес – кое е по-ценно или поне по-безопасно: да чете как инстинктивната колективна изконна народна мъдрост задължително превъзпитава и поглъща самотното мислене на интелектуалеца; или да чете как хан Аспарух превежда от прабългарски на гръцки епоса за Гилгамеш? Сериозна оценъчна алтернативност е залегнала и в самата „епоха Людмила Живкова“. В своя си контекст тя сигурно е изглеждала отново като „дисидентска“, включително поради настойчивите слухове и мемоари, че съветските ръководители и българските твърдолинейници не са я одобрявали и даже може би са убили самата й авторка през 1981 г. Кое да си изберем да харесваме днес – здравомислещия Сталин и неговите здравомислещокоригирали го наследници или болната жена, обзета от Агни-йога доктрината? Кое е по-добро – пълното потъпкване на всякаква култура по времето на сталинизма или панконтинуитетът на панкултурата от 1970-те? Много достойни хора са избрали или сега избират все пак да предпочетат второто, но тогава ги застига следваща необходимост от избор между елементи, твърде сходни в типологическо отношение – между фашизоидния „велик континюитет“ на Шейтанов и единичната спирала на безкрайната културна и космична еволюция на махатмите, Рьорих и Людмила Живкова. Всъщност това са реторични въпроси, които описват безизходица, не само оценъчна. При тази политическа, институционална, аксиологическа и дискурсивна нечленимост на „родното“ между междувоенното дясно и „лявото“ на 1970-те либералният наблюдател фактически няма нито една пролука, през която днес да изговори и реализира и своето национално чувство, и своето социално статукво, и посланията си, дори и едносричното си патетично и безсилно „не“, отнасящо се до всички споменати налични алтернативи. Въпросите са реторични и защото институциите отдавна са им отговорили и продължават да повтарят отговора си. В изследването си върху културните политики, основанията и институционалните режими на културата по времето на „зрелия социализъм“ Иван Еленков обосновава сериозното различие между „епохата Людмила Живкова“ и последвалите я 1980-те с „икономизирането на културата“ и „възродителния процес“ (Еленков 2008). Тук това, което може да опровергае прецизния анализ на различието, е фактът на съвсем-не-различната съдба на Антон Дончев в българските културни институции преди, по време на „епохата Людмила Живкова“ и след нея, и след 1989 г. А тя е следната. През 1964 г. излиза „Време разделно“, а през 1966 г. писателят получава Димитровска награда. Проведена е акция по преименуването на българите мюсюлмани. Двадесет години по-късно е проведен „възродителен процес“, чиято културна санкция е най-вече филмът „Време разделно“, чийто сценарий пък е планиран по време на подготовката за 1300-годишнината. През 1979 г. излиза книгата на Антон Дончев „Николай Рьорих. Ярило слънчицето и бога Агни“. През 1981 г. общонародният комитет „1300 години България“ удостоява Антон Дончев с Грамота за особени заслуги към честването на 1300годишнината от създаването на българската държава. През 1981 умира Людмила Живкова. От 1982 г. започва да излиза „Сказание за хан Аспарух, княз Слав и жреца Терес“, започната, според свидетелството на автора във финалната бележка към четвъртия том на сагата, още през 1968 г. Но пък точно през 1968 г. – по съвпадение или не – се случва първото официално споменаване на предстоящата 1300-годишнина на Юлския пленум на БКП (цит. по Еленков 2007: 33). През 1983 г. Антон Дончев е удостоен със званието „заслужил деятел на културата“. През 1987 г. е излъчен филмът „Време разделно“ в съответния контекст. После идва 1989 г., което в случая няма никакво значение.

На 23 май 2001 г. президентът Стоянов връчва на Антон Дончев най-високото държавно отличие, орден „Стара планина“ първа степен. На 19 май 2003 г. е удостоен с Грамота – годишна литературна награда на Съюза на българските писатели за 2002 г. за (нека специално забележим това!) второто издание на „Николай Рьорих. Ярило слънчицето и богът Агни“ (2002). На 27 юни 2003 г. е избран за академик. На 18 ноември 2004 г. ректорът Биолчев го награждава с голямата награда на Софийския университет „Св. Климент Охридски“ за литература. През 2004 г. Антон Дончев се подписва първи в подписка на български интелектуалци до президента на Руската федерация Вл. Путин относно възникналия проблем по стопанисването имотите и наследството на Николай Рьорих (данните са по: Правдомирова 2005). През 2003 г. издателство „Захарий Стоянов“ започва издаването на 15-томни „Събрани съчинения“ на Антон Дончев, конципирани като континуум на българската историческа съдба, като първите четири тома под обща номинация „Началото“ са „Сказание за хан Аспарух, княз Слав и жреца Терес“. През 2006 г. същото издателство отпечатва 600-страничен том с избрани текстове на Найден Шейтанов под заглавие „Балкано-българският титанизъм“. В жеста на преиздаване сам по себе си, разбира се, няма нищо особено и спорно, напротив, преизданията са абсолютно необходими, стига да се професионално коментирани – твърде показателна обаче е критическата рамка, в която се промоцира изданието (в цялото си изложение цитирам Шейтанов тъкмо по това издание с цел да се опитам да направя нещо срещу интенцията на неговия предговор). Дългата концептуална въвеждаща студия на ст.н.с. д-р Ерика Лазарова под заглавие „Найден Шейтанов: културоптимизмът като хуманизъм“ ратува за Шейтанов в бившия школски реторичен режим за незаслужено забравения хуманист и голям мислител. В това съчинение дословно четем: „Днес, в ситуацията на недвусмислено установен по социологически път скепсис и дори подчертано песимистична светонагласа (к. а. - Е. Л.) у българските граждани като резултат от нереализираните свръхочаквания след Промяната от 1989 г., сътворената от него философия на историята и народопсихология са могъщ фактор за съдържателно преосмисляне (! – б. м. - А. Х.) на постмодерните (! – б. м. - А. Х.) исторически реалии“ (7); „за големия наш философ орфиците са сред пионерите на духовната наука“ (к. а. - Е. Л., 48); „става дума за автор, съзнателно увековечаващ положителния образ на българина (к. а. - Е. Л.), колкото и това да не се харесва на ставащите сякаш все по-многобройни българофоби“ (56). Интенцията на този предговор е до болка ясна, затова тук ще предадем само неговия обобщаващ и показателен за прицела на изданието финал: „Затова инкриминираният и съзнателно забравен оригинален български мислител от първата половина на ХХ век е един от най-самобитните и евристични български културфилософи и културисторици. Прегърнал идеята за българската културно-историческа мисия през вековете, той поставя в центъра на изследователските и научно-пропагандаторските си усилия идеята за културнотворческа роля на нашия народ и вярва в неговата интелигенция. Но чува ли някой гласа на родолюбието българско?“ Изброеното дотук едва ли се нуждае от особен коментар. И така, Антон Дончев, Найден Шейтанов и Николай Рьорих (Людмила Живкова) очевидно завинаги остават заедно и все тук, но за разлика от предишните десетилетия тъкмо днешното десетилетие е промоцирало видимо тяхната заедност. Създателите на всякакви културни панконтинуитети най-сетне получават обща и траеща публичност, тъй като са напълно съответни и структурно хомологични на очевидно демонстрирания политически панконтинуитет на всякакви български институции от 1960-те до днес. Мечтаните и от тримата синтези и сливания наистина са осъществени, включително като пълен синтез на дясното и лявото, като безкритична, магмена и нечленоразделна компресия на дясното и лявото в „родното“, която с публично демонстрирано нетърпение очаква и Нобеловата награда на своя Сказател.

Цитирана литература

Георгиева 1988: Георгиева, Цветана. Еничарите в българските земи. С.: „Наука и изкуство“, 1988.

Груев 2008: Груев, Михаил. Между езотеричното и Политбюро: Людмила Живкова и културните процеси в България през 70-те и началото на 80-те години (ръкопис). Текстът е разширан вариант на публикацията „Людмила Живкова – пътят към „Агни-йога“. В: Преломни времена. Юбилеен сборник в чест на 65-годишнината на професор Любомир Огнянов (съст. Е. Калинова, М. Груев, Л. Зидарова). С.: УИ „Св. Климент Охридски, 2006.

Даскалов 1998: Даскалов, Румен. Между Изтока и Запада. Български културни дилеми. С.: ЛИК, 1998.

Даскалов 2002: Даскалов, Румен. Как се мисли Българското възраждане. Историографско проучване. С.: ЛИК, 2002.

Еленков 1998: Еленков, Иван. Родно и дясно. Принос към историята на несбъднатия „десен проект“ в България от времето между двете световни войни. С.: ЛИК, 1998.

Еленков 2007: Еленков, Иван. „Хуманно-класовият втори Златен век“. 1300-годишнината от основаването на българската държава и историзиране на официалната култура в юбилейната действителност. В: „Критика и хуманизъм“, кн. 23, бр.1/ 2007, с. 33-62.

Еленков 2008: Еленков, Иван. Културният фронт. Българската култура през епохата на комунизма – политическо управление, идеологически основания, институционален режим (под печат).

Еленков, Даскалов, състав. 1994: Защо сме такива? В търсене на българската културна идентичност. С.: „Просвета“, 1994.

Желязкова, Алексиев, Назърска 1997: Желязкова, А., Алексииев, Б., Назърска, Ж. Мюсюлманските общности на Балканите и в България. Исторически ескизи. С.: Международен център по проблемите на малцинствата и културните взаимодействия, 1997.

Живкова 1980: Живкова, Людмила. За усъвършенстване на човека и обществото. Състав. Кирил Аврамов. С.: „Наука и изкуство“, 1980

Инджов 2005: Инджов, Никола. Излъчващ независимост, или третият животописец на Кръстогорието. В: „Българската литературна критика за Антон Дончев“, съст. Д. Правдомирова и М. Тодорова. С.: „Карина М“, 2005. (Първата публикация на статията е в сп. „Понеделник“ през 1999 г.)

Леви 2005: Леви, Самуел. Историческата основа на романа е спорна. В: „Българската литературна критика за Антон Дончев“, съст. Д. Правдомирова и М. Тодорова. С.: „Карина М“, 2005. (Първата публикация на статията е във в. „Труд“ през 2002 г.)

Липчева-Пранджева 1999: Липчева-Пранджева, Любка. Бързият сън на митовете. С.: „Примапринт“, 1999.

Мутафчиева, Иванова, ред. 2005: Мутафчиева, Вера; Иванова, Марта, ред. Историята, населена с хора. Българското общество през втората половина на ХХ век. т. I. Интервюта. С.: ИК „Гутенберг“, 2005.

Пантев 2005: Пантев, Андрей. Генератор на омраза ли е Шекспир? В: „Българската литературна критика за Антон Дончев“, съст. Д. Правдомирова и М. Тодорова. С.: „Карина М“, 2005. (Първата публикация на статията е във в. „Труд“ през 2002 г.)

Пелева 1999: Пелева, Инна. Възраждания. Българистични студии. С.: ИК „Литературен вестник“, 1999.

Пенчев 2007: Пенчев, Бойко. Националпопулисткото наследство на социализма. В: „Критика и хуманизъм“ кн. 23, бр. 1/ 2007, 63-70.

Правдомирова 2005: Правдомирова, Донка. Антон Дончев. Биобиблиография. С.: УИ „Св. Климент Охридски“, 2005.

Радев 2005: Радев, Иван. „Докато не превърна цялата история в мой спомен“. В: „Българската литературна критика за Антон Дончев“, съст. Д. Правдомирова и М. Тодорова. С.: „Карина М“, 2005. (Първата публикация на статията е в сп. „Литературна мисъл“ през 1985 г.)

Тодорова 2001: Тодорова, Мария. Лична, колективна и професионална памет: ислямизацията като мотив в българската историография, литература и кино. В: „Критика и хуманизъм“, кн. 12, бр. 3/ 2001 г., с.7-30.

Шейтанов 2006: Шейтанов, Найден. Балкано-българският титанизъм. Състав. Е. Лазарова, С.: „Захарий Стоянов“, 2006.

Ilyev 1998: Ilyev, Ilya. The Proper Use of Ancestors, Ethnologia Balkanika, 2 (1998), 8-17.

АЛБЕНА ХРАНОВА

Албена Хранова е българска културоложка. Доктор по филология. Доцент по българска литература. Преподавател в ПУ "Паисий Хилендарски" и НБУ, София. Автор на книгите: "Двете български литератури. Граници на лирическия контекст" (1992), "Литературният човек и неговите български езици (1995), "Подстъпи към приказката" (1996, "Яворов. Диалектика и алхимии (1999), "Езикът и неговите речи" (2000).

Коментари (6)

- 09-12-2008|Unregistered|ивкръ  - статията

Не е за неизкушен читател. Твърде много чуждици и термини, познати само на специалистите. Предпочитам да чета текстове, написани на нормален български език.

Цитат

- 17-12-2008|Unregistered|Чугуниц

Абсолютно не може да се счита за доказано, че летописът на поп Методи Драгинов е мистификация. По - скоро обратното, отразява действителни събития.

Защо лъжете така?

Цитат

- 25-12-2008|Unregistered|Гургур  - "Време разделно"

Написаното е твърде претнециозно и наукообразно. За да не обичаш Дончев и да го смяташ за слуга на БСП/БКП не е нужно да изхабищ толкова труд. Между другото, каквито доцентите в ПУ и НБУ, такива и висшистите, които проидвежсат.Но нейсе. Коледа е! Дано божието смирение стигне и до авторката! Рождественски благопожелания за всички форумци!

Цитат

- 02-04-2009|Unregistered|Гост

1 критично мнение винаги е от полза.

Дончев има добър интелигентен стил, а че във всяка книга има

-истина

-лъжа

-роман

-уловка

-талаш

това е ясно.

www.esencia1.info

Цитат

- 10-01-2010|Гост

bokluk! napi6i ne6to po-hubavo ot tozi roman i togava komentirai, taka 6te si umre6 svetovno neizvestna na nikoi i s tova 6te se sbqdne nai-lo6it ti ko6mar! Velikite hora na umirat, te zavinagi ostavat vqv vremeto!

Цитат

- 17-01-2011|перо

Написаното е истина& романът е поръчков за да обоснове поредния възродителен процес и самия Дончев си го признава . Че методи драгинов е фалшификация го доказа филолога Илия Тодров - езикът на документа е от 19 век , а не от от 17 век,освен това не е на местното наречие и е пълна с фактически несъответствия. Че в Хроникатао няма грам истина и че е не имало централизирано насилствено помохаменданчване е видно от турските регистри , публикувани от Махиел Кил -ето таблицата за броя на хриситияни и мюсюлмани от 1516 до 1965г www.librev.com/discussion-bulgaria/457-2009-06-16- 06-32-51.

Ясно се вижда, че в Чепинско 31 процента от наслението вече е приело исляма до 1593 г, почти 90 години преди 1680г/тогава уж било наслиствената ислямизация/. Т.е става дума за процес , а не еднократен насилствен акт. Т.е хрониката не отразява никакви реални процеси, а си е обикновена измислица, която не се приема сериозно от османистите дори у нас. Друг е въпросът, че "толерантния " българин трябва да се оправдава за пет насилствени смени на имената над помаците и две на вярата и затова се мъчи да увековечи този мит, който уж го оправдава. Това също е пълен абсурд - да идеш при някои и да му кажаш преди 300 години беше хрисиянин и затова се га насила ще те христинизирам пак. За закоравялото ни варварско племе това изглежда обаче нормално. Нали е хранило прасетата с хора.

Говорещи трупове

Автор: Тим Паркс

„Когато Лот живееше в Содом и Гомор“, писа апостол Петър във Второто Послание, „той беше потиснат и измъчван ден след ден от техните беззаконни дела.“ Израсъл в Неапол, Роберто Савиано е измъчван и потискан от подобни чувства. Гомор е неговият разказ за престъпните дела на Камората, неаполитанската мафия. Колкото и удобно съзвучни да са двете имена, престъпленията от Неапол не са ония, които ние асоциираме с Градове в равнината[296] и Савиано не е праведният мъж, който се оттегля когато Бог се намесва, за изпепели грешниците. Напротив, изглежда, че той се чувства привлечен от това, което ненавижда и прави всичко, което е по силите му, за да види края на Камората и нейните беззакония.

За организираната престъпност в Италия са написани безброй много книги. Онова, което различава от тях книгата на Савиано е интензивността и сложността на неговата обвързаност. Тя не е като онази на Нандо дала Киеза, синът на висш полицейски чиновник, убит от Мафията, който е автор на книги, изобличаващи връзките между политическите партии и криминалните организации. При всичкия му личен ангажимент, книгите на дела Киеза си остават вътре в категорията на разследващия журнализъм: неговата цел е да демаскира политическото участие на най-високи нива. Савиано е по-дълбок. Под прикритието на автентичен антропологически интерес и настоятелна решителност за освидетелстване, той никога не пропуска да вземе директно участие в сцените. Той иска да говори с работниците от фабриките, управлявани от Камората, с хлапетата-новобранци, играещи с оръжия, с куриерите на дрога, със наркоманите, служещи като морски свинчета за изпробване на кокаина, с призрачната фигура, която носи парите за помощи на жените, чиито мъже са в затвора, с проститутките, с убийците. Той иска да посети сметищата за отровни отпадъци, временните складове за контрабандна стока, напуснатите вили на арестуваните босове от Камората. Той посещава погребенията на убитите и съдебните процеси на техните убийци; той е на улицата когато общините на Камората издигат барикади срещу полицейските атаки.

Но най-много от всичко Савиано иска да бъде на сцената на престъплението: да види изпочупените стъкла на колите и надупчените от куршуми трупове, да чуе стоновете на умиращите, да помирише изгорялото или разлагащо се месо – и тогава, когато всичко е било вкусено и описано, да запише собствените си реакции. Студените тръпки по гърба, повдигането на стомаха, треперенето на краката, неотложната нужда да се повръща, да се пикае или бяга: тези, повече от всички други статистики, са мярата на скандала, който е Камората. Именно този дълбоко обезпокояващ аспект на Гомор дава на книгата онази привлекателност, която отива далеч отвъд просто интереса към Италия или организираната престъпност. Всички ние споделяме един болезнен интерес към криминалната сцена. И сме загрижени за благополучието на Савиано.

Една от стратегиите на книгата е да отказва на читателя някаква успокояваща повествователна структура, историческа или автобиографична. Ние се хвърляме с главата надолу. Ето я Камората, ето го Савиано. Започваме в пристанището на Неапол. Савиано, по онова време вероятно на около двадесет (той е роден през 1979), намира стая под наем в замяна на работа през уикендите за една китайска организация, противопоставяща се на местните кланове. Работата му е да помогне за приспособяването на някои жилищни сгради като складове, така че да могат да се крият в тях контрабандни стоки. Съществува риск жилищният блок да се срути, след като вътре се събарят стена след стена. Но това няма значение. Той описва едно пътуване с лодка в пет часа сутринта, за разтоварване на маркови спортни обувки. Те препълват лодката толкова много, че тя изглежда ще потъне. Единственото, което има значение, е печалбата. Савиано описва много добре лудостта на една организация, опитваща се отчаяно да се утвърди пред лицето на яростна, глобализирана конкуренция.

Неговият китайски работодател го въвежда в света на нелегалните шивачници. Ние се научаваме да правим разлика между онези, които работят директно за клановете, търгувайки с оръжия, пари и дрога, и работниците, които са експлоатирани от тях, произвеждащи висококачествени продукти за най-мизерни надници, без социална осигуровка. Тези мъже и жени са нарочно държани в бедност и глад: инак те биха могли да получат свободно време да мислят за онова, което им се случва и евентуално да напуснат. Савиано среща един талантлив крояч, който получава оскъдна заплата за изключително висококвалифицирана работа. Същият човек пътува в багажника на една кола, за да дава добре платени уроци на китайските конкуренти на Камората, с риск за живота си. Стилът на Савиано е фрагментиран, претрупан, упорит, драматичен. Читателят трябва да разбира колко важно е всичко това, да познава интензивността на въздействието, което то оказва върху Савиано.

На 13 години, отивайки за училище, той видял кола със стърчащи от страничното стъкло крака на убит мъж. Той бил преобърнат от силата на куршумите. Когато полицията изтеглила убития, панталоните му били издути от ерекция. Младият Савиано гледал като хипнотизиран. Същото чувство се появило през 2004, когато господстващото семейство Ди Лауро се борело с кнкуренти в бедния квартал Секондиляно, два километра на север от центъра на Неапол. „За да проследя борбата бях успял да си намеря радио, което хващаше полицейските радиовълни. С моя мотопед стигах до местопрестъплението почти по същото време както и полицейските коли.“

Той стои залепен за това радио ден и нощ в продължение на месеци, докато враждата взема жертви почти всеки 24 часа. Едно момиче е намерено изтезавано и изгорено; един мъж е обезглавен, главата му оставена на задната седалка на колата; едно разлагащо се тяло, жестоко обезобразено, е захвърлено в контейнер за боклук. Но повечето убийства са от типа „стреляй и бягай“. Една жена отваря вратата и „някой насочва дулото на пистолет в лицето й, стреля. Кръв и мозъчна течност потичат от главата й като от счупено яйце.“ Мъже биват разстрелвани в коли и супермаркети. Савиано пристига с мотопеда си:

„Навсякъде кръв. Изглежда почти така, сякаш самата душа се е изляла през дупките на куршумите, покриващи цялото му тяло. Когато видиш по земята толкова много кръв, неволно започваш да се опипваш, за да провериш дали самият ти не си бил ранен, дали твоята кръв не е смесена с неговата; изпадаш в състояние на шок, изпитваш необходимост да се увериш, че по тялото ти няма рани – може би самият ти си бил ранен, без да разбереш. Не можеш да повярваш, че в един човек може да има толкова много кръв, сигурен си, че в самия теб няма толкова много. Дори след като си се уверил, че кръвта не е твоя, ти все още не можеш да се успокоиш: може би не си изгубил кръв, но въпреки това се чувстваш някак изпразнен. Самият ти си се превърнал в кръвоизлив, краката ти омекват, езикът ти лепне, ръцете ти са се разтворили в онази гъста локва кръв, изпитваш нужда някой да погледне в очите ти за признаци на анемия. Иска ти се да спреш някоя медицинска сестра и да помолиш да ти прелеят кръв, имаш нужда стомахът ти да се отпусне поне малко, за да можеш да ядеш нещо – ако изобщо би могъл да го направиш без да повръщаш. Принуждаваш се да затвориш очи, да се опитваш да не дишаш. Миризмата на съсирваща се кръв е изпълнила помещението, проникнала е дори в замазката, тази миризма на ръждиво желязо. Трябва да излезеш навън, на чист въздух, преди те да са покрили кръвта с дървени стърготини, защото смесената миризма на кръв и дървени стърготини произвежда воня, която надвива всеки опит за съпротива срещу повръщането.“

Изглежда, че още по-дълбоко от скандала на Камората за Савиано се намира скандала на самата смърт. „След като видях десетки убити мъже, покрити с кръв и мръсотия, излъчващи отвратителни миризми; трупове, разглеждани от наблюдателите с любопитство или с професионално безразличие, понякога подритвани настрана като отровни отпадъци или оплаквани с безутешно отчаяние, аз стигнах до едно-единствено сигурно заключение, една идея толкова проста, че вече изглежда глупава: смъртта вони.“

Неаполитанците са известни с един култ към смъртта, който датира назад до времето на Барока и дълго преди него, един култ, чиито следи са видими и до днес в църкви и гробища, където се излагат човешки черепи. Младите новобранци в Камората, разказва ни Савиано, са известни като „говорещи трупове“, толкова сигурен е краят, който ги очаква. Но защо тогава те се присъединяват? Той цитира едно писмо, написано от младеж в затвора:

„Всички, които познавам, са мъртви или са в затвора. Искам да бъда бос. Искам да имам супермаркети, магазини, фабрики. Искам да имам жени. Искам три коли и когато отида в магазина, хората да ме уважават. Искам да имам магазини навсякъде по света. И тогава искам да умра. Но така, както умира истинският мъж, човекът с власт. Искам да бъда убит.“

„Логиката на криминалния предприемач“, твърди Савиано, „съвпада с онази на най-агресивния неолиберализъм.“ Тези мъже искат максимум власт, колкото и кратко време да трае това. Нищо друго не ги интересува. Печалбата и загубата са единствените противоположности, които те познават; „моралът е слабостта на губещите.“ „Единственото нещо, което човек научава тук“, казва един свещеник на 15-годишно момче, „е как се умира.“

А защо Савиано върши онова, което върши: назовава имена, описва инциденти от първа ръка, излага се на гнева на една толкова свирепа машина за убиване? Сред анализа на криминалното проникване в дребната търговия, описанието на едно пътуване до Шотландия, за да види как Камората инвестира там, разсъжденията върху музиката, която слушат хлапетата-убийци докато убиват някого, разказите за декорациите, предпочитани от босовете на Камората, за тяхната странна религиозност, техните жени, Савиано ни предлага и няколко намека за собствения си произход. Но те са показателни. За майка му узнаваме само, че тя силно желае той да напусне Неапол и да престане да посещава сцени на престъпления. Разбираме, че родителите му са разделени отдавна. Баща му, казва ни той, е бил жестоко пребит някога, когато в длъжността си на лекар от бърза помощ е оперирал и спасил човек, застрелян от Камората. Обичайната практика, когато бъде намерен човек, останал жив след покушение, е хората от бърза помощ да чакат, докато убийците се върнат обратно и го довършат. Но Савиано също разказва как за баща му е било въпрос на гордост синът му да се научи да стреля:

„Роберто, какво е човек с оръжие, но без образование?“

„Гъз с патлак.“

„Правилно. А какво е човек с образование, но без оръжие?“

„Гъз с образование.“

„Правилно. А какво е човек с оръжие и образование?“

„Мъж, татко!“

„Правилно! Робертино!“

„Роберто“, казва баща му при един друг случай, „истинският мъж не бива да се страхува от никого. Той трябва да знае много неща, разбира се, но също и да внушава страх. Ако не плашиш хората, ако те не се страхуват когато гледат към теб, то дълбоко в себе си ти не си научил нищо.“ Бащата Савиано е силно впечатлен от местните босове и уважението, което те получават. „Командване“ е важна за него дума. „Има хора, които командват думи и хора, които командват неща. Трябва да разбираш кой командва нещата, докато се преструваш, че вярваш на ония, които командват думите. Но в костите и плътта си винаги трябва да знаеш истината. Само ония, които командват нещата, командват наистина.“

Един философ е по-малко важен от един доктор, казва бащата Савиано на сина си, защото докторът има реална власт над живота на другите, докато философът не разполага с власт над нищо. Свикнал с това да бъде разочарование за баща си, отбелязва Савиано, той отишъл да учи философия и отказал да приеме, че нещата са по-силни от думите. Една глава от Гоморразказва историята на Дон Пепино, един свещеник, който говорил против Камората и бил застрелян в църквата си когато Савиано бил на 16 години. Без да е вярващ християнин, Савиано изпитва силна привързаност към Дон Пепино и особено към настояването на свещеника за „приоритет на думите“ като свидетели и обвинители. Думата може да „различи парите от тяхната воня“, думата трябва „да бъде поставена в центъра на борбата срещу механизмите на властта. Думите срещу бетонобъркачките и пушките. Не метафорически. Истински. Бидейки тук, за да обвиняват и да свидетелстват. Думите с тяхната единствена защита: говоренето на висок глас.“

Огромният комерсиален успех на Савиано показва, че думите могат и да произвеждат пари, освен само да ги проследяват. А да се противопоставят думите на „механизмите на властта” означава да се признае, че самите думи са важен източник на власт и винаги са били съществена част от играта на властта. Савиано казва, че баща му „обожавал папа Йоан Павел II“ и бил силно впечатлен от тълпите, които го слушали, както и от властта, свързана с това. „Всички силни хора коленичеха пред него. За баща ми това беше достатъчно, за да го обожава.“ Сега, когато продажбите на Гомор достигат милиони, а авторът й бива почитан от носители на Нобелова награда и политици от всякакви цветове, баща му би бил задължен да премисли отново възгледите си както за разочаровалия го син, така и за властта на думите.

Но колкото и силни да са думите, изглежда че никоя книга не може да бъде напълно успешна без филмова адаптация. В този случай обаче налице са очевидни трудности. Да се покаже как Савиано пътува на мотопеда си към местопрестъпленията би изглеждало като превъзнасяне на автора или поставяне под въпрос на психическото му здраве. Още по-злополучно би било едно превъзнасяне на престъпниците, с някакъв холивудски сюжет, занимаващ ни със съдбите на конкуриращите се босове. Изправена пред една дълбоко вкоренена култура на организирана престъпност в Сицилия, Калабрия и Неапол, италианската филмова индустрия отдавна се е научила да оставя настрана подобни развлечения. Режисьорът Матео Гароне и сценаристът Маурицио Браучи избраха да използват шест различни разказа от книгата на Савиано, за да представят една широка картина на общността, в която функционира криминалната организация. Ние виждаме зле платения крояч, даващ уроци на китайците, красивото младо момче, което „се издига“ от разносвач на покупки до продавач на дрога, „подводницата“, носеща пари на роднините на мъжете, които са в затвора, предприемачът, купуващ земя, за да може да я превърне в сметище за отровни отпадъци и – събирайки всички нишки в едно – началото на една борба между клановете, както и последващата я вражда, показваща пораждането на огромния страх докато всички се опитват да разберат кой на коя страна е и дали самите те не се намират някъде в линията на обстрел.

Самият Савиано живее под заплаха за живота си; един подкупен член на Камората е казал, че съществуват планове той да бъде убит преди Коледа. Подобно на босовете, които описва, сега той трябва да се движи с непрекъсната охрана. Бяха направени сравнения с опита на Салман Рушди – не на последно място от самия Рушди – но ситуацията е аналогична само отчасти. Рушди беше изненадан и шокиран от реакцията на екстремисти по повод няколко страници от Сатанински строфи. Той едва ли ще предизвика отново някога такъв гняв, тъй като тези идеи не са централни за творчеството му. Но съдбата на Савиано изглежда е обвързана с Неапол и неговото противопоставяне срещу Камората. Дон Пепино, пише той, напусна юга, за да учи в Рим и „трябваше да си остане там“, далеч от родното градче Казал ди Принчипе. Но, „подобно на човек, неспособен да се отърве от някакъв навик … или като някой, който непрекъснато е преследван от усещането, че трябва да направи нещо“, той се връща обратно. Савиано също изглежда като човек, който е преследван от усещането, че трябва да направи нещо: нещо, което не може да се повери на никой друг. Един аспект от Гомор, който предизвика критики, е липсата на какъвто и да било ентусиазъм от – или дори дискусия на – работата на магистратите и полицаите, които се намират в ежедневна война с Камората, рискувайки животите си за скромни заплати. В един момент, след впечатляващ анализ на начина, по който Камората е проникнала в циментовата индустрия, Савиано казва, че арестуването на босовете всъщност само подсилва организацията, тъй като носи след себе си нови идеи и по-добър бизнес, като същевременно прави от арестуваните митични фигури, които вдъхновяват нови поколения от престъпници.

Ако човек приеме тази представа за ограниченията на политиката на репресии, единствената надежда за промени лежи в думите, в готовността да се говори високо, да се окуражава всеки да говори, да пречупи контрола на Камората над колективното съзнание. Думите трябва да бъдат „часовой, свидетел, те трябва непрестанно да посочват истината“, защото да се замълчи означава да се признае победата на Камората. „Използвани по този начин“, казва Савиано, „думите могат да бъдат заглушени единствено чрез убийство.“ Нека се надяваме, че тези думи няма да бъдат пророчески.

Източник

ТИМ ПАРКС

Тим Паркс (род. 1954) е британски писател. Образован в Кеймбридж и Харвард, той е автор на 16 романа и множество статии и критически текстове за издания като The New Yorker и New York Review of Books. Тим Паркс живее във Верона, Италия.

Сряда

Автор: Здравка Евтимова

Майка ми каза – само за две минути ела да го видиш. За една минута ела, да ти каже довиждане. Аз не исках да излизам, не трябваше да излизам, знаех си. Веднъж ми каза „довиждане“ преди да побягна за Белгия. Хубава работа ми беше намерила братовчедката, да гледам три малки деца – баща им лекар, майката учителка. Златна работа. Ти дойде да ми кажеш довиждане. „В Белгия постоянно вали, подхвана ти. В Белгия лятото е три часа, но и тогава вали. Ела да видиш какво лято си имаме ние. Ела под нашия орех. Под неговата сянка сме пораснали, помниш ли? До ореха още дреме железопътната линия, тя пак си върви до Гърция, но за какво ти е Гърция? Нашата поляна е тук. Виж я каква е – цялата бъз и коприва.“ Целият свят знаеше, че неговият дядо и моят дядо насадили ореха, за да има къде да пият лете сливова. После моят баща и неговият баща пиеха заедно под ореха, а ние ходехме да им купуваме бира от „Бързото“. За какво ти е да ходиш в Белгия на техния дъжд, измърмори ти. И тогава пак беше извикал на майка ми – само да й кажа довиждане, лельо Нешке. Само едно довиждане ще й кажа, преди да замине. „Помниш ли как ти правех сок от бъз?“ Че кой ще забрави! Ние бяхме деца на двамата най-силни пияници, Васко и Наско. Ти прибираше твоя баща, аз моя. Аз в училище бях амбициозна, а ти две не виждаше от мързел.

– Само една минута излез, Лена – каза ми майка. – Заедно проходихте със Слав. Оня може да почака.

– Влакът няма да чака, мамо – отговорих й аз.

– Ми аз казах на Слав, че си си намерила момче в Белгия и му казах, че ти е омръзнало тука. Казах му, че другото момче е заможно, разбира от сметки и банки, има пари – майка ми изведнъж спира и гласът й става тънък като тихия звън на влак, който никога няма да мине през нашата гара в седем привечер. – Знам, че онова момче има много пари. Но ти ходи да кажеш довиждане на Слав.

Аз не мога да понасям поляна без бъз и коприва на нея, каза ти. Копривата спира народа от жилищните блокове, те да си стоят в тяхната кръчма, а ние си прибираме бащите от нашата. Ти си луничава, каза ми Слав вместо довиждане. Но какво е момиче без лунички? Това е поляна без коприва. Става само за ония с големите джипове. Аз за нищо я нямам поляна без коприва и ти да го знаеш. Тогава така ми каза вместо довиждане и аз никъде не отидох. Останах в цеха за банички. Сега щях да имам много пари, ако не се бях хванала на тия тънки приказки за бъза и копривата.

– Слав закара баща ти до болницата – каза мама с оня глас като здрач край влака, който няма да се върне на нашата гара. – Бащата на Слав почина, докато ти беше в чужбина. Аз му казвам на Слав – тя се запозна с едно момче. И тя ще се ожени за това момче. Слушай, момиче, яд ме е. Ходи да кажеш довиждане на Слав. Като заминеш, той ще остане при нас. Ще се навърта наоколо. Майка му не е добре.

Погледнах през прозореца и го видях – Слав чакаше на улицата. Куфарът ми беше готов, нямаше време. Само едно „довиждане“, щях да кажа на Слав „Всичко хубаво и успех“. Нищо повече. Баща ми, който беше най-силният мъж в Перник, сега се бе смалил, само кожа, лунички и кости. Аз съм Васко хубавецът, пееше лете той и ми разказваше за луната, която висяла над Перник само за да си допие той бирата на светло. Слънцето му също било силно негов човек. Сега баща ми бавно гаснеше, тънък и мършав, но като го погледнеш в очите веднага разбираш, че само заради този човек пролетта бие път до склоновете на Голо Бърдо. Слав винаги чакаше като луд пролетта още от първи клас. Трябва да му кажа довиждане, едно малко довиждане. Той ще остане тука, при майка ми, при баща ми, който е една торба тънки кокали, но пак си е луничав.

– Слав, дойдох да ти кажа довиждане – измърморих.

– Заради тебе сряда ще дойде тихо и хубаво – каза той. – Специално съм я избирал. В сряда човек не казва довиждане. Стой. Стой да дойде четвъртък и тогава си тръгни.

В сряда ще цъфне бъзът. Ония с джиповете ще дойдат да изорат поляната и да направят паркинг. Но да има да вземат! Аз оставам тука! Чакай. Още не съм ти казал довиждане. Какво ще правят твоите лунички без мене? Ти ще ги съсипеш. Ще ги мажеш с кремове да изчезнат. Какво е момиче без лунички – влак без релси. Не бързай, сряда е особено време. Сряда е ден за „Оставам“. Виж, четвъртък е съвсем друга работа. Четвъртък можеш да отидеш при банките и сметките. Но остави луничките при мене. Виж ореха, поляната и влака. Топло и хубаво е на перона. Копривата наоколо е голяма клечка. Бъзът в никакъв случай няма да изсъхне в жегите, не се плаши. Освен това аз ще насадя нов. Помниш ли как беряхме бъз в кошници и чичото ни плащаше едно левче за един пълен чувал? Още е сряда и знаеш какво не се казва в сряда. Никакво бързане. Още десет минути няма да има влак. Какво, от глада ли се плашиш? Какво е един глад. Помниш ли като деца как дебнехме къде майка ти ще скрие бонбоните. После взимахме – една за тебе, една за мене. После пак взимахме – една за тебе, една за мене. Спомни си за тия бонбони и няма да си гладна. Като си при мене, все ще е сряда, това е ясно. Ти го знаеш. Аз съм Славко, хубавецът. Слънцето е силно мой човек, то е човек и на чичо Васко. Чичо Васко е една торба кокали, но като го погледнеш, знаеш, че е надбягвал рейса нагоре по пътя към Перник. И без да го гледаш, знаеш, че е бил най-добрият приятел на Наско, моя баща. Те двамата бяха най-силните мъже на Перник, най-свестните пияници на Перник. Нищо, че баща ти е торба кокали сега. За него е сряда, когато си тука. За мене е още по-голяма сряда. Най- широката, но ти го знаеш. Нищо не говори, абсолютно нищо. И не хлипай, защото нищо не е тъжно, момиче. Защото сега ще оставим тоя влак да си върви по релсите там, откъдето е дошъл. Прав му път. Ти и луничките оставате тука. А ако не останете, аз си вдигам шапката и идвам с вас. Идвам. Където и да те отнесе вятърът и мене ще носи на същото място. Тоя нашият витошки вятър е свикнал да влачи тежко и от нас двамата няма никак да се стресне. Никакъв страх нямай! Няма да е студено. Аз имам лято за двайсет и осем човека.

Тогава си забравих куфара на гарата. Забравих, че чакам влак. Това е най-хубавото нещо, което му се е случвало на тоя куфар. Никак не усещам как минава времето. По едно време синовете ми се катереха по ореха. Дъщеря ми ги гледаше отдолу. Страхувах се да не паднат. Сега орехът си расте на същото място, страшен, грамаден, направо безкраен.

– Слушай какво, децата нямат обувки – реди майка ми. – Не слушат. На тебе са се метнали. Направи на Славко чай от бъз, кашля, та се скъсва човекът. И ти пий. Не стига, че синовете ти луничави, ами и на щерката ти се показаха лунички по носа, да му се не види.

Лято е, юли. Страшна горещина. Сряда е. От двайсет години все е сряда.

ЗДРАВКА ЕВТИМОВА

Здравка Евтимова (род. 1959) е българска писателка.Завършила е Великотърновския университет през 1985 г., специалност английска филология.Автор е на четири сборника с разкази и четири романа, публикувани в България. Нейни разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Австралия и Германия, където през 1999 г. тя печели наградата за къс разказ в конкурса за разкази на фондация Lege Artis.

Коментари (6)

- 23-11-2008|Unregistered|Гост  - :) Поздрави !

През юли ,същата горещина обърна и моят живот !Обичам да те чета ,Здравка Евтимова !

Цитат

- 03-12-2008|Unregistered|Гост

Беше чудесно и ми подейства чудесно.

Цитат

- 14-12-2008|Unregistered|Гост  - Сряда

Скъпа Здравче,

Дано Бог ти даде здраве, време и вдъхновение да продържаваш да пишеш!Толкова много любов, мъка, истина и финес има в разказите ти,че могат да се преподават като христоматийни на младите хора, за да ги учат на преклонение пред българския език и малкото писатели, които го използват по предназначение!

Пожелавам ти Весела Коледа и Щастлива Нова година!Нека те заобикаля любовта на най-скъпите ти и блзки хора, а тази на читателите ти - ти си я обсебила отдавна!

С уважение: Ж.Иванова

/Извини ме за фамилиарното обръщение, но ми звучеше много неестествено "Скъпа Здравка Евтимова"/Ж.И.

Цитат

- 25-12-2008|Unregistered|Гост

Браво!!! Рождественски благопожелания и много творческо вдъхновение през 20009!

Цитат

- 04-01-2009|Unregistered|иванов  - Разказчето на Евтимова

Здравей...землячке!

Най-после да срещна тук човек от Пк. Много се радвам. Разказчето ти е затрогващо и хубаво. Хваща за душата, а това е което прави разказа разказ, нали! Иска ми си да прочета и други неща написани от теб.

Весели празници и усмихнат ден.Иванов.

Цитат

- 12-02-2009|Unregistered|Гост

'Сряда е ден за „Оставам“.' Прекрасно разказче... обичам го...

За първи път без време

Автор: Венцислав Божинов

Обърна се на другата страна. Не можеше да заспи заради проклетата светлина на Антарктика. Светлина, подобна на падащата от остъкления таван на библиотеката – смътна, неконцентрирана, но всепроникваща. Промъкваше се през непрестанно заледените стъкла и сякаш се забиваше в костите му като невидимите лъчи на Рентген, разяждаше плътта му и човъркаше всяко нервно окончание, скрито от прозрачната му бледожълта кожа. Между ударите на разхлабената клавиатура, идващи от далечния ъгъл на стаята, между светлината и разбудилото го видение отново се промъкна споменът.

* * *

В автобуса печеше силно, но възможността да я наблюдава необезпокояван в страничното стъкло заличаваше неприятното усещане от стичащата се по гърба му пот. Отвори стихосбирката и се зачете. В края на всяко стихотворение хвърляше кос поглед встрани. Ей така, разсеяно, блуждаещо, сякаш мислеше върху току-що прочетеното. След това забеляза, че тя го погледна. Използваше всяко негово взиране встрани, за да го наблюдава. В промеждутъците, в които той четеше, тя също накланяше леко глава и се зачиташе в книгата. Така започна кратката игра. Отваряше страницата и чакаше тя да прочете първите стихове, после леко я притваряше и поглеждаше встрани, след това отново...

„Парцел 17“[297] – така се казваше стихосбирката. Някакъв гробищен парцел на група деца, където погребвали остарелите си играчки. Изненада се от интереса. Обикновено през рамо хората предпочитат да четат лепкавите клюки във вестниците, затова от момичето, което надничаше през рамото му, той очакваше по-скоро друга реакция – смут, отегчение, дори погнуса. Защо не погнуса? Странна поезия в ръцете на странно тяло. Какво имаше в него освен хилави мускули, бледожълта кожа и празен поглед на очи с неопределен цвят? Имаше красиво лице, но в съчетание със смахнатите стихове, които сега четеше, предшествани от предговор, който звучеше буквално така: Наскоро се озовах отново на онова място: всичко вече беше ограбено освен някакво олющено парче огледало от кола за обратно виждане, то едва ли щеше да доведе до нещо конкретно, камо ли тя да го хареса. Какво ли си мислеше това непознато и по всяка вероятност практично момиче, докато надничаше в стихосбирката? Може би същото, което и той. Той си мислеше за Ками, така се казваше поетесата, написала стиховете, мислеше и за последното изречение, което двамата с момичето четяха заедно, а то издаваше... не неразбиране, а несъгласие, че детските спомени са погълнати от най-ужасното нещо – от естествения ход на живота, от рационалността на онова, в което сме били напъхани не по наше желание. А може би Ками беше права, че това е точно ограбване. Най-ужасното, защото е неотменимо почти като детската болест, с която примирено живееше, и като предусещаната смърт. Отвори друга страница, като очакваше, че тя вече го е заподозряла в лудост и че няма да погледне скришом към книгата, но се беше излъгал. Даде й възможност да прочете:

най-скъпо изчуканите

букви

са по надгробните камъни

вървят по лев

Дали и при красивите случайно срещнати момичета може да се задейства онзи скрит човешки порив към смъртта. Стори му се, че ужасната жега беше замъглила съзнанието му и халюцинираше.

* * *

Клавиатурата продължаваше да тропа по онзи странен начин, характерен за финския. Беше твърде неразбираемо, извън ритъма на индоевропейските езици, мътно като лапландско тресавище. Колкото и да се въртеше, светлината продължаваше да прониква през стените, през тавана; продължаваше да се просмуква в костите му. Замисли се за доктора фин – неуморен, неизтощим в писането на дисертацията си. Смяташе го за по-нещастен от себе си, тъй като беше запокитен най-далече от родината си. Почти от единия, та на другия полюс.

* * *

По-късно проумя на какво се дължеше интересът, проявен към стиховете, които той четеше в автобуса. Тя продаваше книги в малка антикварна книжарница. Приличаше на алхимична лаборатория, с матовозелена врата и опушени стъкла, владение на красива вещица.

Всичко се разви много бързо. Той нямаше време. Време да живее, време да се влюбва и да обича дълго. Това беше причината тяхната случайната среща да прерасне в особена любов – без страст, така, както си я представяше. Или по-скоро без страстта на телата им, които нямаше как да хармонират помежду си. Нейното – силно и гъвкаво, и неговото – изтощено, интелигентно с издължени, но слаби мускули. Ако не беше болестта, това тяло имаше всички шансове да изглежда атлетично.

Всяка сутрин изминаваше половинкилометровата улица до малката книжарничка, за да я погледа, да си поговорят, а после тръгваше към университета. Още щом завиеше зад ъгъла, и знаеше как е с времето, т. е. колко е часът и колко може да остане при нея. Имаше странен времеизмервателен уред – една нисичка циганка започваше да мете улицата в точно определено време, с бавни методични махове като махало на часовник. Започваше в осем и свършваше в дванайсет. На всеки час завършваше една от четирите отсечки на уличката – точно в дванайсет свършваше с цялата. Черната и сгърчена като стафида от египетско грозде жена беше точен ориентир за сутрешното време. Съвършен часовник, който мереше времето на една несподелена едновременност – и по това си приличаха. Времето на циганката беше този четиричасов отрязък, след това животът я изключваше до другата сутрин в осем. Местоположението й на улицата показваше колко е часът и колко време има за разговори със своята прекрасна вещица. Улицата беше странен циферблат, върху който циганката се движеше като малка стрелка. Докато я подминаваше, мислеше за нея, защото беше убеден, че си приличат. Приличаха си по това, че бяха отписани, че се появяваха там, където другите бяха за малко време, на малко място, че почти никой не ги забелязваше. Представяше си малката й схлупена къщурка от изхвърлени талашитени плоскости, многото й деца, все малки, сякаш неродени от нея, а от някоя друга, далеч по-млада жена. Дали е самотна? Така се питаше и си отговаряше, че това едва ли има някакъв смисъл за метачката, която беше превърнал в жив часовник. Механичните го плашеха. Суровото категорично тракане на металните им механизми му казваше: „Нямаш избор, времето ти е преброено точно толкова категорично, колкото точния брой на зъбите на всяко колелце“.

В книжарницата обичаха да четат същите стихове като при първата им среща. Отваряше книгата напосоки, правеше се на разсеян и се взираше в матовото стъкло, търсейки отражението й, а тя, сякаш между другото, прочиташе по нещо като това:

тогава за първи път без време

а целият простор си беше мой

не няма да изгубя равновесие

а щипка по щипка

ще окача себе си

на въжето

наместо пране

* * *

Някой влезе в стаята. Беше руснакът с много светлорусата коса и сините очи. И той сигурно е нещастен заради отдалечеността от родината. Разбира се, не колкото фина, но почти колкото него. Живееше в Санкт Петербург или поне там беше роден, но не изглеждаше нещастен. А трябваше! Къде беше прословутата руска носталгия? Изглежда, Южният полюс му допадаше. Сега ще смени фина на компютъра и ще забарабани по клавиатурата в ритъма на Мусоргския „Борис Годунов“. Русата коса усили светлината в стаята и го накара да се загърне презглава.

* * *

Отново се появи споменът за последния път, когато вървеше по уличката към книжарничката, но циганката я нямаше. Спомни си заключената врата. Озърна се и разбра, че не срещна никой по пътя. Беше твърде пусто, даже прекалено, а той съвсем сам. Всъщност нямаше жива душа, сградите се бяха стопили и всичко беше абсолютно безплътно – сякаш циганката беше измела всичко.

След това дойде странното предложение за експедицията. Имали нужда от хора на базата и той с неговите отлични познания по психология бил подходящ. Твърде прозрачно, но удобно. Трябваше им, за да видят как ще се държи на полюса един нищо неструващ организъм, на когото му предстои да умре. При минус шейсет!? В базата не вършеше нищо. Обикаляше безцелно спалните, лабораторията, в кухнята не стъпваше, а погледът му отскачаше от часовниците, висящи по стените, плъзгаше се по тях, сякаш бяха забулени огледала в дом на мъртвец. Осъзна, че е готов, че е твърде готов, а и вече с нея бяха прочели:

Тя минаваше от ръце в ръце

и от мъже в мъже

които не знаят какво да я правят

защото са заети с други

по-важни митологии.

* * *

След прочитането на това стихотворение връзката им беше обречена. Това, както го наричаше Ками, беше „Кратък апокалипсис в библиотеката“. Това е краят и нечия сянка полека изтича навън. И отново си спомни:

Книгата обаче изчезна от мен

естествено с участието на друг мъж

но това е друга

сюжетна алея

с други по-зрели герои.

* * *

Стана бавно, за пръв път толкова уверено, облече се набързо и излезе. Навън го посрещна безвременната светлина на полюса, под него имаше повече от два километра лед, пред него беше хребетът с триангулачната точка (сякаш тук беше необходима някому) и онази безплътност на белотата. Беше тук, където трябва, запъти се натам, на където трябва, и знаеше, че няма да се върне, защото там нямаше време, а може би там имаше една малка циганка като черна стафида от египетско грозде и една вещица в стара книжарничка...

ВЕНЦИСЛАВ БОЖИНОВ

Венцислав Божинов е роден през 1971 г. в Струмяни. Завършва българска филология в Благоевградския университет "Неофит Рилски". В момента е редактор в изд. "Просвета".

Коментари (2)

- 19-11-2008|Unregistered|Гост

Великолепно е!

Цитат

- 23-11-2008|Unregistered|митко  - За първи път без време

Предпочитам това което е било преди "Голямият взрив" ,щото сега Вселената е твърде разточителна .

Предпочитам емоционалната плътност ,без значение дали е "За първи път без време " или е "Прекрасен ден за лов на рибка бананка" ,защото иначе ще трябва да съм си направил труда да изгледам 2136 епизода от "Дарзост и красота" .

За способността да приемаме

Автор: Златко Енев

Спомняте ли си онези халюцинативни сцени от Ах този джаз, в които Джо Гидеон, главният герой на филма, преминава през петте фази на скръбта (по Кюблър-Рос), крещейки отчаяно финалното и необратимо I aceeeept?

Аз приемам … Аз приемам … Аз приемам …

Това е необратимо … Не мога да се боря срещу него … Всичко ще бъде наред, приемам го …

Понякога си мисля, че онзи там отгоре, който и да е той, ни изпитва, изпращайки ни скърбите и загубите като един вид приемен изпит (приемен за какво? Не ме питайте, нямам ни най-малка представа. Може би за самото приемане, във всеки случай не ми хрумва нищо друго) … Хитруваме ли, преструваме ли се на отчаяни, оставяме ли едното око отворено дори когато си скубем косите, той само се усмихва отгоре и казва „А, малко ти е. Хайде тогава, ето ти още една порция“ И така, докато се отдадем на отчаянието и скръбта без преструвка, без опити за спечелване на амнистия, без помощта на Андрешко … Едва тогава, ако имаме късмет, той най-после се смилява и ни изпраща малко спокойствие – дори и ако то е последното, онова, след което пътят е неизвестен.

Но дали наистина сме способни на това? Приемането, като акт на психическо и душевно движение, предполага наличието на пространство, което преди това сме освободили, разтоварили от съдържанието, правило го невъзможно до този момент. Подобно на религиозния мистик, подготвящ се бавно и търпеливо за момента на откровение, ние трябва да изпразним душите си от всичко, което ги е задръствало до този момент, да се превърнем в празни съдове за идещото, за неизбежното. Да се почувстваме изпразнени, леки и готови за отлитане.

И тук често идва момента на пробуждането, защото (О, ужас? О, радост?), каквото и да правим, в един миг ние осъзнаваме, че е напълно невъзможно да се освободим от чувствата. Непотребните чувства … излишните чувства … чувствата без бъдеще … корабокруширалите чувства … Подобно на деца с увреждане те настояват на живот, тук и сега, независимо от нашите собствени предпочитания; те не се интересуват ни най-малко от това, че се чувстваме изтощени, изцедени, неспособни на никакво, ни най-малко усилие повече, че искаме да заспим, да намерим само мъничко спокойствие, да забравим, да засънуваме … Те просто отказват да си отидат. Тук са – безпощадни, въртящи се свредели …

За какво приемане може да става дума, Господи?

ЗЛАТКО ЕНЕВ

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (5)

- 03-12-2008|Unregistered|Гост

Любопитно четиво. Имаме ли достъп до продължение?

Цитат

- 03-12-2008|Unregistered|Златко  - Вместо продължение ...

Един случайно намерен стих:

Пихме в тъмното вино пелиново

Пяхме горчиви и тъжни песни

В младата есен, резливо-застинала,

С ръце от отсечени кестени.

В рая със теб едва ли ще идем

Нищожна е нашата мъка

Огорчена си ти – аз съм обиден

Отреден е за двама ни пъкъла.

Цитат

- 07-12-2008|Unregistered|Гост

Толкова изтъркано от употреба, но толкова вярно, че онова, което не ни убива, ни прави по-силни..

Цитат

- 14-12-2008|Unregistered|Гост: ГеА  - За способността да приемаме

Много интересно: не поставям оценка защото това не е ученическо съчинение, а един от абсурдите на човешкото самосъзнаване - адът като отричане, приемането на ада като отричане. Но човекът е човек и животът е връщане към себе си всеки път. Това не е логиката на отчаянието, а отрезвяването след натрупването на еко-боклук в нощта на отказа от цялостното си аз - това е съзнанието, готово да почисти. Ами ДОБРЕ! Харесва ми!

Цитат

- 16-02-2009|Unregistered|Зелен Бетон  - ...

Никога не съм можел да разбера защо ние, хората, смятаме, че непременно махалото трябва да бъде засилено до едната си крайност, след това да се отклони почти до другата, и така да започне почти безкрайният ни път към търсене на равновесната точка?

Толкова ли не сме проумяли досега, че махалото Е УПРАВЛЯЕМО? И че равновесната точка може да бъде постигната не с хиляди, а с многократно по-малко колебания?

Някой ще каже - стига да я знаем къде е. А не я ли знаем? Трябват само 2-3 колебания на махалото, при това не задължително с максимална амплитуда, за да е пределно ясно къде е тя.

Това схващане за крайностите като някаква "оздравяваща" неизбежност е един отвратителен тип мазохизъм - при безспорния факт, че ние, сапиенсите, сме единствените същества на тази планета, които МОГАТ (макар и не ултимативно, но все пак МОГАТ) да управляват махалото на живота си.

А ако искам да бъда по-краен (което, честно казано, искам), бих казал, че ОТКАЗЪТ да управляваме това махало заради дребнавото и съмнително удоволствие да гъделичкаме емоционалните си вътрешности, е ПРЕСТЪПЕН.

Защото той означава, че абдикираме от принадлежността си към собствения си биологичен вид. ТОВА означава.

Съжалявам, подобни разсъждения като тези на автора могат само да ме дразнят. Нищо друго.

Незапочнат дневник на един социален работник – Част V

Автор: Албена Прокопиева

И тази година страстната седмица почти се изниза, събуждана и приспивана със звъна на църковните камбани до моята тераса. Защо ли вместо мисли за силата на Сина Божи, богохулно нахлуват в главата ми други – за кофите с боклук и хората, търсещи христовата премилост в тях… Вероятно защото и това се вижда от терасата. Какво пък, нека види Спасителят колко неспасени има още…

На Цветница, като всички не особено ревностни християни, но пък имащи близък с цветно име, влязох и аз в църквата. Със свещ за здраве, с осветено върбово клонче, послушах службата. Вдъхновено божият отец призоваваше да отворим очите си за христовата красота и милост, да отворим душите си за добротата и любовта човешка. Добри думи, силни думи. Дали упойващият мирис на тамян, дали прочувственото пеене на двамата студенти теолози правеха лицата на хората по-одухотворени, очите им по-широко отворени. До прага на излизане от църквата. Защото отпред седяха все същите стари познайници, протегнали ръка „Дай, за бог да прости… за здраве, дай за живот…“. Не останах да броя колко очи широко се затвориха. Анализът на този феномен е за психолози и социолози. За обикновения средностатистически гражданин остава самооневиняването, че ако справедливо си е плащал данъците, то държавата е пълна с пари, но не ги дава където трябва. Остава справедливия гняв пред протегнатат ръка, че е притеснително да искат от теб, когато ти си само един обикновен човек, а ако държавата си беше на мястото, щеше да се погрижи за всички. И преди, и след Великден. „Ако…“ ли затваря широко очите ни?

Бях чела, че в Библията се среща 1626 пъти думата „ако“. Потърсих, разбира се, цитати: Второзаконие. 28:1 „Ако слушаш добре гласа на твоя Бог и внимаваш да вършиш всичките Негови заповеди, тогава Бог ще те въздигне над всичките народи на света.“ Или „Ако ходиш в пътищата Ми, и ако пазиш наредбите Ми, тогава ще ти дам свободен достъп между стоящите тук“ …Не са много наредбите Му, десетте пръста на ръцете ни могат да ги преброят, само че ние ги четем с широко затворени очи и още по широко неангажирано и апатично продължаваме да гледаме към всичко, което нарушава душевния ни комфорт.

След скандалния филм „Баклава“ в почти всеки блог по интернет се четеше едно остро писмо – „Докога? Докога ще си затваряме очите пред децата на улицата, пред затъващото образование, пред крайната бедност и капсулиране на „аутсайдерите" в най-многобройното ни малцинство, пред детската проституция, пред наркотичната зависимост, докога…, докога…?“

Всеки един от нас, очакващите христовото възкресение като поличба, че нещо ще се промени, може да продължи писмото. Докога ще бъдат застрелвани употребени момичета в Домове за деца, докога ученици в нормалните училища ще носят със себе си газови пистолети, докога учители и ученици ще воюват в класните стаи вместо да четат Хамлет? Докога…? Всеки от вас може да напише не по-малко остро писмо, но само ако дълго не е стоял с широко затворени очи. Ако иска в утрешния, следпразничен, следспасителен ден да не осъмва в националния ефир с поредната сензация за нов бюст на стара фолк-певачка, или за нов костинбродски славей, който иска всички да узнаят какво по-голямо мъжко достойнство си е присадил! Или, не дай Боже, за поредния гаф с корумпиран лекар, за поредните изгорели живи хора, за поредното набито дете… Наясно съм, че много хора ще сметнат думите ми за крайно неподходящи и скандални. Но скандалът явно се продава добре, докато ние си повтаряме с широко затворени очи, че щом един Спасител е тръгнал доброволно към Голгота да ни спаси от самите нас, то защо да не вярваме, че ще ни спасява отново и отново…Защо да не се надяваме, че ще стане чудо и в нашата страна обикновеното човешко същество ще бъде третирано почти тъй внимателно, както животинските видове във филмите на Animal planet. Защо да не разчитаме на звездата DARINA, с координати RA 52.96918731 и деклинация -34.73231401. Същата, която българи от САЩ подариха на близките на малката Дарина, неуспяла да пребори левкемията. Същата тази звезда, която ще трепка над нас винаги и ще напомня да бъдем добри и да вярваме, че от нас зависи светът да бъде щастлив.

Великден идва и е предпразнично. Предспасително. Предмилосърдно. Предмолитвено. Не зная църковните молитви, но имам една моя си молитва към Спасителя – да ни отнеме способността широко да си затваряме очите, ушите, душите. Да ни отнеме способността да отминаваме дребничките неща, които още ни правят хора. Душевният комфорт често е по-ценен от идеалите, желанието за собствено щастие е напълно разбираемо, но отговорността все още е наша. Отговорността на всички пътници преди ден в един раздрънкан междуградски автобус по линията Велико Търново – Горна Оряховица. Качи се жена с видим недъг, трудно се добра до седалката, не помоли никого за помощ, ниско навела глава и още по ниско се сви, когато групата тийнейджъри високо се разсмяха „Гледай, и костенурките се возят вече на автобус…“ Последваха още „оригинални“ реплики и най-лепкаво мълчание широко затвори очите на останалите пътници. Никой не защити жената. И от какво ли…. Хората предпочетоха да чуват, до да не чуят нищо и мълчанието се превърна в клей. Сетих се за думите на Монтен, че между нищото и най-малкото нещо на света разстоянието е по-голямо, отколкото между най-малкото и най-голямото, и си пожелах възкресението да бъде заразно. За всички нас.

„Искам да купя живота на сестра ми! Моля, помогнете!" – с този призив Лора, сестрата на Дарина, започна кампания за набиране на средства в края на 2006 г. И за три месеца събраха 300000 безпомощни пред смъртта евро.

Искам да купя на всички нови очи, широко отворени! Моля, помогнете!!

АЛБЕНА ПРОКОПИЕВА

Албена Прокопиева е завършила българска филология, а после социални дейности. В момента  тя работи като социален работник в България, където, по собствените ѝ думи, „е моето място“.

Коментари (1)

- 25-12-2008|Unregistered|ГУРГУР  - Албена Прокопиева

"Великден идва и е предпразнично. Предспасително. Предмилосърдно. Предмолитвено. Не зная църковните молитви, но имам една моя си молитва към Спасителя – да ни отнеме способността широко да си затваряме очите, ушите, душите. Да ни отнеме способността да отминаваме дребничките неща, които още ни правят хора. Душевният комфорт често е по-ценен от идеалите, желанието за собствено щастие е напълно разбираемо, но отговорността все още е наша. Отговорността на всички пътници преди ден в един раздрънкан междуградски автобус по линията Велико Търново – Горна Оряховица. Качи се жена с видим недъг, трудно се добра до седалката, не помоли никого за помощ, ниско навела глава и още по ниско се сви, когато групата тийнейджъри високо се разсмяха „Гледай, и костенурките се возят вече на автобус…“ Последваха още „оригинални“ реплики и най-лепкаво мълчание широко затвори очите на останалите пътници. Никой не защити жената. И от какво ли…. Хората предпочетоха да чуват, до да не чуят нищо и мълчанието се превърна в клей. Сетих се за думите на Монтен, че между нищото и най-малкото нещо на света разстоянието е по-голямо, отколкото между най-малкото и най-голямото, и си пожелах възкресението да бъде заразно. За всички нас".САМО НОВА ДА БЕШЕ НАПИСАЛА Е ДОСТАТЪЧНО! РОЖДЕСТВЕНСКИ БЛАГОПОЖЕЛАНИЯ!!

Работилница на света

Автор: Ерик Хобсбом

Ако се оставят настрана Испания от 16 век и може би Холандия от 17, то Великобритания от средата на 18 до средата на 20 век, а от времето след това, Съединените Американски Щати, са единствените примери за наистина глобални империи. И двете системи притежаваха един политически хоризонт, който беше обусловен глобално, а не регионално; и двете разполагаха с един глобално действащ инструментариум на властта: Великобритания от 19 век с нейната ненадмината флота; САЩ от 21 век с техните превъзхождащи всичко военновъздушни сили. И двете се облягаха на една уникална мрежа от военни бази, разположени по целия свят.

Но военните победи или сигурност все още не са доказателство за империя. Великобритания от 19 век и Съединените Щати от 20 век доминираха както никоя империя пред това индустриалната световна икономика (преди модерната икономическа глобализация това изобщо не би било възможно). И то не само благодарение на техните индустриални производителни капацитети, които ги правеха „работилница на света“. Господството на двете империи се основаваше също и на тяхната техническа и организаторска роля на водещи и тяхната централна позиция в системата на глобалните парични и стокови потоци, чиято сила и посока бяха определяни от тези две държави по решаващ начин.

И двете империи упражняваха освен това едно непропорционално голямо културно влияние – не на последно място благодарение на глобализацията на английския език. Но културната хегемония все още не е индикатор за имперска власт. Ако това би било така, то разкъсаната, безсилна и обедняла Италия не би могла да определя международния музикален и художествен живот от 15 до края на 18 век. Трябва да разграничаваме културните въздействия на едно имперско упражняване на власт от онези на една икономическа хегемония, а и двете тези неща – от независимите пост-имперски развития.

Между двете империи има значителни различия, които ние ще разработим по-подробно тук. Първата очевидна разлика се открива в териториалната големина на двете страни. Като остров Великобритания имаше твърди граници, а с това й липсваше frontier в американския смисъл на тази дума. Действително, в продължение на известно време тя принадлежеше към континентално-европейските граници – например по времето на римляните, след завоюването от норманите и за кратко време след сватбата през 1554 на Мери I. (Мария Стюарт) и Филип II. от Испания. Но страната никога не е била основа за една такава империя в териториален смисъл. Когато в отделни региони се получаваше излишък от население, хората се преместваха в друга област или основаваха селища отвъд океана.

Британските острови се превърнаха във важна страна, произвеждаща емигранти. В противоположност на това Съединените Щати бяха и по същество са страна, приемаща имигранти. Празните й пространства бяха запълвани със собствено нарастващо население и с имигранти, които чак до 1880-те години идваха предимно от северозападна и западна средна Европа. Освен Русия (с изключение на нейното еврейско население) САЩ са единствената важна империя, която никога не е създавала значителна диаспора от емигранти.

От тази гледна точка американската империя е логическият съпътстващ продукт на този вид експанзия по продължение на цял един субконтинент. Младите Съединени Щати разбираха своята република като териториално идентична с цяла северна Америка. За заселниците, които бяха донесли със себе си от Европа своите мащаби за една висока гъстота на населението и селското стопанство, голяма част от тази територия изглеждаше безгранична и неизползвана. И тя скоро стана точно такава – благодарение на бързия, непреднамерен квази-геноцид срещу коренното население чрез донесените отвън инфекциозни болести.

САЩ никога не са разбирали себе си – отново много по-различно от Великобритания и другите държави в Европа – като държава, намираща се вътре в една международна система от конкуриращи се политически сили. Смисълът на доктрината Мънро[298] от 1823 година се състои именно в това да не се позволи появата на една такава система в западното полукълбо. За САЩ следователно не съществуваха конкуренти в това полукълбо на бивши колонии. Самите те не се стремяха към колониални придобивки, по-скоро всички области на Северна Америка трябваше рано или късно да станат част от Съединените Щати; това се отнасяше дори до Канада, която те искаха – макар и напразно – да разделят от британската империя.

Това обяснява защо американската империя, отвъд главната си област в североамериканския субконтинент, не получи формата на британското колониално царство или на британския Commonwealth. За САЩ не можеше да има доминьони, а следователно и постепенно откъсване на области с бяло население (с или без коренно население) като Канада, Австралия, Нова Зеландия или Южна Африка, защото те не бяха експортирали заселници. И поне от времето на победата на Севера в Гражданската Война (1861–1865), отделянето на една част от Обединението беше станала юридически и политически невъзможна, както и идеологически остаряла.

Типичната форма, в която силата на САЩ се организира отвъд тяхната територия, беше не онази на колонии или квази-колониален непряк контрол, а система от доброволно следващи ги сателитни държави.

Втората разлика между Великобритания и САЩ е в това, че последните бяха родени от революция. И то от – според Хана Арендт – най-трайната от всички революции от Новото време, които бяха вдъхновени от секуларните надежди на Просвещението. Ако САЩ биха преследвали някаква имперска мисия, то само от месианското убеждение, че тяхното свободно общество превъзхожда всички останали и има задачата да стои пред целия свят като образец. Ето защо политиката на тази империя, както това беше предвидено още от Токвил, трябваше да бъде популистка и антиелитарна.

Великобритания имаше своите революции – в Англия и в Шотландия – още през 16 и 17 век. Но техните последствия бяха абсорбирани от един модернизиращ капитализъм, който разбира се беше положен върху едно йерархично определяно общество, доминирано чак до по-голямата част от 20 век от познатите мрежи на класата на едрите земевладелци. Колониалната империя беше добре съвместима с тези политически рамки, както показва примера на Ирландия.

Британците също бяха убедени в превъзходството на собственото си общество, но те не подхранваха нито някаква месианска вяра, нито пък особеното желание да конвертират други народи към британската управленческа система или дори само към нейния протестантски антикатолицизъм.

Една трета разлика: от самото си начало английското – а от 1707 британското – кралство беше конституирано от един силен център: единна правна система и суверенна държавна власт под формата на king in parliament. В противоположност на това в САЩ на свободата се гледа като на враг не едно централно правителство и дори на всеки държавен авторитет, който и без това е ограничен чрез значително разделение на властта.

Съвсем накратко, още една важна разлика: възрастта на двете нации. Освен от национално знаме и химн, националните държави се нуждаят и от един мит за основаването им, който по правило бива създаден въз основа на историята на народа. Но САЩ не могат да се облегнат на една по-стара история като Англия – на тяхната територия няма подходящи предшественици, по-стари от първите английски заселници. Защото пуританите дефинираха себе си точно като противници на индианците. А другите американци като например робите, разбира се отпадаха от „народа“ – по определението на отците-основатели. И тъй като САЩ бяха основани чрез революция срещу британците, то като единствено непокътната последователност със старата родина им оставаше културното измерение, или по-точно езика.

Националната идентичност на САЩ следователно не може да бъде изведена от едно общо английско минало, и това още преди масивния наплив от не-англосаксонски емигранти. Те трябваше да се облягат преди всичко на своята революционна идеология и на новите републикански институции. САЩ, чието съществуване още никога не беше застрашавано от война (освен Гражданската Война), имат само идеологически врагове: като такива биват възприемани всички, които отричат „американския начин на живот“.

За британците империята беше – във формален и неформален смисъл – един централен фактор на тяхното икономическо развитие и на международната им мощ. За САЩ това не е валидно. Определяща за тяхното развитие беше много повече съществуващата от самото начало решителност да не бъдат държава като всички останали, а по-скоро един огромен континент. Определяща за тази перспектива е земната маса, а не океанът.

Още от самото си начало САЩ бяха настроени експанзионистки, но по един друг начин в сравнение с класическите отвъдморски империи като кастилската и португалската от 16 век, холандската от 17 век или британската, за които една държава със средна големина и брой на население бяха напълно достатъчна база. Тази Америка напомняше по-скоро за Русия, която се разширяваше откъм един централен регион, докато по същия начин се простираше „от едно море до друго“: от Балтийско Море до Черно Море на юг и до Тихия Океан в Далечния Изток. САЩ бяха и без империя най-голямата страна по брой на населението в западното полукълбо и третата по големина в целия свят. За разлика от тях, без своята империя Великобритания беше просто една средно голяма икономическа сила сред останалите – и това беше добре известно в Лондон още по времето когато оттам се управляваше една четвърт от населението на земята.

Още по-важно: британската империя беше решаващ фактор за формирането на световната икономика през 19 век, и то защото британската икономика функционираше като важно звено във веригата на глобалните търговски отношения – а не, погледнато формално, защото тя беше империя. До края на 1950-те години поне три четвърти от огромните английски инвестиции се вливаха в развиващи се страни, и дори във времето между двете войни далеч повече от половината от британските експорти отиваха във формалните или някогашни британски региони.

Действително, чрез индустриализацията на останала Европа и САЩ, Великобритания изгуби ролята си на „работилница на света“; тя обаче си остана водеща при изграждането на международните транспортни връзки. И тя се утвърди като водеща търговска сила, като глобален банков център и като най-големия износител на капитали в света.

Икономиката на САЩ не е имала и няма такава органична връзка със световната икономика. Най-голямата индустриална сила в света продължава да живее от континенталната големина на своя вътрешен пазар и от изобретателността си в областта на технологията и организацията на производството, което я превърна от средата на 1870-те години в образец за останалия свят, и особено през 20 век, в който САЩ се превърна в първото масово консуматорско общество.

Чак до времето между войните силно изолираната американска икономика се облягаше почти изключително само на собствените си суровини и вътрешния си пазар. Тя внасяше, за разлика от Великобритания, чак до края на 20 век само малко готови продукти, докато изнасяше непропорционално малко стоки и капитал. Икономическото проникване на Новия в Стария свят беше проведено едва през времето на Студената война. И това, че то ще продължава още дълго време е нещо, което в никакъв случай не е гарантирано.

Гледайки ретроспективно, доста съмнително е дали САЩ биха успели, без политическото си господство над „свободния свят“, само благодарение на размерите на икономиката си, да прокарат специфичните си бизнес-практики или монопола на своите рейтинг-агентури и американското търговско законодателство, изобщо пък да не говорим за „Вашингтонския консенсус“, който формулира световните стандарти за международни финансови операции.

Ето защо старата британска империя не е модел за американския проект за глобално господство и не може да бъде такъв. Освен в едно-единствено отношение: Великобритания познаваше собствените си граници, включително и онези на военната си сила. Като средна сила, която осъзнаваше, че няма да бъде в състояние да запази завинаги титлата в свръхтежката категория, тя беше предпазена от манията за величие, професионалната болест на всички, които мечтаят да завоюват света. Британците бяха завзели и владееха една по-голяма част от света и неговите обитатели, отколкото всяка друга държава преди или след тях – но те знаеха, че нито упражняваха, нито пък можеха да упражняват, световно господство. Ето защо те изобщо не се опитваха. По-скоро те правеха каквото могат, за да запазят в света толкова стабилност, колкото беше нужно за техните собствени сделки. Но те не се опитваха да дават предписания за останалия свят.

Когато към средата на 20 век епохата на отвъдморските западни империи отиваше към края си, Великобритания разпозна политическата смяна на епохите по-рано от останалите колониални сили. И защото нейната икономическа форма се основаваше не на имперска сила, а на търговия, политическото справяне с териториалните загуби се оказа за нея сравнително лесно. Още повече, че в по-ранната си история те вече беше преглътнала един много по-силен удар: загубата на американските си колонии.

Големият въпрос е дали САЩ разбират този урок – или ще продължават да се изкушават и да се опитват да запазят трошливата си позиция на водеща световна сила само с политико-военни средства.

Източник

ЕРИК ХОБСБауМ

Ерик Хобсбаум (род. 1917) е британски историк и политолог.

Коментари (9)

- 03-12-2008|Unregistered|Гост  - Работилница на света

Материалът е интересен, но има пасаж, който е неприемлив: "...И тя скоро стана точно такава – благодарение на бързия, непреднамерен квази-геноцид срещу коренното население чрез донесените отвън инфекциозни болести."

Би било романтично да се твърди, че новите бели заселници са унищожили индианците чрез квази-геноцид сведен до пренасяне на болести... Освен общата европейска паплач, кретенизирана или по-скоро профанизирана и като такава мразеща ЗАКОНИТЕ Нна своята РОДИНА, в Америка се преселват и видни интелектуалци. Тяхните писмени свидетелства показват, че Европаплачите са избивали долните си нагони именно при унищожаване на местните племена порочно наричани индианци. Тук не става въпрос за елементарно отстраняване с убийсство, а става дума например по свидетелства на евроинтелектуалци за целенасочено изнасилване на жени в адски мъки и още по мъчителното им избиване, колене на беззащитни - едва ли не като спортна дисциплина и прочее...

Този дух на основателите на днешните САЩ макар, че се трансфоримара във видимо по меки, но НЕПРИЕМЛИВИ ФОРМИ се запазва и до днес. Името на САЩ произнасяно от тълпата води до тежки престъпления и предателства - например може да се проследи историята на Дейвид Крокет - получава милост от правителството на Пексико, получава доверието на първите мексикански мъже и в знак на благодарност усилено под формата че води нови заселници, вкарва огромни маси бандити под протекция на централните власти на младите САЩ, успява да ги въоръжи и в ОТГОВОР НА ОКАЗАНАТА МУ МИЛОСТ ОТ ПРАВИТЕЛСТВОТО НА МЕКСИКО, с оръжие откъсва огромна мексиканска територия и я присъединява към младите САЩ под името ТЕКСАС - защо се чудим, че там има толкова гангс, та щата е утвърден от професионални бандити, изменници и човекът опозорил акта на оказване на милост и доверие от БЛАГОДЕТЕЛ - това е Дейвид Крокет. Спомнете си, този дух е жив и до днес - част от тактическите ядрени ракетни системи на янките доскоро носеха неговото има - демек: "както Дейвид завладя от Мексико тексас за нас, така неговия дух в нашите атомни бомби ще подчини останалия свят за нас".

Цитат

- 21-12-2011|Златко Ангелов  - Плаха надежда

Брилянтен и безкомпромисен анализ. На неговия фон външнополитическата доктрина на Обама да оттегля войски от конфликните точки на света и да не се намесва с военна сила на местата, където възникват нови конфликти, изглежда като разумно съобразяване с геополитическите реалности на 21 век (аналогично на "умната" Британска империя). Проблемът е, че в Америка силите, които по каубойски продължават да виждат Америка като световен хегемон, налагащ се именно с военна сила, все още имат превес. Осем години (ако за него стана осем, което ще узнаем през ноемврпи 2012) са твърде малко време, за да може неговата доктрина да вземе превес и, още по-важно, да има продължител в следващия след него американски президент.

Цитат

- 21-12-2011|Българин от Мисури

То при сегашните бюджетни проблеми (дългове и дефицити), след 2-3 години ще е цяло чудо ако изобщо ще може да се провежда каквато да и било политика (не просто "разумна", а изобщо каква да е целенасочена политика!).

Достатъчно е човек да прочете тези заглавия на скорошни проучвания: "Congress Ends 2011 With Record-Low 11% Approval"

и "Many Americans Dissatisfied With All Presidential Candidates:

Nearly half say there is no candidate who would make a good president" - за да му стане ясно, че не вървят добре нещата.

Цитат

- 21-12-2011|без значение

Хобсбаум е един от най-добрите живи историци. Марксист, "брилянтен" (както казва Златко) и креативен интерпретатор на историята на Британия и периода на индустриалиазацията. Също и на историята на Американската революция/независимост. Дебата между Хартуел и Хобсбаум върху стандарта на живот през ранните етапи на индустриализация е все още задължителна тема за първокурстниците в историческите департаменти...

Статията е супер само, ако не беше това последно странно изречение: "Големият въпрос е дали САЩ разбират този урок – или ще продължават да се изкушават и да се опитват да запазят трошливата си позиция на водеща световна сила само с политико-военни средства." Не е в стила на Хобсбаум да пропусне факта (в противоречие на тезите в цялата статия), че САЩ никога не използвали "само политико-военни средства" за влияние - като се започне от доктрината Мънро, която цели да отреже Европа от колониалните й ПАЗАРИ в Южна Америка и се стигне до плана Маршал, Студената война, ООН (което се подържа от американски средства) и продължаващите до днес финансови инжекции/инвестиции в Европа и навсякъде по света където има или може да възникне проблем, плюс укротяването на Китай с икономическата риза и въвличането му във световната търговия, САЩ преди всичко, исторически, упражнява икономическо, а не военно-политическо влияние. Дори популярния дебат за нефта днес и уж зависимостта на САЩ от Близко Източния нефт, е една димна завеса... Канада и САЩ имат залежи от нефт за няколко века напред... Америка най-често отстранява враговенте си икономически (да не забравяме как бе спечелена Студената война), така че странно как ще забрави единственото нещо, което прави най-добре... И за Китайкият прогрес - вече се забавлявам на целият шум около Китай, щото да споря май наистина немам нерви и характер...

Цитат

- 21-12-2011|без значение

Златко, дай ако е възможно линк към източника на тази статия. Последните няколко години прочетох повечето книги на Хобсбаум, голямо удоволствие, и тази стития наистина ме обърква - не е в стила на Хобсбаум, които аз познавам

Цитат

- 21-12-2011|без значение

Опс, това е стара публикация! Виждам 2008 - иракската треска... сега отчасти разбирам на какво се дължи объркването ми.

Цитат

- 21-12-2011|Златко

Линковете винаги са на едно и също място, през всичките тези години: под всяка статия пише „Източник“.

Цитат

- 21-12-2011|без значение

:) Немски. Трябва да викам жена си на помощ. ОК, мерси.

Цитат

- 21-12-2011|Любомир Сирков

То не е само годината (2008), но и изданието (LE MONDE diplomatique), което трябва да ни накара да подхождаме по-предпазливо към такъв тип статии.

Ако погледнете българската версия на сайта на това издание:

here

ще видите, че в момента там стои една безумна статия по проблемите на еврозоната ("Големият скок назад", четвъртък 15ти декември 2011, от Игнасио Рамоне), в която всичко е обърнато с главата надолу: статията започва с това, какво "пазарите" били направили или дори "постигнали" - а удобно премълчава какво евро-демокрациите са вършили (през последните 20 години)...

Самотни заедно

Автор: Дженифър Синиър

Докато станах на 37 години, аз живеех сама. Това никога не ми се струваше особено странно. Ако сте живели в Ню Йорк за колкото и да било дълго време, знаете както по интуиция, така от ежедневните си наблюдения, че много хора в този град живеят сами. Но аз никога не бях преценявала колко много – и, следователно, колко колосално банален е бил моят собствен начин на живот – докато не проверих в Службата за градско планиране преди няколко месеца. Колко, мислите, са апартаментите в Манхатън, които са заети от само един човек? Един на осем? На четири? На три?

Цифрата е всеки втори. От всички 3,141 окръзи в Съединените Щати, окръгът Ню Йорк е неоспоримия водач по еднолични домакинства, с 50,6 процента. Повече от три четвърти от хората в тях са на възраст под 65 години. Петдесет и седем процента са жени. В Бруклин цифрата е значително по-ниска, 29,5 процента, а в Куинс тя е 26,1. Но като цяло в Ню Йорк всеки един от три домове е зает от само един обитател, само един самотен мъж или жена, който/която включва кафеварката сутрин и изключва светлината през нощта.

Тези цифри показват една недвусмислена история. Те би трябвало да подкрепят общата представа за нашия град, която е, че Ню Йорк е едно изолиращо, безсърдечно място. Марк Твен го нарече „една блестяща пустиня – украсена с куполи и камбанарии самота, където чужденецът е самотен сред милион други от неговото племе.“ (И това от човек, който живееше в Хартфорд, Кънетикът[299]). В разказа на Дж. Д. Селинджър от 1952 Синият период на Де Домие-Смит главният герой отбелязва, че желанието да бъдеш сам „е една нюйоркска молитва, която рядко се губи или забавя по каналите – и за нищожно време всичко, до което се докосвах, се превръщаше в твърда самота“. Модерните филми и изкуство са изпълнени със самотни нюйоркски герои, някои от тях толкова добре познати, че са се превърнали в свои собствени икони: Травис Бикл (в Шофьор на такси, наричащ себе си „самотният Божи човек“); изгубените клиенти в Нощни птици (вдъхновени, както казва Едуард Хопър, от един ресторант на нюйоркската Гринич Авеню); Рацо Рицо („Трябва да се махна оттук, трябва да се махна оттук“, мърмореше той постоянно в Среднощен каубой … и умря преди да успее). Спомняте ли си Миранда от Сексът и градът, бягаща в бърза помощ заради паническите пристъпи от страх, че може да умре сама? А освен това – Кристина Коупман. Както е добре известно, тя умря сама в къщата си в Ийст Флатбуш. Скелтообразните остатъци от тялото й бяха открити около Коледа миналата година, между дванайсет до осемнайсет месеца след като беше починала от инфаркт, все още спретнато облечена в палто и шапка.

Именно истории като тази на Коупман – ужасяващи във всяка подробност, но, още по-важно, истински – впримчват въображението на социолозите и водят до почти същите заключения като онези на Марк Твен. „На всеки 20 или 30 години ние имаме ново оплакване от упадъка на общността – и обикновено това се дължи на градовете и урбанизацията“, казва Робърт Сампсън, един криминолог, който ръководи катедрата по социология в Харвард, когато го посещавам в едно слънчево утро през тази есен. Той споменава едно от класическите изследвания в този жанр Урбанизмът като начин на живот от Луис Вирт. „То е изцяло посветено на безличния начин на живот в града – как той води хората почти до умопомрачение, създава тази шизоидна личност, води до психози и самота.“ Той се усмихва. „Всъщност това е много добър текст. В него има страхотни цитати.“ Обляга се назад в стола си и казва: „Но идеята, че градовете са бастион на самотни, отчаяни хора, е мит“.

В американското разбиране, малкото градче е архетипната общност, едно състояние на невинност, от което градските обитатели са изпаднали (капитулирайки по този начин пред всякакви видове политически злини като например социализъм). Дори сред закоравелите нюйоркчани, онези, които едва ли могат да си представят живот другаде, ще намерите хора, които тайно хранят носталгия към малкото село, което никога не са познавали).

Но представата за градовете – и особено за Ню Йорк – която се появява в резултат от работите на социолозите е, че хората, живеещи в тях, всъщност са по-малко самотни. Вместо да разделят хората, големите населени места ги събират заедно и по правило притежават по-високи комунални добродетели от по-малките. И това въпреки факта, че градовете са постоянно, преобладаващо, места, в които хората с по-голяма вероятност живеят сами.

Преди няколко месеца, Джон Качиопо, директорът на Центъра за Когнитивна и Социална Неврология към Университета Чикаго, реши да прекара единствената си свободна вечер в Ню Йорк в нещо, което се е превърнало в едно от любимите клишета на хората, идещи отвън Ню Йорк: да наблюдава непознати в Гранд Сентрал Търминъл[300]. В неговата професия това се счита за изследователска работа. „Човек наблюдава тези хора, движещи се по толкова много различни начини, на различни места – и изведнъж, всички те изглеждат в синхрон“, казва той. Качиопо притежава меко присъствие, с тих глас и стройна фигура, но от момента, в който започне да говори за работата си, той вибрира като телеграфен кабел. „Ако това бяха бели точки на черно поле“, продължава той, „вие бихте могли да кажете кой с кого е заедно, просто въз основа на синхронността на белите точки“.

Самотата – биологична алармена система?

Традиционните бележки на социалната наука за един градски възел като Гранд Сентрал не са много по-различни от наблюдението на Стивън Зондхайм в Компанията: „Още сто души току-що слязоха от влака … Това е град на чужденци / Някои идват, за да работят, други – да играят“. Гранд Сентрал е великолепно пространство, но то е и огромно, и безлично, пълно със самотни пътници, а не с хора от собствения род и вид. Възможно ли е някой да не излезе от това място, без да се почувства дълбоко отчужден? Сякаш няма нито един приятел на този свят?

Да, възможно е. В слънчевия, с ниска престъпност Ню Йорк от 2008, Гранд Сентрал изглежда много повече като зелено село, отколкото като меланхоличното Никъде от визията на Зондхайм (или, още по-лошо, като откритата лудница на Травис Бикл). Тук има туристи, молещи други туристи да ги фотографират; полицаи, бъбрещи с минувачите; приятели, срещащи приятели, за да отидат на по едно питие. „Всички тези кратки връзки се формираха тук“, възхищава се Качиопо. „Тези хора дори не осъзнават многото начини, по които формират връзки.“

Качиопо, съавтор на наскоро публикуваната Самота, е последовател на школата на еволюционните психолози, които вярват, че нашият биологически вид не би оцелял без един социален инстинкт за сътрудничество. В тяхната книга, Качиопо и съавторът му, научнопопулярният писател Уилям Патрик, твърдят, че самотата, като глада, е един вид алармен сигнал, който се е развил при човекоподобните същества преди стотици хиляди години, когато груповата сплотеност е била от жизнена важност, за да се отблъснат внезапни атаки. Това е начина, по който природата ни предупреждава да се присъединим към групата или инак да си платим цената. „Природата“, пишат те на едно място „е връзка“.

Това е противоречива теория, разбира се, не на последно място, защото тя е post-hoc[301] и не може да бъде доказана. Но тя притежава примамливи последици, що се отнася до градските обитатели. От гледната точка на Качиопо, нашите големи мозъци са се развили не за да правят изчисления с множество променливи или да композират сонати. Те са се развили, за да преработват социална информация – и следователно да работят в сътрудничество. „И ако разгледате един град“, казва той, „вие виждате, че ние притежаваме способността да го направим, като биологически род. Те показват, че ние можем да работим заедно, че можем да се доверяваме едни на други. Не бихме могли дори да караме кола по улиците ако не вярвахме, че и другите хора ще следват правилата, които защищават групата.“

Градовете, с други думи, са окончателният израз на нашата човечност, окончателната среда, в която можем да бъдем себе си (което може би обяснява защо половината от планетата понастоящем живее в тях). И в тяхното настоящо американско въплъщение – сигурни, подходящи за семейства, пулсиращи с живот на улицата – те функционират в оптималната си форма. Според данните на Качиопо, днешните градски обитатели редовно биват оценявани като по-малко самотни от техните роднини, живеещи на село. „В градовете съществува ново усещане за общност, едно нарастване на социалния капитал, повишаване на доверието“, казва той. „Всичко това води до по-малко отчуждение.“

През последното десетилетие се появиха множество статии и полемики, в които се твърди, че американците са по-самотни. Най-силната от тях беше едно изследване в American Sociological Review, според които средният брой хора, с които американците биха могли „да разискват важни въпроси“ е намалял от трима до двама между 1985 и 2004, и че броят на американците, които живеят с чувството, че нямат изобщо никакви доверени приятели, се е увеличил повече от два пъти, от 10 до 24,6 процента. Но най-известната в този жанр книга – стартирала хиляди дебати – беше На боулинг сам, една педантична хроника от плашещи цифри, написана от харвардския експерт по въпросите на обществената политика Робърт Путнам. Тя показа, че почти всяка измерима форма на обществено участие, от посещаване на църква до членство в професионални съюзи, до съюзи по боулинг, е намаляла в последните десетилетия на миналия век. Книгата беше посрещната с много критики, посочващи, че Путнам се е занимавал прекалено много с постепенно изчезващи дейности и организации (игра на карти, Лосовете[302]); че не е обърнал достатъчно внимание на новопоявяващи се форми на социален капитал, като Интернет-групи; и че намаляванията, които той е документирал, са доста скромни. Всичко това се оказа без значение. Книгата предизвика силни реакции както сред неспециалистите, така и сред политиците, стана моментален бестселър и катапултира Путнам във възвишената и разредена компания на президентски кандидати и световни водачи. Той е работил с Бил Клинтън, Джордж У. Буш и Тони Блеър. Срещна се и с Барак Обама по време на кампанията му.

От гледна точка на здравеопазването съществуват солидни причини, за да се чувства човек загрижен относно самотата. През последните няколко десетилетия изследователите започнаха да изследват следствията от социалната изолация, и те не са приятни. Има цяла лавина от изследвания, например, показващи, че женените хора са по-щастливи и по-здрави, докато вероятността да се умре нараства значително сред наскоро овдовелите – нещо, познато като „ефекта на вдовството“. Има указания за това, че силните социални мрежи помагат да се забави напредъка на болестта на Алцхаймер. Има дори указания, според които слабите социални мрежи представляват също толкова голяма опасност за хората, заплашени от инфаркт, колкото и наднорменото тегло и високото кръвно налягане. Някои изследвания показват, че религиозните хора, които живеят най-дълго време, са ония, които най-често посещават църква, а не онези, които възприемат вярата си като най-силна. (С други думи, онова, което ги държи живи, е не вярата им, а хората).

Защо самотата е нещо относително

Изследванията показват, че самотата е свързана със сутрешно повишаване на кортизол, хормона на стреса, и повишено съдово налягане, водещо до високо кръвно налягане. Те също показват, че самотниците пият повече, тренират по-малко, развеждат се по-често и имат повече семейни проблеми и караници със съседите. И те са по-дебели. В един от любимите ми експерименти, представени в Самота, участниците-деца били разделени на две групи и помолени да … опитват курабийки. Изследователите взели настрана всяко дете от първата група и му казали, че никой не иска да работи заедно с него, така че то ще трябва да работи само. На другите казали, че, напротив, всички искат да работят заедно с тях, но те все пак ще трябва да работят сами, защото е невъзможно да се работи заедно с толкова много хора. След това на всеки от участниците бил даден поднос с курабийки и те били помолени да ги опитват. Ония, на които било казано, че всички ги харесват, изяли средно по 4,5 курабийки. Децата, които мислели, че никой не ги харесва, изяли средно по 9. „Чудно ли е тогава, че се нахвърляме върху сладоледа“, питат авторите, „когато седим в къщи, чувствайки се напълно самотни на тоя свят?“

Като се има пред вид колко нюйоркчани живеят сами – в Манхатън само 25,6 процента от домакинствата се състоят от женени хора, докато средното за страната е 49,7 – човек би могъл да си помисли, че ние се намираме под особено голям риск от страна на всички тези заплахи. Но Качиопо посочва, че при самотата не става дума за обективни неща, като например за това дали живеем сами. Тук става дума за субективни неща, като например дали се чувстваме сами. За да определят колко доволни са хората от отношенията си, изследователите обикновено се осланят на една анкета, състояща се от двадесет въпроса, наречена Скала за самотност (от Калифорнийския университет в Лос Анжелис), която разпределя нашите отношения на три групи: интимни (дали имаме партньор), близки (приятели) и колективни (църква, колеги, бейзболни отбори и пр.).

Резултатите от тези анкети имат решаващи – и положителни – следствия за градските обкръжения. Самотата, оказва се, е нещо относително. За вдовиците е по-вероятно да се чувстват по-самотни в компанията на други вдовици (например в Бока Рейтън, Флорида), отколкото в общност със само няколко други по-възрастни жени. А неженените се чувстват по-добре в град с повече други неженени хора … като Ню Йорк. Вярно е, че женитбата все още е най-добрият демографски предсказател за самота или нейната липса. Но Качиопо подчертава, че това е един напълно неопределен предсказател. Хората могат да имат напълно задоволителни връзки и по други начини, а хората в лоши бракове могат също да се чувстват напълно сами: последното изследване на Качиопо, основаващо се на подбор от 225 души в района на Чикаго, показва, че ония в нещастни бракове са не по-малко самотни от неженените хора, а може и да са още по-зле от тях. Нито пък нещастните бракове допринасят особено много за здравето. Преди няколко години Качиопо работи заедно с Линда Уейт, съавторка на Случая с брака: защо женените хора са по-щастливи, по-здрави и по-добре финансово, чиито заключения относно здравословните ефекти на семейния живот докараха феминистки и фаталистки като мен до паника. Те издирили нова група анкетирани и задали повече или по-малко същите въпроси като от първото изследване на Уейт, но прибавили въпроси, за да установят дали участниците се чувстват самотни. И какво открили? Че женените хора наистина са по-здрави – ако не се чувстват самотни в семейството си. Ако обаче са самотни, ефектът върху здравето им бил напълно незначителен от гледна точка на статистиката.

Никой не оспорва ценността на един добър брак, разбира се. Ендрю Осуалд, икономист в Университета Уоруик, се е опитал действително да пресметне неговата стойност, основавайки се на данните от десетки хиляди анкети относно щастието, събрани в САЩ и Великобритания – и открил, че тя е около 100 000 долара – или приблизително удвояваща заплатата, защото работещите американци получават средно по 46 996 долара годишно. Но знаете ли какво още струва 100 000 долара? Широк кръг от приятели. Оказва се, че е истина онова, което Аристотел е писал в Никомаховата етика – че приятелите са онова лепило, което свързва градовете. Изследване след изследване показват, че градските жители мат по-обхватна социална мрежа. В класическата си студия от 1982 Да живееш с приятели: Лични мрежи в градчето и големия град, социологът от Бъркли, Калифорния, Клод Фишър открива 40-процентно увеличение на социалните мрежи с придвижването от полу-селски райони към градското ядро. Дори скорошното изследване, което установи, че имаме по-малко доверени приятели, същевременно откри по-добри перспективи за градските жители. „От онова, което виждам“, писа Матю Брашиърс, един от авторите, „мрежите в големите общности може и да са намалели, но хората в тях все пак изглежда имат по-широки приятелски кръгове, отколкото хората в малките.“

Дали да се живее сам е решаващ изпит за зрелост?

Ерик Клингенбърг е социолог в Университета Ню Йорк, който в момента пише книга със заглавие Сам в Америка. Той и неговите изследователи са интервюирали повече от 200 „солитери“ (негово понятие) относно техните преживявания, 160 от тях са от Ню Йорк. „Загрижен съм за бедните и стари хора, които живеят сами“, казва той. „Загрижен съм за болните, които живеят сами. Но ние трябва да се занимаем с въпроса защо, в други периоди от живота им, хората избират да бъдат сами, а освен това трябва да се преборим с въпроса защо много възрастни хора предпочитат да живеят сами, отколкото заедно с децата си.“ Той предлага няколко хипотези: че да се живее сам е решаващ изпит за зрелост. Това е знак за икономически постижения. Това е форма на самообразование и истински живот, реакция срещу задушаващите компромиси, правени от притеснените души в телевизионната серия Лудите.

Тук изглежда като подходящ момент да се спомене, че щата Ню Йорк има петото най-ниско ниво на разводи в страната. Дали нашите бракове не са просто по-добри?

А степента на самоубийствата в Ню Йорк изглежда дори още по-добре – тя е третата най-ниска в страната (втората, ако се изключи Вашингтон), с 6,2 процента, а специално за града тя дори е 5,4 процента. Според един доклад на Службата за психическо здраве, всъщност статистиките в Ню Йорк следват една проста формула: колкото по-слабо населена е една община, толкова по-висок е процентът на самоубийствата там (супер гъсто населената община Кингс, в Бруклин, има втория най-нисък процент, с 4,4 на 100 000). Съединените Щати следват същия образец – самоубийствата нарастват, колкото по-рядко населена е дадена област. Щатите с най-тежките проценти на самоубийства са най-слабо населените. (Монтана, Невада, Аляска, Ню Мексико и Уайуоминг се намират съответно на места от първо до пето).

През последното десетилетие урбанизмът се смесва, до известна степен, с една друга област на изследване: използването на Интернет. Това вероятно не е случайност. Както градовете, така и Интернет са едновременно високо атомизирани и детайлно свързани околни среди, насърчаващи както самота, така и взаимодействие с множество хора. И, също като градските солитери, потребителите на Интернет някога бяха определяни като антисоциални самотници, болезнено странни хора, изчезващи в зелено-сивата светлина на мониторите си, вместо да се присъединят към топлата компания на живи хора. В началото студиите дори потвърждаваха това (или поне, че потребителите са доста срамежливи). Но не и когато три четвърти от населението започнаха да използват Интернет.

„Идеята, че сте изолирани когато сте онлайн е според мен просто погрешна“, казва Кийт Хамптън, социолог от Университета Пенсилвания, който е направил задълбочена етнография на „Нетвил“, една нова, 100-процентово електронно свързана общност в Торонто. „Това е една по същността си социална медия. Онова, което започва онлайн, се премества офлайн.“ Което обяснява защо хората, с които разменяте Е-мейл, най-често са най-близките ви приятели и романтични партньори. „Онлайн и офлайн са вътрешно свързани неща“, казва той. „Това не са отделни светове.“

Тук се наблюдават паралели между отношенията към използването на Интернет и онези към самотния живот. Може би някога е имало време, когато да се живее сам е означавало, че човек е непоправимо затворен. Но това не може да се каже, когато цели 50 процента от домакинствата в Манхатън са от един човек. Подобно на потребителите на Интернет, солитерите притежават едно постоянно и заобикалящо ги усещане за света отвъд техните гостни стаи, както и усещане за това кога искат да се присъединят и кога – да се оттеглят.

В какъв смисъл Ню Йорк прилича на Интернет

„Другите биологически видове, като например пингвините, разчитат на телесен контакт за своето оцеляване“, казва Качиопо. „От гледна точка на колективните структури те са доста минимални и скучни. Но хората имат способността да осъществяват всякакви видове преходни връзки. Ню Йорк притежава безкраен брой от тях.“

Тук той описва ситуацията на ЖП-гарата. Но това описание би могло също толкова добре да се приложи и към Интернет. Помислете за това: случайни срещи между хора, които се познават добре, само донякъде добре или изобщо не се познават. Хора от всякакъв тип, с всякакви разбирания, опитващи се да се срещнат с други, които имат подобни възгледи. Среда, която е жива по всяко време, населена от всякакви хора и е доста сигурна през по-голямата част от времето. Онова, което той казва е, че Ню Йорк е станал много подобен на Интернет. Или може би нещо повече, че Ню Йорк е бил Мрежата преди самата Мрежа да е станала Мрежа, притежавайки същото свободно общуване, непрестанен ритъм, субгрупи и собствени светове.

Хамптън казва, че вижда в Интернет окончателния град, последната спирка в целостта на човешката свързаност. Аз бих спорила, че Ню Йорк и Интернет са долу-горе същото, по начина, по който една голяма книжарница изглежда предлага същите възможности като Amazon.com – може би малко по-малък избор, но пък повече възможности да срещнете неща, които инак не бихте открили. При всички случаи обаче общото между Интернет и Ню Йорк е, че всеки от тях улеснява взаимодействието между индивидите като нищо друго, и че и двете обкръжения биха били безполезни – биха буквално изгубили своя raison d’être – ако самотни индивиди не общуваха толкова активно във всеки от тях. Те ни показват, по милиони невидими начини всеки ден, че хората са по същество нищо едни без други. Понякога може би ни се иска да удушим някои от спътниците си в метрото. Или да ругаем съседите си за това, че са прекалено шумни. Но да се живее в непосредствена близост е необходимата цена, която трябва да плащаме, за да сме добре. Пък и кой ли би искал да бъде сам в метрото?

Източник

ДЖЕНИФЪР СИНИЪР

Дженифър Синиър е нюйоркска журналистка и авторка, редакторка на списанието New York Magazine.

Съвпадения

Автор: Кристин Димитрова

Винаги съм бил убеден, че случките в живота са писмо, което трябва да бъде правилно разчетено.

Само че те не са еднакви по важност. Някои се точат монотонно и приличат на дневника на човек, който с непретенциозен почерк си попълва преживелиците от деня, пък ако няма такива, и изреждане на обедното меню ще свърши работа. Други случки са странни и разтърсващи, като парола за достъп до картотека, където пълната документация за живота на всеки се съхранява в папка отпреди раждането му. Несъмнено съвпаденията, наглед случайна комбинация от букви и цифри, хора и събития, представляват такъв код. Две на пръв поглед несвързани неща се събират и смисълът им се изяснява, докато миг по-рано никой не е можел да ги сглоби в едно.

Науката история отхвърля съвпаденията. Ако някакви събития протичат едновременно, то те или нямат връзка, или връзката е такава, че трябва да се намери. Българските учебници по история например обикновено хвалят подвига на патриарх Евтимий, който сам се изправя срещу турския завоевател в Търново, и само мимоходом споменават, че по същото време Иван Шишман е бил във възможно най-отдалечената точка на владенията си, дунавската крепост Никопол. Учениците остават с впечатлението, че синът на великия цар Иван-Александър не е успял лично да защити столицата си поради злощастно стечение на обстоятелствата. По-придирчиви исторически източници обаче не спестяват факта, че Шишман е поел курс на север именно поради настъплението на великия везир Али паша от юг. В историята съвпадението е удобен начин да се представи непоносима истина.

И все пак съвпадения съществуват. Карл Густав Юнг посвещава живота си на разгадаването на онази тайнствена нишка, която кара явленията да се застъпват в многозначителна синхрония. „Синхроничност“, така я нарича той. Томас Харди пък пише стихотворение за сблъскването на „Титаник“ с айсберга, при което отделя колкото внимание на „Титаник“, толкова и на айсберга. Единият е строен години наред в корабостроителница, а другият е трупал хладна мощ сред ледените планини на Арктика, за да се пресекат пътищата им в един-единствен миг и всеки да погуби другия. А нима Ромео и Жулиета не умират тъкмо поради липсата на щастливо съвпадение? Ако в края на пиесата не беше ту единият, ту другият мъртъв, било то наистина или не, двамата само с няколко думи щяха да се разберат и да заживеят щастливо до края на дните си. При това в комедия, а не в трагедия. Обаче точно там е драмата: съвпаденията са винаги смислени, дори когато не се осъществят.

Историята, която искам да разкажа, започна точно преди двайсет и три години, когато животът в нашия град беше различен. Нямаше витрини, нямаше компютри, имаше само току-що направен мраморен площад с шадраван в центъра и няколко москвича, паркирани из калните улички околовръст. Следвах задочно история и работех в читалището зад кметството. С вълнение разбрах, че моята съученичка Гергана Милева, току-що завършила режисура в София, се връща, за да започне работа в местния драматичен театър.

Тя имаше ясна визия как трябва да се поставят пиесите на сцената – ярко, дистанцирано, със строги декори и емблематични движения. Самата тя бе такава личност: ярка, дистанцирана, със строги дрехи и емблематични движения. Правата й коса бе вързана на семпла опашка на тила, като при самураите, за да не пречи в битката. Носеше различен цвят лак на всеки нокът, защото у нея всичко беше като на сцена. В училище си я знаехме като малко откачена, но в нейно присъствие класната по литература неволно започваше да говори за Софокъл предимно с въпросителни интонации. Аз бях вторият човек в класа, който знаеше много за Софокъл, но тогава бях дебел и не се класирах.

За съжаление на бившата ми съученичка обаче театърът вече си имаше режисьор. Това беше известният в града творец Петър Рашков, който смяташе, че постановката трябва да уподобява действителността без отклонения. Прочутата максима, че ако в първо действие има пушка, в последното тя задължително трябва да гръмне, при него се изразяваше така: ако на сцената се пие вино, то е предварително наточено в дамаджанка от „Сините камъни“, ако на сцената има чешма, тя тече с истинска вода. Освен това кметът, партийният секретар и градските големци имаха запазени места на всяка негова премиера. И защо не, след като бащата на Рашков беше партизанин с едва неизпълнена или почти изпълнена смъртна присъда? Гергана не се числеше към хората, които се отчайват лесно, и като не бе допусната да постави нито една пиеса на сцената, си издейства разрешение да направи камерна зала в мазето.

Разчисти папките и старите декори, а после, за да потръгне работата, проведе конкурс на политическата песен. Три дена върху малката сцена поети с китари размахваха юмруци към Пиночет в Чили, набиваха крак и зовяха на бунт срещу световния империализъм върху малката сценичка пред костюмирано жури. На четвъртия ден обаче Гергана вече поставяше „Плешивата певица“ на Йонеско. Много ярко, много дистанцирано, с прикрита ярост и стаено напрежение.

Не може да се каже, че постановката й събуди небивал интерес. Хората твърдяха, че по принцип биха гледали пиеса за някоя певица, но поне да не беше плешива. Дори Цура от „Сините камъни“, дето всички я знаят, че не е двайсетгодишна и не е точно европейска величина, си слагаше перука, а напоследък носеше и пантерен гащеризон, тоест полагаше някакви усилия да изглежда на нивото на професията си и в този смисъл пиесата няма голямо бъдеще, коментираха те. Срещу тези гласове се опълчи презрителното хъмкане и прочистване на гърлото на местните интелектуалци, които обаче нямаха необходимата смелост да поведат идеологическа битка, нито необходимата численост да запълнят повече от две камерни зали. Пиесата продължаваше да се изпълнява пред свръхценителска публика от десетина зрители – в интерес на истината някои влизаха просто от любопитство, – а някъде по средата се заглушаваше от бурните аплодисменти в горната зала и не можеше да се разбере какво говорят актьорите. Ако моята съученичка беше малко по-слаба по дух, щеше да се откаже. Но един ден, не щеш ли, в театъра дойдоха гости от чужбина.

Беше румънска трупа от Тимишоара на обмяна на опит. Нашите вече се бяха представили там по-миналата година със „Сън в лятна нощ“. Пиесата бе подбрана с цел колкото се може повече хора от актьорския състав да видят свят. Румънците обаче се появиха в компактна група, с тъмни очила, с „Три сестри“, интерпретирани по Брехт, и преводач от София. Носеха пресни спомени от представянето си на фестивала в Единбург и макар да бе с куклен театър по трансилванска народна приказка, не пропускаха случай да го споменат. Можеха да останат само три вечери. През първата ядоха и пиха на банкет в „Сините камъни“ с Рашков и областното партийно ръководство. На втората изнесоха представлението си при пълен салон, тотално озадачение на публиката и бурни аплодисменти. На третата бяха поканени от самия Рашков да гледат „Майка“ на Горки по негова сценична адаптация. За голяма изненада на всички те отказаха.

– Остава ни само още една вечер във вашия град, а научихме, че в камерната ви зала е поставена „Плешивата певица“ на Йонеско. Гледахме я и в Единбург, но както е известно, невъзможно е да съществуват два еднакви прочита на едно и също произведение. Разберете ни, интерпретацията на тази пиеса не може да не ни вълнува – каза шефът им, леко приведен над ухото на преводача.

Актьорският състав пребледня, Рашков позеленя, Гергана се изчерви и това очевидно беше българският отговор на румънския анонс. Някои пък чули Рашков да си мърмори под носа: „Глей ги ти гениите на Карпатите! Очаквахме да ни пратят театрали, творци, пък Чаушеску ни пратил реакционери.“

Тъй или иначе, на следващата вечер „Плешивата певица“ пя пред международна публика, а накрая актьорите, гордата режисьорка, румънските гости и преводачът от София се снимаха в преддверието на камерната зала между портрета на Георги Димитров и картонения макет на Дон Кихот. Това беше повратна точка в кариерата на Гергана, но за нашия разказ по-важна е снимката.

Десет години по-късно Гергана, вече режисьорка с име и няколко турнета из страната, замина за седмица в Одеса. После се отби през читалището, за да ми разкаже какво е било. Бях събрал кандидат-студенти по история, когато тя влетя, седна на последната масичка и засваля ръкавиците си пръст по пръст, за да ми покаже, че ако се наложи, дори ще чака. Ръкавиците й бяха в тон с баретата й в цвят, с който никой не би рискувал, но на нея й отиваше. Ако друг ми беше нахлул така, щях да го изгоня. Аз обаче изгоних клиентите си и останахме сами с Гергана в библиотеката, преобразувана на класна стая. Ето какво ми разказа:

– Сигурно знаеш как ми течеше животът напоследък – денем скандирай по митинги, нощем лепи плакати за местните избори. Един от актьорите ми дори го пребиха, та две седмици в „Кухненски асансьор“ го заместваше жена, после той идваше да играе с гипса. Инфлацията ми яде заплатата, а комунистите – нервите. Събират се по групички, шушукат си, наговарят се как да гласуват, правят си импровизирани събрания из репетиционните, а на Първи май се поздравяват със заговорнически усмивки. Ами това е то, демокрацията дойде, пък те не си тръгнаха – как няма да стане пренаселено!

С Рашков, представи си, се оказахме от една и съща страна на барикадата. Той също псува комунистите и казва, че никога не е можел да ги понася, защото му пречели да си разгърне таланта. Сега вече нямало нужда да крие, че по майчина линия произхождал от богат и аристократичен български род. Отново той поставя пиесите на голямата сцена, защото твърди, че по-скоро би умрял, отколкото да я даде на някой комунист. Поради тази причина аз деля камерната зала с въпросния колега комунист, новия и трети режисьор в театъра.

Преди няколко месеца засякох Рашков в тесния коридор към гримьорните. Пуснал си брадичка катинарче, пуши лула. Видях го, че си глътна шкембето, за да се разминем по-безпрепятствено, но аз спрях. Тогава той тръгна надясно и аз надясно. Той – наляво и аз наляво. Изправих се срещу него и го питах защо и на мен не ми дава голямата сцена, аз нали съм демократка. Той се огледа насам-натам, сякаш някой можеше да ни чуе, изтегли ме настрана и зашептя:

– От Одеса сега искат наш човек да отиде на един курс там. Финансира се по линия на Европейския съюз, много престижно нещо. Казаха ми „Посочи ни някой подходящ“, и аз мисля да те предложа тебе.

Завари ме неподготвена. На всичкото отгоре се и поласках.

– Ами, ами да, с голямо удоволствие, много благодаря!

До този момент не бях излизала в чужбина. Знам, че се подмятат разни специализации, но нито една не стига до мене. Или ако достигне, върху документите пише „Бързо“ или „Важно! Няма време!“, а срокът за кандидатстване е изтекъл. Одеса не ми звучеше кой знае колко в чужбина, но все пак, това е градът в който Айзенщайн снима „Броненосецът Потьомкин“! Все има какво да се научи оттам!

Курсът се оказа по връзки с обществеността. Предполагам, че щеше да ми свърши някаква работа, ако разбирах френски. Имаше още пет-шест българи от различни професии, които си водеха записки и изглеждаха като хора, които по-добре разбират за какво са дошли. Останалите бяха поляци, чехи и руснаци и двама португалци, които се озъртаха като мене. Шест часа дневно преподавател от Страсбург сочеше с прозрачна показалка към прожекционен екран, щракаше с „Пауърпойнт“ и ни обясняваше диаграми на родния си език. На част от занятията присъствах и се правех, че си водя записки, на друга част се събирахме с поляците в кафенето по-долу на улицата и пиехме водка, като почвахме с украинска и си доливахме „Зубровка“.

В последния ден ни заведоха на огромното стълбище, по което детската количка в класическата сцена от филма на Айзенщайн препуска сама надолу. Стълбището слиза към пристанището и е толкова широко, че може да се ползва от хиляди хора едновременно. А около нас нямаше жива душа. Рееше се тънка октомврийска мъглица и през нея на долната площадка се виждаха двама мимове с патетични физиономии и шапка в краката. Строиха ни, връчиха ни по една диплома и така ни фотографираха. Дипломата ми представлява корав лист, на който е напечатано името на курса, а върху точки-точки-точки е добавено моето име с френска транскрипция. Още не съм измислила как да я използвам.

А като се връщам, разбирам, че Рашков заминал за Париж с петима мои актьори, за да представя там „нашия“ театър на преглед на регионалното творчество от Източна Европа.

Важното в случая е не какво е направил Рашков, а какво се случило със снимката на стълбището в Одеса. Моята съученичка я запазила, защото за първи път излизала в чужбина.

Минаха още десет години и една вечер Гергана се отби у дома. Беше късна лятна нощ и през отворените прозорци нахлуваше миризмата на липов цвят. Тъкмо гледах как навън две деца от съседския блок се мъчат да запалят огън под един балкон и жилеста фигура със забързана походка привлече вниманието ми. Зави по пътеката към нашия вход и едва тогава познах Гергана. Носеше се полуприведена, като че ли ще строши вратата с глава. Смутих се, защото току-що бях правил коремни преси и смърдях на пот. Пък и малко се изненадах на посещението й. Вече беше безспорна знаменитост в града и поставяше колкото си иска на голямата сцена. Това отчасти се дължеше и на факта, че творецът Рашков беше станал депутат и сега живееше в София. Преместването му на новия пост имаше и други последствия. От една страна, репертоарът на театъра доста се разнообрази. От друга страна, като член на подкомисия Рашков отговаряше за изкуството в региона и беше успял да издигне на пътя между субсидиите и регионалното изкуство собствен пропускателен пункт. Бях в кухнята и си пържех яйца.

Гергана седна на стола срещу мен и рухна. Ноктите й бяха нелакирани и изпочупени. Лесно го забелязах, защото на всеки десет думи се хващаше за челото и отпускаше глава в нещо като размисъл как да продължи изречението си по-нататък. Според мен обаче тези паузи не бяха размисъл, а преумора и обърканост. И на фона на изтънялото й чело виждах сухите й, различни по дължина нокти. Казвам го със съжаление, защото харесвах ноктите й. За всеки случай й сложих две яйца на очи, но както и очаквах, не ги докосна.

– Вече съм на четирийсет и четири години… и нямам нищо – каза тя.

– Как? Всички те знаят! Интервюто ти за женския политически театър излезе в Стокхолм. Не съм ти пропускал представление. От целия А-клас ти стана най-известна. Нас ни глътна средата.

– Ами, глътна ви. Ето утре да умра, дори едно дете няма да оставя зад гърба си. Нищо! Само ехото от някакви ръкопляскания, които се отдалечават из космоса.

– Добре де, аз също няма да оставя дете. Ама какво сега, нали може и да не умрем утре. А ти имаш толкова постановки, толкова награди. Всички по едно или друго време ти завиждахме – признах аз.

Тя се поосвежи.

– Наистина ли?

– Ми да. Турнета, интересен живот…

– Напоследък, да ти кажа, става все по-безинтересен. Дори се улавям, че ми е все едно как изглеждам. Като че ли Хамлет и Вуйчо Ваньо са ме прихванали под двете мишници и ме влачат към единочката. И къде отидоха свестните мъже? Загубиха се някъде около трийсет и петата ми година. Изпожениха се, удавиха се, явно всеки по пътя.

Тук вдигнах рамене, защото, доколкото знам, аз не съм мъж, а съученик.

– Онзи ден – продължи тя – се отбивам привечер покрай квартирата на младия ми колега, нали го знаеш, комуниста. Значи гледай ме докъде съм стигнала. Обаче ние с него ту сцена сме делили, ту костюми – искам да кажа, познаваме се. Кабинетът му в театъра е облепен в плакати на Че Гевара. И аз си правя там някакви изводи за него и революцията.

Той наистина се оказа бунтар, но от друго естество. Отвори ми по потник и ми се хили неловко. Тъкмо да вляза, а отвътре чувам „Хайде бе, злато, пуйката съвсем изстина“. И разпознах гласа на брадатия Стефан, дето миналия сезон игра Макбет. Извиних се и хукнах през дворчето… Нещо стана с мъжете. Та сега реших, ако случайно се сещаш за някой приятел, който не е женен и не е… така де, пада си по жени, няма да ти се разсърдя, ако ме запознаеш. Защото часовникът ми цъка, цъка… пък аз си живея като в сън в лятна нощ… Или по-точно в „Дългия път на деня към нощта“.

И за да подчертае думите си, тя замята прав показалец наляво-надясно, като го озвучаваше с цъкане на език. В мига, в който спря, между нас се възцари тихият звук на истинската стрелка, която с едва забележими скокове напредваше из циферблата на кухненския стенен часовник. И така както напредваше, все се въртеше на едно място. Часовникът ми е подарък от майката на един кандидат-студент и на всеки три часа има плод вместо цифра. На 3 часа има ябълка, на 6 – круша, на 9 – слива, а на 12 – две черешки. Това е и пътят, който стрелката от години изминава: ябълка, круша, слива, черешки. Винаги съм считал, че часовникът добива смисъл само като се погледне отвън. За пръв път ме порази мисълта, че отвън стрелката повтаря едни и същи предвидими движения, а ако можеше да говори, сигурно щеше да разказва колко труд и мъка й е коствал напредъкът.

Всъщност сещах се за един такъв мъж. Мирослав Йорданов от София, бяхме заедно в казармата. Все Достоевски четеше.

Запознаването, за мое облекчение, мина лесно. Те, като културни хора на средна възраст, проявиха готовност да се срещнат, примесена със стаено недоверие. В мига, в който се видели обаче, то се изпарило напълно. Тя носела черни лачени обувки, а той казал, че много ги харесва и че от тях по-хубави са само черните лачени ботуши. Тя казала, че има точно такива, но й се сторили неподходящи за първа среща. Той казал, че това налагало да се направи втора среща и така нататък. Летели като два влака един към друг и нищо не можело да ги спре.

И тук идва съвпадението, което винаги се опитва да ни каже нещо, въпросът е да разберем какво. Само няколко дена по-късно двамата открили, че в личните си албуми имат две съвършено еднакви снимки, в които са фотографирани един до друг. Първата била с театралите от Тимишоара, чийто преводач се оказал самият Мирослав Йорданов. На нея се усмихва рамо до рамо с Гергана, а над тях е надвиснал шефът на трупата с тъмни очила, вдигнати на челото. Виждат се още картоненият щит на Дон Кихот и част от костюма на Георги Димитров. На втората снимка двамата са сред по-масивна група хора. От ръцете им се веят дипломи за завършен курс, а по сбръчканите физиономии може да се съди за температурата и влажността на въздуха. Отпред са застанали жените, двама-трима са клекнали в краката им, а отзад ги подпира снажна група със закопчани шлифери. Така подредени приличат на първокласници, които са остарели със свидетелствата си в ръце. Гергана е сред „полския сектор“, а Мирослав е един от клечащите в подножието. Около тях се разгръща неизбродното одеско стълбище.

И двата пъти Мирослав и Гергана се бяха срещали, но не се бяха харесали. Или може би разпознали. И чак на третия път бяха заявили готовността си да приемат преживяването, към което нещо ги тласкаше на всеки десет години. Но това съвпадение не беше лесно да се разтълкува.

Защото две години по-късно, в един разкашкан февруарски късен следобед, срещнах Гергана на „Граф Игнатиев“ в София. Поставяше пиеса в „Сълза и смях“.

– Ей, на „Раковска“, в центъра! Кажи сега, не се ли радваш?

Не се радваше. На стари години тепърва да си градиш име в нов град било просто убийствено.

– Ти си на четирийсет и шест.

Тя ме погледна унищожително. После добави:

– Понякога ти се струва, че всичко има смисъл, а понякога го губиш напълно и тогава не знаеш как да продължиш.

Тръгнахме безцелно по улиците и мълчахме. Докато ходехме, притъмня и кишата започна да се втвърдява. В един момент пред очите ни се изпречи мержеливата врата на някакво заведение на „6ти септември“. Влязохме. Тясното помещение беше затоплено като кабината на нощен пазач, а клиентите явно ползваха един и същи въздух още от сутринта. Седнахме на ниска масичка с препълнен пепелник. Струваше ми се, че ако барманът се излъже да избърше огледалото, няма да познае сбръчканото лице под прахоляка. На всичкото отгоре на тавана тържествено се въртеше плосък вентилатор. Сигурно някой се беше пошегувал да го включи на излизане и сега той разбиваше правите струи цигарен дим в хомогенен облак, който се утаяваше по ъглите. Огледах се. Единствената добра новина беше, че през прозореца се виждаше как сред черното небе припръсква сняг.

– Май направихме грешка – казах аз, като поръчах два коняка. Имах предвид това, че останахме в заведението. Гергана ме стрелна с поглед, като човек, който чака да бъде произнесена някаква присъда и за момент се чуди дали току-що не я е чул.

– Точно така. Поредната грешка.

– Какво искаш да кажеш?

– Бракът ми се оказа пълен провал. Моята изключително съдбовна среща. Най-странната поредица от съвпадения в живота ми. Бях убедена, че съдбата иска да ми каже нещо.

– И аз.

– Не издържахме и година. Изключвам първите два месеца, те бяха добре. Твоят приятел Мирославчо се оказа сдухан домошар, който всяка вечер чака готвено.

Докато говореше, тя спонтанно мачкаше въздуха с костеливи пръсти, като че ли искаше да го удуши. Имаше бежов маникюр и на дясната си ръка носеше шест пръстена, два от които на палеца. Приличаха на някакво римско съоръжение за боксиране. Беше си възвърнала стила и добавила още. Но очите й светкаха като на човек, който наскоро е пълзял през ада и се е отървал с опърляне. Този поглед у жените просто ме ужасява. Обаче между нас ситуацията открай време се беше установила така: тя е свикнала да й помагам и аз съм свикнал да й помагам. Нямах какво да кажа за Мирославчо и продължих да слушам.

– Знаеш ли, когато завърших училище, ми се струваше, че над главата ми грее звезда. И че ще имам сили за всичко. Бях готова на всяка битка, защото мислех, че ще победи по-добрият. Но не бях готова за тази всекидневна половинчата война, която никога не се обявява, а всъщност не свършва. Аз не победих. Не победих. А такива като Рашков къде-къде отидоха! Дойде ми на премиерата с мерцедес и двама гавази. Викам му: „Да бяхте ме предупредили, че идвате, че да отцепим района.“ А той ми се хили. И защо да не ми се хили, след като ни е отрязъл финансирането. Който ти е отрязал финансирането, се смее най-добре.

Замислих се. Бях щастлив, че не разсъждавам с нейните категории за провал и победа, защото сега и аз трябваше да съм нещастен. Изведнъж мислите ми, разпилени в калейдоскопични късчета, се сглобиха и образуваха разноцветна огъваема тъкан. Стори ми се, че виждам смисъла.

– Чакай, не си права. Всеки победи. Ти искаше да поставяш най-хубавите пиеси и ги поставяше. Промени вкуса на града, изостри апетита за новото. И продължаваш напред. А Рашков винаги е искал власт и я получаваше. Ти не би могла да имаш неговото, нито той твоето. Нали не искаше власт, искаше театъра. Сега работиш дори в два. Виждаш ли? Накрая всеки получава това, което иска.

– А проваленият ми брак след цялата тази съдбовна среща? Той как ти влиза в теорията?

– Това ми е най-трудното. Може би не си го искала достатъчно. Може би нещата се сбъдват само по едно. Може би важното е, че сте се разминавали, а не че в крайна сметка сте се срещнали. Може би тепърва ще открием смисъла.

– Може би въобще не е било важно.

– Може би е било само за отвличане на вниманието.

– Може би следва продължение. – Тя вече се смееше.

– Да бе, да бе…

За момент наистина ми се струваше, че знам всички отговори, но този момент някак си се разпадна. Загледах се през прозореца към снежинките, които се трупаха в монотонно разнообразие. Избирах си по една и проследявах от горе до долу полета й покрай прозореца. Беше ми невъзможно да следя всичките едновременно. Беше нечовешко. Но не исках да поглеждам към Гергана.

Втренчената й усмивка ме караше да мисля, че днес беше моят ред да получа това, което съм искал. А може би точно втренчената й усмивка беше отговорът. Само че за нея. За мен щеше да бъде преди десет години.

Извиних се, че бързам, и платих сметката.

КРИСТИН ДИМИТРОВА

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватска и Швеция.

Коментари (6)

- 03-12-2008|Unregistered|сухи

съвпадение ли е, че точно тази сутрин прочетох разказа?

Цитат

- 07-12-2008|Unregistered|Доброслав  - ааа....

Хубав разказ Кристин,но засега по-добре кръжи около поезията,твърде е дълъг,дори за неделния ми махмурлук,хе-хе,

Цитат

- 19-12-2008|Unregistered|Гост

Много ми хареса разказа ти!

Замислих се , че наистина човек е творец на случващите се в живота му неща.Това , което желаем да ни се случва , това и става.Всеки реализира приоритетите си в живота.Това се случва и с твоята героиня.Поздрав!

Цитат

- 28-12-2008|Unregistered|Гост

Всеки рано или късно си плаща сметката. А разказът е тъжен и ....хубав. Сините камъни ми напомниха за моя Сливен и първите любови....

Честито Рождество на Кристин и на всички останали!

Цитат

- 08-03-2009|Unregistered|Козелът

"помещението беше затоплено като кабината на нощен пазач".

Очевидно авторката има богат опит с нощните пазачи...

Инак най-хубавото нещо на тая дописка е, че на третия ден свършва!

Цитат

- 22-05-2009|Unregistered|Гост

това е разказ,всъщност, дописка, писана от името на мъж. извинете, но никой мъж не би описвал тоалетите, а още по-малко маникюрите на жена. и не само този щрих прави картината гротескна. това е просто един опропастен от писателско неумение сюжет. но няма да изнасям уроци на кристин, защото претенциите и протекциите й са ясни.

Иранските сексуални революции

Автор: Лаура Сикор

Преди няколко години, работейки над дисертацията си върху променящите се сексуални нрави в Ислямската Република Иран, една млада ирано-американска антроположка на име Пардис Махдави се отби в министерството на образованието в Техеран, за да получи информация за държавната програма по сексуално образование. Там била и една друга посетителка. По-възрастната жена, на име госпожа Ерами, била покрита от глава до пети с най-консервативната форма на иранския хиджаб: подобния на палатка черен чадор, стискан отчасти със зъби, за да покрива половината лице на носителката. Под чадора, госпожа Ерами носела друг обемист хиджаб, включващ подобна на качулка забрадка и дълга, свободна роба. Това е униформата на най-преданите към правителството, традиционно настроени и сексуално пуритански жени – самият образ на по-старото поколение, отхвърляно от главния обект на изследване на Махдави, техеранските млади хора с тяхната прекомерна суета и сексуална свобода.

Но госпожа Ерами е дошла в министерството с мисия, подобна на онази на Махдави. Тя преподава курсове по здраве, пубертет и младежки връзки в едно от техеранските училища – и е дошла, за да говори с министъра за фрустрацията си от нежеланието на учениците да говорят откровено с нея за сексуалните си проблеми. В една страна, където ранният секс с множество партньори става нещо все по-обичайно, но си остава културно табу и бива преследван от закона, тази строго изглеждаща, облечена в чадор жена, на пръв поглед едва ли изглежда като човек, с когото някой би пожелал да споделя интимните си проблеми или да се съветва за неща, преследвани от закона. Махдави дори се чувствала неудобно при мисълта, че възрастната жена би могла да види лакираните й нокти – нещо, което също е забранено от закона, но обичайно в Иран. И въпреки това госпожа Ерани не можела да разбере резервираността на своите ученици: „Те са толкова трудни“, казва тя на Махдави. „Не мога да ги накарам да говорят с мен, но въпреки това знам какво правят и какво не правят. Самата аз имах дъщеря на тийнейджърска възраст и знам, че те имат много секс, но не го вършат правилно. Просто не мога да ги накарам да говорят с мен.“

Оказва се, че госпожа Ерани е един от най-драматичните продукти на поколенческата промяна в иранското отношение към секса. Консервативна мюсюлманка, тя не можела да приеме, няколко години преди срещата си с Махдави, признанието на хомосексуалния си син. Съпругът й го изхвърлил от къщи. Когато неженената им дъщеря казала, че си има приятел, госпожа Ерами я зашлевила и я нарекла проститутка. Дъщеря й напуснала дома в същия ден, за да не се завърне никога повече. И така семейство Ерами изгубили и двете си деца, в нежеланието си да приемат сексуалното поведение, което вече се е превърнало в норма не само по света, но дори в много кръгове вътре в самия Иран. Година по-късно съпругът на госпожа Ерами починал, оставяйки жена си напълно сама и убита от скръб. Това бил моментът, в който тя решила да се посвети на реформата на сексуалното образование, едновременно като учител и човек, водещ кампании вътре в иранското министерство на образованието.

Тази история е един от скъпоценните камъни, скрити в новата книга на Махдави: Страстни въстания: Иранската сексуална революция. Разказът на госпожа Ерами представя в кондензирана форма болезнената трансформация на едно общество, което, преди тридесет години, се опита да разреши разделенията и противоречията си като предпочете, законово и идеологически, традицията пред модерността, дори с цената на репресии и загуби. Днешната иранска младеж, особено онази от градските средни и горни класи, вече не желае да приема това споразумение, а по-старото поколение започва да бъде променяно от младите. Най-добрите и интересни части от книгата на Махдави представят последствията, които има върху общественото здравеопазване тази пропаст между поколенията, между приетите и неприети начини на поведение, както и бавната и разпокъсана, но често изобретателна образователна реакция от страна на обществото.

В една страна, в която обичайните младежки контакти и мода са незаконни, в частните пространства, заемани от по-заможните, хетеросексуални техерански младежи, са възникнали множество екстремни практики. Махдави разказва за едно парти, организирано от дъщерята на един молла (родителите й са извън града), което се превръща в гигантска оргия. По-малки партита също често се превръщат в поводи за групов секс. Навън, по строго контролираните улици, младите хора търсят анонимни сексуални партньори като пъхат бележчици под чистачките на коли, заседнали в задръствания или като ходят в по-бедни квартали, където никой няма да ги разпознае – обикаляйки наоколо в търсене на партньори, които никога повече няма да видят. В Иран прелюбодеянието на жените се наказва чрез пребиване с камъни, но поне половината от омъжените жени-субекти на изследването на Махдави, изневеряват на съпрузите си; за много от тях намирането на любовници е просто редовна форма на развлечение. И въпреки законовото изискване в Иран жените да покриват лицата и извивките на тялото си, модата е един вид обсесия за жените в това изследване. Те се покриват с пласт след пласт грим и намират начини да направят хиджаба да изглежда също толкова секси, колкото и оскъдното лятно облекло на западните жени.

И докато този портрет на иранското сексуално експериментиране може да изглежда шокиращ на повърхността, той е добре познат на повечето хора, които са посещавали Иран или са проследявали тамошните културни промени от последното десетилетие. По-малко познат е фактът, че при цялата си безразборност и привиден опит, много от тези млади иранци страдат от липса на сексуално образование и ресурси, като следствие от официалната култура на набожно въздържание, пренебрегваща реалността на сексуална свобода и поемане на рискове. Предпочитаното средство за контрол над забременяването сред субектите на Махдави е прекъсването на акта. Жените, които вземат хапчета често не разполагат с най-елементарна информация и ги гълтат нередовно, лишавайки се почти напълно от ефекта им. Кондомите се считат за толкова нечисти и притеснителни, че дори хора, които споделят с Махдави цветущи подробности от сексуалния си живот, се изчервяват при тяхното споменаване – и никой не желае да бъде забелязан в аптеката при купуване на подобно нещо. Младите и образовани иранци казват на Махдави, че СПИН се разпространява при посещения при зъболекаря или фризьорския салон, а други венерически болести идват само от определен вид „отвратителни“ жени. Докато по-заможните жени могат да правят аборти – в повечето случаи нелегални, но въпреки това общоразпространени поради слабия контрол над бременността – при огромни разходи, то по-бедните жени купуват на черния пазар хапчета или инжекции, предназначени за животни. Махдави отишла на една от малките улички, където дилъри продават тези средства, само за да види колко лесно е купуването им. Един дилър й продал опаковка с хапчета без каквито и да било инструкции относно начина на ползване. Лекарите, които интервюирала, й казали, че познават множество жени със сериозни наранявания или безплодност в резултат от самостоятелно проведени аборти със средства, предназначени за животни.

На повърхността, имайки пред вид огромните промени в отношението към секса, иранската държавна идеология се намира в конфликт с изискванията на общественото здравеопазване. Но в изследването на Махдави има и добри новини. Близо до реалността – където това е от значение – иранските доктори, родители, педагози и дори институции започват да се променят под натиска на промените. Например, от 2000-та година насам, Ислямската република изисква от иранците, желаещи да се женят, да посещават държавно организирани курсове по семейно планиране. Един от тях, който Махдави посетила в центъра на Иран, изглеждал ужасно. Една облечена в чадор жена пискливо обучавала група изпълнени с безразличие млади момичета, предлагайки им следните съвети: „Вие трябва постоянно да бъдете готови за сексуалните нужди на съпруга си. Ако той случайно гледа футбол по телевизията, вие трябва да си почивате, за да се подготвите за нощта. Ако се чувствате уморени, то винаги питайте съпруга си: ,Има ли нещо друго, което мога да направя за теб?‘ или ,Искаш ли да ме имаш по-късно?‘, преди да се оттеглите.“

Но след това Махдави посетила друг курс, този път в северната част на града, в заможния пазарен район близо до пазара Тайриш. В този курс се обяснявали начините за пренасяне на венерически болести, използването на контрацептиви, въпроси на зачатието, психическото здраве, семейните отношения и дори женското сексуално удоволствие. Преподавателката носела по-малко строгия хиджаб – забрадка и тясно манто до височината на бедрата – обичайно и за самите участнички в курса; а жените, посещаващи тези курсове, съобщава ни Махдави, разговаряли свободно с преподавателката за своите връзки и сексуален живот. Тук, както и в главата за реакцията на по-старото поколение срещу сексуалната революция, Махдави ни представя едно общество, което започва да отхвърля своята собствена строгост, просто заради необходимостта да се приспособи към потребностите на младежта – едно поколение възрастни, които или са започнали да се отнасят със симпатия към желанията на младите хора или, като госпожа Ерами, са разбрали, че в противен случай рискуват да се сблъскат с по-тежки загуби, отколкото могат да понесат.

Тук се случва нещо изключително важно – една поколенческа промяна, един процес на социални изменения, върху които ислямският закон има само много слабо влияние. Но колко дълбоко проникват те в ислямското общество, като се има пред вид колко разделени са иранците от неща като география и класа? И колко политическо е това движение в едно общество, в което политиката е нещо много опасно?

Махдави не може да бъде навсякъде едновременно и нейното изследване не се опитва да обясни сексуалното поведение на всеки човек в Иран. По-скоро то се опитва да се съсредоточи върху принадлежащата към горната и средна класа, хетеросексуална техеранска младеж. Това е една субкултура, чието изследване си струва усилията – Техеран е град с 14 милиона жители и еталон в модата за по-малките ирански градове – но Махдави разбира добре ограниченията на изследването си. Най-важното от тях е, че в него се изключва социалната база на управляващия режим, която е провинциалният Иран, в който нормата се задава от селата и където, макар също да се променят, ценностите си остават значително по-консервативни, отколкото в големите градове. Макар и да включва в Страстните въстания и няколко млади хора от по-ниски градски социални слоеве, тя не ги представя толкова добре, колкото по-заможните си осведомители. Тези пропуски са значителни най-вече защото Махдави прави сериозни заявления по повод своите техерански участници: според нея техните действия са не само политически, но и революционни; те целят, в края на краищата, промяна на режима.

В един тесен смисъл това заявление е очевидно истинно. Доколкото иранският режим изисква ислямско облекло и въздържание преди брака, младите хора, които принуждават правителството да облекчи тези ограничения, са ангажирани в един политически акт, по същество променящ един аспект от режима. Но в това наблюдение има нещо много тавтологично – и Махдави не търси никакви по-дълбоки връзки между политическите движения в Иран и променящите се сексуални нрави, които тя наблюдава.

Онова, което тя документира, е едно мъртво вълнение от млади хора, които отхвърлят ислямския сексуален морал, смятайки, че могат да имат връзки с когото поискат и да правят каквото поискат със собствените си тела – и бидейки готови да рискуват кратки, но изключително неприятни, сблъсъци с моралната полиция в името на модата, сбирките, срещите и секса. Някои от участниците в изследването описват една или две нощи, прекарани в затвора; други са били бити, а една от двойките е била заставена да сключи брак. (Махдаваи не казва дали класовите различия сред нарушителите променят начина, по който те биват третирани от полицията). Но наистина ли тя мисли, че ако тези млади хора получат един минимум от лична и социална свобода, те биха се борили и за неща като свобода на израза, свобода на религията, реформа на затворите, представително правителство, независима съдебна система, зачитаща правата на индивида? За правата и свободите на другите, в края на краищата?

Онези, които биха избрали да водят подобни битки и да поемат жертвите, свързани с тях, са малцина във всяко общество – и субектите на Махдави едва ли правят изключение от това правило. Но те не бива да бъдат и пренебрегвани, най-вече защото иранският режим демонстрира готовност да сключва сделки с населението – облекчавайки някои социални ограничения, докато същевременно затяга гайките върху политическия активизъм и независимата преса. Ето защо Махдави е оптимистка по отношение на бъдещето на реформите и отхвърля заплахата от енергични мерки от страна на правителството на Ахмадинеджад, което има само ограничен ефект върху модата и сексуалните практики. Но тя не споменава цялостното изключване на реформатори от правителството, или хвърлянето в затвора на десетки активистки за права на жените, започнало през 2006, заради разпространението на една петиция, призоваваща промяната на законите, обявяващи жените за граждани от втора ръка. (Сред другите неща тази петиция призовава към равни права на жените в брака, наследяването и развода; промяна на възрастта, в която деца могат да бъдат съдебно преследвани, от 9 на 18 години за момичетата и от 15 на 18 години за момчетата; преследването на убийствата в името на честта; равнопоставеност пред съдилищата на свидетелските показания на жените спрямо онези на мъжете и край на смъртното наказание за изневяра при жените). Политическите твърдения, които Махдави прави относно сексуалната революция в Техеран сигурно ще бъдат затруднени до известна степен от тези развития.

Човек предполага, че натискът отдолу за промяна на сексуалните нрави не може да бъде напълно откъснат от усилията на активистките за женски права или дори от ония на някои реформаторски настроени парламентаристи и либерално настроени духовни лица, да променят статуса на иранските жени пред закона. Но жените от изследването на Махдави изглежда живеят в един напълно объркващ исторически момент, или палимпсест от наслагващи се един върху друг исторически моменти. Те живеят в едно теократично, пре-модерно общество със съответен юридически кодекс и биват подлагани, едновременно с това, на всички онези неща, които ние на запад бихме нарекли сексуална революция в стила на 60-те години, плюс феминизъм от 70-те, плюс съвременното приемане на женската сексуалност, с всичките му сложности. Посланията, които тези жени получават, са смесени, казано възможно най-меко. Махдави описва някои от жените в своето изследване като прекарващи всеки ден дълги часове в подготовката на грима и облеклото си, а след това обикалящи града в търсене на любовници. В едно общество, което казва на тези жени, че те трябва да бъдат целомъдрени, домашни роби на съпрузите си, които на свой ред притежават свободата да получат до четири съпруги и до 99 „временни“ жени, това може да се разглежда като израз на женска независимост. Но в него все пак има и нещо неопровержимо стерилно.

Животите, които Махдаваи описва, са богати на повърхностни удоволствия и лишени от по-дълбок ангажимент, бил той личен, политически или професионален. Това е едно разпадане, което вероятно засяга сърцевината на съвременната иранска култура на средната класа, и то със сигурност е свързано със структурата на пост-революционната държава, която просто отписа големи групи от населението, от гледна точка на икономиката, културата и политиката. Безработицата е най-висока сред образованите млади хора, които по традиция живеят с родителите си до женитбата. Множество техеранци на около двадесет години – отегчени, сексуално фрустрирани, третирани като деца от държавата и семействата си – живеят като тийнейджърите в малките американски градчета. Те прекарват голяма част от времето си в коли, дрогирайки се с изобретателно доставени или самоделни субстанции, непрекъснато в търсене на секс. Дали това е показателно за някаква политическа ферментация или просто за едно объркано поколение – безкотвено и декадентско, пилеещо енергията си, за която страната не може да намери приложение?

Махдави не задава подобни въпроси. Нито пък задава на участниците си въпроси относно религията. Провеждайки сексуално поведение, което държавата счита за „не-ислямско“, имат ли младите хора в Иран усещането, че подлагат на съмнение държавния монопол върху исляма, или това се отнася и до самия ислямски сексуален морал? Доказателство ли е това за една секуларизираща се култура или младите хора просто са намерили начин да приемат ислямската духовност, като същевременно се надсмиват над законите на Шариата? Липсата на анализ в тази насока е удивителна и тя не позволява на работата Махдави да се издигне над нивото на наблюдението.

Но дори и само на това ниво, в тези културни течения все още има нещо, на което човек може да се удивлява истински. Не е трудно да се разбере защо Махдави има усещането, че нейните млади събеседници са водещата вълна в нещо голямо, ако и да не е съвсем ясно какво точно е то. Почти тридесет години след обявяването на своят Ислямска Република, Иран се превърна в страна, която нейните революционери никога не са си представяли, нито пък желали. Населението се удвои; селските области се модернизираха; градовете процъфтяват. Деспотичното религиозно управление доведе до дълбоко разочарование относно организираната религия дори и сред иранците, които инак се придържат строго към личната си вяра. Младите иранци, родени след революцията, дълбаят тунели под стените, които режимът издигна, за да ги изолира от Запада. И никои репресии, колкото и силни да са те, не са успявали да задушат изглеждащия тривиален, но неизличим човешки порив към красотата, към игривостта на модата или омаята на секса. Може би това е история, отнасяща се до Иран, с неговата рестриктивна политическа култура и загуба на доверие в институционализираната религия; може би това е история за исляма и отговора на онези, които се чувстват подтиснати от него; а може би то просто е история за човешкия дух и за нещата, без които той не е в състояние да съществува.

Източник

ЛАУРА СИКОР

Лаура Сикор е американска журналистка и авторка, живееща в Ню Йорк. Тя е дългогогдишна сътрудничка на New York Times и Boston Globe.

Коментари (3)

- 03-12-2008|Unregistered|Златко  - За сексуалните и другите революции

Хм, за една либерална американка всичко това може и да изглежда като един вид напразни усилия на любовта, но за човек като мен, израсъл с потайното слушане на Deep Purple, криенето на дългата коса в училище и момичетата, които получаваха печати по бедрата за носене на къси поли, сексуалната свобода съвсем не е израз единствено на фрустрация и неудовлетвореност от тъпото ежедневие. Не знам защо е така, но по самата си природа сексът изглежда е нещо твърде неконтролируемо и заплашително, поне от гледна точка на всички, без изключения, репресивни режими по света – и опитите за неговото освобождаване се превръщат и в опити за освобождаване на целия обществен живот, по дефиниция. Ние също не мислехме за промяна на обществения ред, когато преди трийсет години повтаряхме като папагалчета: make love, no war! Но се оказа, че едното не върви без другото – за наше собствено щастие, разбира се.

Цитат

- 14-12-2008|Unregistered|Vladimir  - Иранските сексуални революции

Госпожа Пардис Махдави е направила нещо невероятно - при това в цитаделата на консервативния ислям. Лаура Сикор отправя критики, но не отчита невероятността на събитието - изследване на промените в сексуалното съзнание и морал на младите Иранци. Та това е част от модел за бъдещо разбиване на фундаментализма като начин на мислене и екстремално действие. При това не чрез изтръгване на представи и убеждения, а с поетапната им подмяна с нормални човешки представи. Ще се спра на един любопитен факт. При изследване за разпознаване на арабските екстремални самоубийци-терористи, е открит интересн факт: те тръгват на самоубийствен терористичен акт с добре опакован пенис с цел да остане запазен след самовзривяването им, който да използват като се възнесат на небето... Може би, ако разберат, че с любов могат да получат на земята това, което им обещават вербовчиците след като се самоубият, то те просто ще скъсат с Алкайда.

Цитат

- 16-12-2008|Unregistered|e-ink  - изследването

Голямо щастие беше за мен да препотвърдя убеждението си, че светът е пълен с ненормални закони, но нормални хора. Убеждение, за което - уви - в повечето случаи няма никакви данни. Научих много от този текст.

Миризливите шедьоври

Автор: Ангъс Тръмбл

Като се има пред вид колко време и усилия влагат кураторите, колекционерите, търговците, учените и критиците, за да формулират остроумни съждения, отнасящи се до живописта, изглежда малко странно, че толкова малко хора са готови да използват някои от същите умения, за да изследват произведения на изкуството (някои от тях много изящни), които стимулират едно друго сетиво: обонянието. Защо великолепните парфюми не се вземат по-сериозно? Докато много от професионалистите в сферата на изкуството се отнасят много сериозно към множество литературни браншове, архитектура и музика, аз все още не съм срещал някой колега, който редовно да бие път до магазина за парфюми в търсене на, да речем, Joy Parfum, шедьовъра от 1930 г. на Анри Алимерас, създаден за Жан Пату, който, ако беше картина, би могъл да виси във Филаделфия редом със създадената почти по същото време Жълта одалиска от Матис.

И все пак, паралелите между тези две изкуства – които, ако бъдат разглеждани по-внимателно, биха могли да бъдат разглеждани като сродни – са неоспорими. Артистите и търговците на бои комбинират естествени и, в наши дни, синтетични пигменти със средства като масла и гуми, по същия начин, по който парфюмьорът внимателно формулира естествени и синтетични химически съставки. Старите майстори използваха пигментите и изграждаха множество слоеве върху основи и различни видове грундове, бавно издигайки се към повърхността чрез поставяне на влажно върху влажно или, понякога, влажно върху сухо, завършвайки работата с тънък слой глазура. Тези различни смесици от неорганични и органични съставки, разтворени в ленени или макови масла, биват нанасяни върху основа от платно или дърво. Те започват да изсъхват и в този процес се ражда картина. Нейният вид се променя с времето, защото маслените бои с времето стават все по-прозрачни.

По същия начин, талантливите „носове“ експериментират със сложни комбинации от елементи, въздействащи на обонянието и създават в симфонична комбинация множество дребни усещания, понякога противоречиви, сладки, горчиви, меланхолични или щастливи, в зависимост от случая. Те се променят и развиват в определена последователност или едновременно, докато субстанцията и нейните компоненти се изпаряват с различна скорост, някои бързо, други бавно, благодарение на топлината на нашата кожа. Един брилянтен парфюмьор може по този начин да създаде въображаем свят, който е не по-малко мощен, или интимен, отколкото онзи на някой велик композитор или художник – и, предизвиквайки нашата способност да открием в него спомени от детството, отдавна забравени картини или обичани хора, те са в същия бизнес като артиста, който вдъхва топлина на плътта или придава на един пейзаж илюзията за прилив на енергия или просто спокойствие.

Една великолепна миризма ще се развива по-различно през първите няколко минути, отколкото през следващите няколко часа, в които тя ще се разгръща бавно – и начина, по който ние я възприемаме може да се променя в зависимост от това как я пробваме или носим. Времето е от изключително значение. Основните принципи за сложност и простота също играят своята роля, това се отнася дори до хумора. Важно е да се отбележи, че много велики парфюми съдържат елементи на нещо зловонно – буците от естествена амбра, например, са бълвочи от китове, втвърдени от слънцето докато се носят по повърхността на океана. И никои две буци не са еднакви.

Една от причините, поради които истински великите миризми често биват подценявани, се крие в това, че в наше време те биват правени и разпространявани под не особено внимателното око на няколко големи корпорации. Циничните счетоводители в Париж и Цюрих не се колебаят да развалят стари формули, като настояват за използването на евтини химически компоненти, които донякъде напомнят на старите, по-добри съставки, в опит да се намалят разходите и да се увеличат печалбите. Те не казват на клиентите си за това, всъщност те разчитат, че ние няма да забележим подмяната, така че фините парфюми в наше време са безнадеждно обвързани с международния козметичен долар. Освен това те са сковавани от груби представи за това какво е приемливо женствено или достоверно мъжествено.

По същия начин, по който светът е наводнен от ужасно изкуство, магазините за парфюми са задръстени с боклук. Как да направим разлика между нещо толкова жалко като Наследница от Парис Хилтън („евтин шампоан и консервирани праскови“) или всякакви други повърхностни, сапунени имитации на велики неща – и истинското нещо, да не говорим пък за работите на някой гений? За наше щастие в този случай ние разполагаме с откровените мнения на Лука Турин и Таня Санчес, които могат да ни помогнат. Санчес е журналистка и колекционерка на парфюми. Турин е биофизик, който има собствена теория относно това как молекулите, разпространяващи се по въздуха, въздействат върху рецепторите, стимулиращи нервните окончания в носовете ни, или с други думи как ние миришем нещата. Това е противоречива теория, противопоставяща се на стародавната идея, че по същество формата на молекулите е онова, което позволява на мозъка да формулира различни представи за миризми. Неговото предположение, основаващо се на факта, че определени молекули с идентична форма създават напълно различни обонятелни усещания, се състои в идеята, че носовете ни притежават способността да регистрират честотата на молекулярните вибрации. Независимо от това дали човек ще се съгласим с тази идея или не, все пак фактът, че съжденията на Турин по въпросите на вкуса са подкрепени от солидни научни познания, все пак е много успокояващ.

Турин и Санчес започват книгата си[303] с няколко полезни забележки, позволяващи да се очертаят някои по-общи категории парфюми – зелени, цитрусови, цветни, от сандалово дърво и т. н. – както и един определен хоризонт от гледна точка на естетиката, химията, скорошната история на ароматите или пък практически въпроси като алергени, използване на животински продукти и пр.

Как може една миризма да бъде „уютна, но никога отпусната“, „ъгловата“ или пък да постига баланс между дистанция и близост (като например Chinatown от Bond No 9)? До известна степен целта на тази книга е да ви даде възможност да разберете такива и подобни на тях неща – и в един процес на проби и грешки да сравните собствената си преценка с тази на авторите. Разбира се, те са достатъчно внимателни, за да позволят всекиму правото на собствен вкус – но същевременно те пробуждат представите ви за неща като, например, свойствата на пречистеното масло от брезова смола – есенцията, която стои в основата на парфюми като Knize Ten, Cuir de Russie, и оригиналния Tabac Blond. И колкото повече научава човек, толкова по-трудно става да се разбере защо титаните от този бранш, като Ърнест Далтроф, основателят на House of Caron, Франсоа Коти (Émeraude) или Едмон Рудничка (Diorissimo) не са признати по-широко като майстори на модернизма и изкуството в дизайна.

Източник

АНГЪС ТРЪМБЛ

Ангъс Тръмбл е куратор за живопис и скулптура в Йейлския Център за Британско изкуство в Ню Хевън, Кънетикът.

Коментари (2)

- 14-12-2008|Unregistered|Гост: ГеА  - Миризливите шедьоври или екология на парфюма?

Бизнесът си е бизнес, но пък ментето си мирише на менте. Ако сте със запушен нос, ако купувате опаковка и цена, ако количеството миризма изпълнява ролята на щит на личното пространство - е, тогава няма значение. Но заместването на едни съставки с други се усеща, освен ако парфюмът вече не може да разчита на същия вид съставки поради глобалната промяна на земята, водата и въздуха - както и на миризмите, които преодолява? Тогава нищо не остава, освен да търсим новите версии на шедьоврите на мириса.

Цитат

- 08-01-2009|Unregistered|Доброслав Бакалов

Става въпрос за потомък на Жан-Батист Грьонуй:)

Стефан Маринов – Писма до България (7)

Автор: Стефан Маринов

Стефан Маринов

Нидершьоклщрасе 62

8044 Грац

До полк. Ангел Гогов

Зам.- Началник на

отдел „Паспортен“

бул. Г. Димитров

София

9.XII.1982

Нещо много дълго време трае първата фаза, Гогов. Кога ще дойде втората? Ти ще попиташ: „Коя е първата фаза и коя е втората, та да видим коя колко трябва да трае?“ – Ами като ходеха шляхтичите да дразнят ЗОМО-вците по улиците и площадите нали все това скандираха: „Wypuscic Lecha – zamknac Wojcecha.“ .“ Ето Леха го випущиха – ходи си човечеца с челядта на неделни литургии, а гледам Войчеха никой не го лови да го пъха в затвор. Питам кога ще пристъпим към втората фаза – Герек все така без компания ли ще го държим?[304]

А един наш бистричанин като гледал по телевизията как улавите крякат по улиците горното двустишие, до като ЗОМО-вците ги замерят с разплаквателни бомбички (сякаш не му стигат сълзите, които този народ-мъченик до сега е пролял) и ги къпят от хидрантите, това казал на Пена, която въртяла вретеното: „Па он шо сака, папскио галеник – да упущим Вуте и Нане да се щурат у свето до посиранье, а Тошу-бей со сите душманье да уньетрим на темно за назиданье. Оно не че да е зле овако, али сака овде дупце яко.“. Ти ще кажеш: „Гледал по телевизията! – На кой свят живееш, бе Стефане? – Ний по телевизията не показваме разни хулигани като се развилнеят и разбеснуват по улиците. Народа, Стефане, е тъмно стадо. Като види, че друг народ прави щуротии, току виж, че и той вдигнал крак. Нека си гледка той по телевизията знатните пастири и доярки – тогава ще си стои кротък-мирен, и ние ще си го пасем и до-и-им.“

Вярно, Гогов, тъмно стадо е народа, безпросветно. Да вземе народната власт да построи с безкористна братска помощ (брат ми в Сидней от 15 години поне веднаж една безкористна братска помощ да ми е пратил, ама Се-Се-Ре-то, дето народа си До глад го докара, разчекна се на нас помощи да праща) завод-красавец край Козлодуй, а чворовете като вдигали главния кумин с крановете, да вземат да нашарят по него с двуметрови букви: „От хуй на хуй, та в Козлодуй.“ И нали у нас все бързаме, все безпланови планове гоним, не гледаме ден ли е, нощ ли е, доим го народа и по видело и по здрач – наредили да вдигнат кумина през нощта и когато козлодуйчани се събудили на заранта, всекиму в очите тоя хуй се заврял. – Написали, написали, боя, боя. Колко работи са били писани, после я излизвани, я изтривани. Ама съветските проектанти забравили до прикачат стълба към кумина, та нещо ако стане, да може работникът да се качи да го оправи. Кумина да се свали не може. И седи тоя „от хуй на хуй“ и се блещи на цял Козлодуй. Журналистите и фото-репортьорите не могат завода-красавец да заснемат[305]. От където и да клекнат да го щракат, все тоя хуй стърчи.

Как можа, Гогов, лумпенизираният козлодуйски пролетариат така да оскверни рожбата. Да е само тъмно това стадо, добре, ами отгоре на туй, Гогов, е и проклето. Ботев при Козлодуй да ляга в прахта с везаните дрехи родна земя да целува, а внуците му тоя Козлодуй с чепат хуй да сравняват. Срам и позор. Ти, Гогов, обади ми, стърчи ли още тая говнящина край тихия бял Дунав да замърсява околната среда, или намерихте цака да я изтриете. И главното разбрахте ли по почерка кой хаирсъзин го е писал, та да му покажете вие хуй що значи и да му сецне ищаха в бъдеще с поезия да се занимава и -къде – по кумини с двуметрови букви да я печата. Ти ще кажеш: „Как да го разбереме, Стефане, почерка, като буквите не са ръкописни.“ Е-ех, Гогов, че нали в България скрито-покрито нищо не остава. Че ти у нас на „Криволак“ като пръднеш и хората по „Патриарха“ на часа ще те познаят: „Гогов е, ще кажат, с такваз пръдня само Гогов пърди, друг не може да е.“ А тук не за пръдня става дума, а колчав ти лозунг на най-високия пункт в Козлодуй. Касиерката на ВИФ-а като утрепаха и ограбиха, нали до седмица-две хванахте убиеца, а до месец и маслото му светихте. То после, вярно, разбра се, че не убития е убиеца, понеже сто-процентово алиби излязло на лице, ама много важно – кой разбрал, кой не разбрал – нали престъплението беше наказано. Трепат ли повече касиерки в България – не трепат. Светете и вий маслото на един, на двама в Козлодуй, па да видим ще ли се роди друг работнически поет в Българско.

Гогов, остави ги тия наши вътрешни работи – те са второразрядни проблеми. Ами виж Риганчо и оня перест кашок Вайнбергчо каква чорба ни готвят. До сега нали бяхме по-силни, същисали се бяха на Запад – току издигаха по улиците лозунга „unilateral disarmament“ и пишеха по стените на колзетите с червени букви (тука ги мързи по кумини да се катерят):

Better red than dead.

Lieber rot als tot.

Se volete roso, se volete nero,

ma no nel cimitero.

Но сега к’во стана. Те ни поставят в матово положение. А ако решим да се хванем на голямото хоро, такъв огън и жупел ще избълват върху главите ни, че на изток от Ламанша камък върху камък няма да остане. Затова, Гогов, аз предлагам най-простия и лесен вариант за излизане от безизходното положение: да се предадем. Много важно, че ще минем социализма в разход. Щом Рокфелеровци и даласовските нефтени ковбои чак толкова са приритали да възстановяват капитализма у нас, нека се опнат да го възстановяват синковците. Хем ние ще си останем живи-здрави, хем и сеира ще е голям като се забатачат в нашто блато – научи Ганю що е това „ленинский контроль и учет производимых продуктов“. Нека вкарат в България капитали – ще им ебем мамицата на концерните и на мултинационалите по бързата процедура. Че те само вашите дългове пред западните банки за да платят, бая ще се озорят. Затуй ще те моля, иди някоя вечер и напиши с жълта боя[306] по стените на колзета в градската градина от мое име следния лозунг:

Лучше живым говнеть в ебчестве классовом,

чем красннм сдохнуть в бесклассовом.

И ме подпиши. За услугата като дойда в Софийско ще ти броя 100 зелени гущера, та като прескочиш до някоя западна столица да не се облизваш само и да заставаш самотен пред витрините им блескави, ами и ти като тукашните мискини да можеш да влезеш да си купиш нещо.

16.XII.1982

Гогов, време е да свърша с кореспонденцията и до тебе. До Балевски още през април миналата година я приключих, но, виждаш, ти ми стана помил на сърцето.

Гогов, специално ти пиша днешното пред-коледно писмо. Разбери, брате, голям джумбуш тъкмя: до година време основите на цялата световна налудничава система ще разклатя – и на източната, и на западната, но главно на източната. Предупреждавам те – ето и в печатан вид ти съобщавам, после да не кажеш: „Ей, бе, Стефане, по бели гащи ни сгащи с тая твоя парижка акция.“ Затуй обувайте си панталоните дорде е време, надявайте чизмите и почвайте да ритате. В книгата THE THORNY WAY OF TRUTH, която наскоро излезе, вече обявих: ако не се случи нещо непредвидено то, в случай че Орлов не бъде освободен, на 16.1.1984 г. ще се запаля пред съветското посолство в Париж. Ти ще кажеш: „Като си щур, пали се.“ Не е така, Гогов. До шестнадесето число на месеца януари осемдесет и четвърта година[307] голямо име ще имам – нищо чудно и Нобель на шее да ми се поклаща. Мъчно ще могат съветите да преглътнат това самоизгаряне. Такъв резонанс може да се получи, че империята отзад Урала да се заклати. Сега още кой ме знае кой ме познава. Какво му е да ме хлопнете в някоя тъмна улица. А утре – и да ме хлопате – късно. Ако ви мързи тука по Европа да ме дирите -готов съм по всяко време да си пристигна (за своя сметка) в татковината и да ви се явя пред законен съд. Че поопретнете се – теглете там една присъда година-две (пет са много) – въпроса е само да ме извадите от играта. Пък и в психиатрията при проф. Темков може да ме тикнете да си поритам топка с идиотите, а те да викат колкото им глас държи: „Айде, Айнщайн, давай, зад теб никой няма.“[308] След като аз самият обявявам, че ще се паля, какъв по-остьр клиничен случай искаш за намеса на санитарните власти. Може ли като при буржоазните демокрации да оставите най-ценния капитал да се разпилява. Че тя парижката полиция взе мерки, а вий да седите да блеете. Ето предупредил съм, черно на бяло съм го написал – тая книга ще я пратя с препоръчана поща и на теб и на Балевски – след това да не го заосуквате с Председателя като ви изтъпанчат пред вишестоящите инстанции, че не сте ми били разбрали намеренията. Да седиш и да блееш, след като държиш в ръцете си тая книга, това е все едно да получиш от Пена записка: „Геле измий куреца и ела утре в седем да ме ебеш под крушата“, а ти да си почовъркаш носа, да плеснеш една муха по бузата и да заключиш: „Не й го разбирам на пуста Пена намеко.“ И да продължиш да умуваш над френската транскрипция на хорските имена.

Повтарям, Гогов, кръст ти Правя – решил съм да освободя Орлова. А и ситуацията е добра. Моя Орлов и новия батюшка нали са адаши. По тая линия поне Юрий Владимыч трябва да отстъпи. Представи си, че някакъв Ангел държат затворен в мазето на Първо районно и трябва само пръста си да помръднеш да го освободиш, а ти да кажеш „Не!“ Не допускам така да си плюеш по името. И Юрий Владимыч, и той, вярвам няма да плюе. Тука всички кремлинолози и по Европата и в Америка само това разправят: колко умен бил Юрий Владимыч, след Екатерина Велика друг по-умен цар в Русия не е имало – и самия Владимир Илич задминавал. А по добрина, викат, направо на Царя-Освободител се метнал. Та докладвайте тази книга час по-скоро на софийските началства – те да я докладват на московските. Да завъртим колелото – да освободят Орлова преди шум да се е вдигнал, тихомълком да му отключат вратата и да иде да си кореспондира с арменската академия. Но ако вземете, вместо да докладвате нагоре, да умувате: „Абе ще се запали ли тоя Стефан, или само така ни плаши както континенталните китайци, като пращаха на тайванците ‚последно най-строго предупреждение‘“, и оставите скандала да избухне – тогава, Гогов, ще се хапете с Председателя по гъзовете до като кръв пуснат, да си го знаете.

А аз твърдо съм решил да се запаля. Омръзна ми по тая земя да шетам гол и бос. Искам час по-скоро да си се кача при дяда Господа на небето, да си попапквам попийвам с другите светци и да си гледам кефа на старини из райските градини.

Но лесно, Гогов, няма да се дам – и това да го знаеш. Ще го накарам Митеранчо и пред трите канала на френската телевизия да ми подскача до като се мъчи да ме уговаря да не се паля. Добре да си го знаете с Председателя. Предупредил съм ви – ето всичко черно на бяло имате. А моята дума до сега на две не е ставала.

С мъжка прегръдка и с твърдата вяра, че не си роб на Сатаната,

Твой любещ те брат:

Стефан

СТЕФАН МАРИНОВ

Стефан Маринов (1931–1997) е български физик, писател – и не малък чудак – чийто „роман в заявления“ Изыди, Сатана!, издаден през 1981/82 от автора в Австрия, днес бива разглеждан от познавачите като върхово постижение на модерната сатира.

Коментари (1)

- 28-12-2008|Unregistered|Гост

За мъртвите или хубаво или нищо!!

[1] С неологизма „горница“ превеждаме думата „верхушка“ (също неологизъм на Лосев), с която съпрузите Лосеви наричат своето жилище на горния полуетаж на дома (нещо като съвр. ателие) на сем. Соколови на ул „Воздвиженка“ № 13 в Москва, където съпрузите живеят след женитбата си на 5 юни 1922 г.

[2] В писмата съпрузите наричат по този начин Н.Д. Мойсеев (1902-1955) – известен астроном, научен ръководител на кандидатската дисертация на В. Лосева; той е страдал от физически недъг и е бил трудноподвижен.

[3] Преводите на Лосев на Николай Кузански (1401-1464) са издавани в: Николай Кузанский. Избранные философские сочинения. М., 1937, а в значително преработен вид – в: Николай Кузанский. Сочинения: в 2-х тт. М., 1979-1980). Младият Лосев е писал и съчинение за него, непубликувано поради ареста му в 1930 г.

[4] Лосев цитира по памет, неточно, стихотворението на В. Жуковски „Певец во стане русских воинов“ (1812).

[5] На Плотин (204/5-270) А. Лосев посвещава една от книгите на „осмокнижието“ от 20-те години – „Диалектика числа у Плотина“ (1928), вж.: Лосев А. Миф, число, сущность. М.: Мысль, 1994, с. 713-876; за ума вж. с. 742-744, 750, 769, 788-789 и др.

[6] Пс. 142:6 – „душата ми е към Тебе като жадна земя“.

[7] Вж. Иов. 42:10-17.

[8] Песнопение върху 50 псалм; пее се в неделята на митаря и фарисея (четвъртата седмица на Великия пост).

[9] Известен политически прецедент, при който американският конгрес наложи забрана върху продажбата върху контрола върху шест големи американски пристанища, който трябваше да премине в ръцете на голяма фирма със седалище в Дубай (след като тези пристанища в продължение на много години бяха се намирали в ръцете на друга чуждестранна фирма, със седалище в Лондон). Бел. пр.

[10] Asia-Pacific Economic Cooperation, икономическа организация за сътрудничество в района на югоизточна Азия, доминирана от САЩ, Япония и Австралия. Бел. пр.

[11] Доктрината Мънро, обявена през 1823 г. тогавашния президент на САЩ Джеймс Мънро, утвърждава, че европейските сили не могат повече да колонизират или да се вмесват във вътрешните работи на независимите нации от двете Америки, северна и южна. Според доктрината, такива и подобни на тях действия се разглеждат като директна агресия срещу САЩ.

[12] Виж съответната статия в Медиа Таймс Ревю, http://www.mediatimesreview.com/march06/Deren.php (бел. пр.)

[13] Компютърна техника, с помощта на която се получава гладко преминаване от един образ в друг, като например в Терминатор 2 (бел. пр.)

[14] Луксозно списание от 80-те и 90-те години, в което се обсъждаха теми като киберкултура, виртуална реалност и интелигентни дроги (бел. пр.).

[15] Последователи на учението за неограничената свобода на волята, бел. пр.

[16] Т. е., „европо-“ и „мъжко-центристки“, бел. пр.

[17] Друг възможен превод е „разумът на рояка“, но това ми звучи прекалено тромаво, бел. пр.

[18] Един от основателите на Гугъл, бел. пр.

[19] Историк на науката, член на фамилията Дайсън, известна с много интелектуалци, бел. пр.

[20] Най-успешното телевизионно шоу понастоящем в Америка. Състои се в търсенето на нови „суперзвезди“, които се избират чрез гласуване от зрителите. Бел. пр.

[21] (intelligent design), общопризната като ненаучна теза, според която, в противоречие на идеята за естествения подбор, развитието в природата се дължи на намесата на интелигентен, външен участник. Бел. пр.

[22] По този повод виж „The Wisdom of Crowds: Why the Many Are Smarter Than the Few and How Collective Wisdom Shapes Business, Economies, Societies and Nations“, от James Surowiecki, Random House 2005. Бел. пр.

[23] Понятия, с които се обозначава евентуалното абсурдно покачване на цените на борсата, под влияние на ирационални, спекулативни фактори. Бел. пр.

[24] В Германия преди няколко години се вдигна доста голяма тревога във връзка с лошите резултати на немските ученици в ежегодните ПИЗА-тестове, бел. пр.

[25]  По времето на ГДР съкращението LPG означаваше Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft, т. е. съответствието на българското ТКЗС, бел. пр..

[26] Морски курорт на Балтийско море, нещо като нашия Созопол, бел. пр.

[27] Разговорно название на един вид държавно субсидирана, частна пенсия в Германия, бел. пр.

[28] Стил в мебелния дизайн от 19 век, еталон за скъпи мебели.

[29] Пим Фортюн е десен холандски политик, който беше убит през 2002 година от един крайно ляв активист, с цел да не му се позволи да използва мюсюлманите като изкупителни жертви и да не „подвежда масите в търсенето на власт“.

[30] Днес вече е добре известно, че през седемдесетте години, вследствие на активната си политическа дейност, Ленън се е намирал под постоянното наблюдение на американските специални служби. Вижте по тези поводи отдела Political Activism в биографията му от Wikipedia на адрес http://en.wikipedia.org/wiki/John_Lennon или, ако имате възможност, гледайте документалния филм The US vs. John Lennon от 2006 г. (бел. пр.)

[31] Английска фраза, обозначаваща трите основни части на грамотността – Reading, wRiting and aRithmetic, четене, писане и аритметика. (бел. пр.)

[32] Действително, Киоко Чан Кокс се среща с майка си след повече от 20 годишна раздяла, през 1994 година. През цялото това време тя е живяла с баща си и неговата втора съпруга в различни фундаментално-християнски комуни в САЩ.

[33] Става дума за едноименната американска телевизионна серия (1999–2006), в която Мартин Шийн играе ролята на фиктивния американски президент-демократ Джосайа (Джеб) Бартлет. Шоуто получи множество награди, между които и три златни глобуса, както и признанието на критици, политолози и публика. (Бел. пр.)

[34] Става дума за филма Опасни земи на режисьора Терънс Малик (1973), в който Шийн изпълнява главната роля.

[35] Покрай по-добре известното производство на автомобилни гуми френската фирма Мишелен издава и два от най-реномираните световни указатели за туризъм и кулинарно изкуство, така наречените Зелен и Червен указатели. Звездите, за които става дума тук, се отнасят именно за тези указатели.

[36] Става дума за Салман Рушди, разбира се (английската дума за сьомга е „salmon“). Името на Рушди се произнася с ударение на втората сричка и се говори, че той се дразни доста, когато то бива произнасяно с ударение на първата сричка, което на английски звучи като „сьомга“.

[37] Чувствителността на една ера е не само нейният най-постоянен, но и нейният най-нетраен аспект. Човек може да схване идеите (интелектуалната история) и поведението (социалната история) на една епоха, без дори да докосне чувствителността или вкуса, одухотворили тези идеи, това поведение. Редки са онези исторически студии – като Хьойзинха при средните векове или Фебвр при 16-ти век във Франция – които действително ни казват нещо за чувствителността на периода. (Бел. авт.)

[38] Роман от английския сатирик и карикатурист Макс Биърбом (1872–1956), издаден през 1911 г.; сатира на студентския живот в Оксфорд. (Бел. пр.)

[39] Скопитоун: специален вид джу-бокс, популярен през 60-те и 70-те години, съдържащ компонент с 16 милиметров филм, предшественик на днешните музикални видеоклипове. (Бел. пр.)

[40] Обри Винсънт Бърдсли (1872–1898): влиятелен английски илюстратор и автор, известен най-вече с еротичните си илюстрации. (Бел. Пр.)

[41] Ърнест Б. Шудсек (1893–1979): американски кинематографист, режисьор и продуцент. (Бел. Пр.)

[42] http://www.texaschapbookpress.com/magellanslog6/ward.htm (Бел. Пр.)

[43] Роналд Фърбанк (1886–1926): английски романист. (Бел. Пр.)

[44] Дейм (Dame) Айви Комптън Бърнет (1884–1969): британска романистка. (Бел. Пр.)

[45] Вид soft-еротични филми. (Бел. Пр.)

[46] Тин Пан Али е името, с което е позната група от нюйоркски музикални издатели и автори на песни, доминирали популярната музика в САЩ в късния 19-ти и началото на 20-ти век. (Бел. пр.)

[47] Луи Фьойад (1873–1925): известен (и много плодовит) френски филмов режисьор от времето на нямото кино. Между 1906 и 1924 прави около 600 филма. (Бел. пр.)

[48] Сър Уилям Емпсън (1906–1984): английски литературен критик и поет, считан за един от най-големите литературни критици след Самуел Джонсън и Уилям Хазлит. (Бел. пр.)

[49] Strawberry Hill е името на прочутата стилна вила на Хорас Уолпол, английски политик и писател (1717–1797) (Бел. пр.)

[50] Джон Лили (1553–1606): английски писател, най-известен с книгите си Евфуес, Анатомия на остроумието и Евфуес и неговата Англия. Неговият стил, характерен с изключителна пищност и високопарност, е познат като евфуизъм. (Бел. пр.)

[51] les précieux (La Préciosité) литературно течение през 17-ти век във Франция, характерно с особен маниеризъм. (Бел. пр.)

[52] Сър Едуард Коли Бърн-Джоунс (1833–1898) – английски художник и дизайнер, тясно свързан с последната фаза на прерафаелитското движение. (Бел. пр.)

[53] Уолтър Хорейшо Пейтър (1839–1894): английски есеист и критик. (Бел. пр.)

[54] Артър Енесли Роналд Фърбанк (1886–1926): английски романист. (Бел. пр.)

[55] Карло Кривели (1435–1495): ренесансов италиански художник. (Бел. пр.)

[56] Жан-Габриел Албикоко (1936–2001): френски кинорежисьор. (Бел. пр.)

[57] Ако-щеш-вярвай на Рипли (Ripley’s Believe It Or Not!): американска серия от комикси, публикувани в списания и телевизионна серия. Става дума за множество странни неща – рекорди, сгради, събития и природни чудеса. (Бел. пр.)

[58] Лои Фулър (1862–1928): Американска актриса, певица, танцьорка и изобретателка. (Бел. пр.)

[59] Роман от Джорд Елиът (1871), чието действие се развива в измисления провинциален град Мидълмарч, основаващ се на Ковънтри. (Бел. пр.)

[60] Джон Дон (1572–1631): английски писател и най-значителният сред т. нар. метафизични барокови поети. (Бел. пр.)

[61] Лустрото на Сартр по този повод (в Свети Жене) е: „Елегантността е онова качество на поведението, което трансформира най-голямо количество битие във видимост“ (Бел. авт.)

[62] Жори-Карл Хюисманс (1848–1907): френски романист, чийто стил е характерен с особено използване на езика, огромно речниково богатство, богати, чувствени описания и хапливо, сатирично остроумие. Наопаки (À Rebours) е неговият най-известен роман. (Бел. пр.)

[63] Роман от Уолтър Пейтър (виж бел. 17)

[64] Пейтън Плейс: (1957) противоречив роман от американската писателка Грейс Металиъс (1924–1964), един от големите бестселъри на 20-ти век, заедно с Отнесени от вихъра.

[65] Еврейска молитва, Бел. пр.

[66] Френско съкращение за Office Européen de Lutte Anti-Fraude, европейската служба за борба с корупцията (Бел. пр.)

[67] The Group of States against corruption – GRECO, един друг орган за борба с корупцията в Европа (Бел. пр.)

[68] Струва ми се редно да се спомене тук, че в Македония – с достатъчно основание, поне по мое мнение – вината за това престъпление се отдава не толкова на Германия, колкото на „бугарскиот фашистички окупатор“. Още един пример за това как една от нашите най-големи гордости (спасяването на българските евреи по време на войната) е неразривно свързана с едно от най-големите ни падения (изпращането на македонските евреи в немските концентрационни лагери по същото това време). Бел. пр.

[69] Не знам само след като по света всяка минута се раждат по хиляди деца, каква ще му е дрямката на дяда Господа, но той сигурно си има заместници да слизат и да се качват, а той ходи само чат-пат на инспекции за проверка на дозировката както ходеше Фюрера на Източния Фронт да види катюшите като дънят и идиотите като се вдигат за атака, дали викат „Хайл“ или „Доннерветер“

[70] Ангелите, Гогов, са винаги от ляво, дяволите са от дясно – такова е правилото. Макар че често се срещат десни ангели, а през някои объркани исторически епохи левите дяволи почват толкова много да се плодят, че някои хора започват да твърдят, че правилото по начало е кривило и идват до заключението че според по-правилното правило ангелите са десни, а дяволите леви. За дясно и ляво ориентираните ангели и дяволи може много да се спори и говори. Но това дето някои червенобузести диалектици твърдят, че имало черни ангели и бели дяволи – това, Гогов, не е вярно. Ангелите винаги са бели, дяволите винаги са черни. С левите и десните, съгласен съм, стават обърквания, но бял дявол до сега не съм видял и чер ангел също – освен на киноекран в татковината, ама ти добре си знаеш, че на български киноекран всяка щуротия може да се види; на нашите кино-селяни (не знам защо им викат киноработници, като всички са дошли от село) като им наредят от кара-конака да покажат динозавър с кокоша глава или хипопотам да прави салто мортале – и това ще го издокаросат.

[71] Имаше в Москва един нашенец, Калчо Калчев, на когото, превеждайки името му от руски, българските студенти му викаха Лайне Говненков. А разказват, че на мастития български писател Камен Калчев руската емиграция, като правела по инерция двоен превод, му викала Пиер Мердов.

[72] Министър Стоянов така заявил по телевизията след убийството на Марков: „Нашата ръка е достатъчно дълга, за да стисне за гушата всеки изменник на родината.“ Да убиеш от засада беззащитен човек, дълга ръка не трябва, трябва ръка мръсна, черна, дяволска. Изменниците не се убиват, изменниците се заплюват, по-скоро дава се възможност на хората да видят как изменниците са се самооплюли. Къде бе, Гогов, къде ще го видиш някого от исусовите апостоли да нарами секира да трепе Юда. Та Юдите сами се бесят. Двайсет века четем туй пусто Евангелие и все се правим на идиоти, че не сме го разбрали.

[73] Пратих я на Вас и на вицпреза Христов, ама да не би, роби на възточните нрави, да сте си помислили вие двамата, че с този пощенско-картичен акт съм искал да кажа „пикая ви на фасона“. Че бива ли бе, др. Председател! Уж претендираме за култура, а безсмъртните произведения на изкуството в такъв ориентален контекст да възприемаме! -Съвсем като оня нашенец, дето надникнал в роденовия музей, а после като го питали „какво видя?“, отвърнал: „Какво ли? – Голотии, срамотии и балдъре.“

[74] Ама не на нашия мустакат дзвяр, а на оня, на парижкия списовател, дето на хиляда страници се мъчи да докаже елементарната аксиома, че този, който краде парче хляб, не» е виновен.

[75] Едно време марксистите твърдяха, че когато топовете са пълни с барут, почвали да гърмят сами, както хиляди пъти вече отбелязваха летописците такива явления в аналите на историята. Сега само далеко-източните псевдо-мьдреци поддържат тази, според близкоизточните и западните мъдреци, отживяла времето си теза. Така съветските и европейските янлъш-марксисти твърдят, че за да гръмне топ, трябва да се дръпне връв, а да се изстреля атомна ракета, трябва да се натисне копче, т. е. че има принципна, качествена (в постхегелев смисъл) и съществена разлика, поради която ракетите, когато са заредени с атомен взрив, не могат самоволно да излитат. И наистина, твърдят янльш-марксистите, като се върти някой войник около топа и търка с путцинг месинговите части, та в случай на висшо-инстантна инспекция да светят и блещят, може топната връв да се замотае около някое копче на гърба на шинела му (военните шивачи си нямат друга работа, ами пришиват копчета къде трябва и къде не трябва) и войничето, без да иска, може да опъне връвта, та топчето да избумка. Нищо подобно, продължават янл.-марксистите не може да стане при Управленческите пултове на атомните ракети (и едноглавите, и многоглавите – както и при ламите и тука си има подразделения). Сержантчетата колкото и да се въртят, колкото и да търкат било с путцинг, било с друг по-модерен препарат месинговите плаки, копче за копче да се закачи не може. А и да се случи някакси копче за копче да се закопчи (вероятност 1:100, 000), то колкото и силно да дърпа сержантчето, ракетата няма да излети, понеже за това пултовото копче трябва да се натиска (push), а не да се дърпа (pull). Следователно, заключават сов- и евро-марксистите, тезата, че атомната война не е фатално неизбежна, т. е. че е нефатално избежима, е напълно основателна. Q. E. D.. А туй че някой генерал може да го налегне сегашна дрямка (на заседание на Политбюро Устинов не само е заспивал, но се е и напикавал) и да опре лакти върху управленческия пулт, туй, бе, шизофрении философски и пророшки глави, да ви еба мамицата мръснишка, туй под внимание не го ли взимате?

[76] Хонорар, хонорар, дайте хонорар. И Берон за хонорар писал е буквар.

[77] На почивния дом на кондензаторния завод в Кюстендил му викат „ебалника“, понеже шефовете за това главно го използват. Тука шефовете какви ебалници имат – уху-ху-у-у! И гърлите им едни засукани, издокаросани – не са като нашенските кюстендилски франтии.

[78] Само у нас, др. Председател, е възможна експроприация на бюржократското богатство. У нас работникът е дьрзък, сербез е – не минута, не две – и час и два, биля, ще открадне. А в къщи си спира кранчето на колзета, та вода да не капе и да върти на халос водомера, нали и без туй всичките си нужди във фабричните и учрежденски колзети ги оправя. Както днес експроприира по час, по два на ден от работното време, така утре ще се пресегне да тури ръка на фабриката и да каже „моичка си е“. Я ги поляците. Да надънят още една-две стачки, и току виж окупирали фабриките не от ден до пладне, а на веки вечние и казали: „Защо само профсъюзите да си самоуправляваме. И фабриките ще си самоуправляваме.“ И ще почнат принадената стойност да си я принаждат към заплатите, а на генералите, полицаите и варшавските буржократи ще оставят по един гол хуй, та като им седнат заплатите, да чучнат и те пред портите на гданската сточня за работа да молят и за парче хляб да протегнат двете си леви ръце, с които ни сръп, ни чук не могат похвала поради попивко-папкинска атрофия. Е-е-ех, др. Председател, хубаво нещо е това пролетарската диктатура. Пролетариатът като почне с диктовките, много лабаво става. Ама много лабаво. Разкапва се и полиция, и армия, и държава, танковете ръждясват (от танковете нещо в чинията мож ли сложи – за чий хуй са ти тогава!) затворите запустяват (защо ще крадеш, бе, брате, върви час-два да поработиш на ден, да си поразвееш малко’ скуката, ще има и да ядеш и да пиеш), вестникарите и газетаджиите дращят каквото им се надене на перото, а ораторите плещят залудо по площадите каквото им скимне, само да има хора айлякчии да ги слушат.

[79] Някаква закономерност безусловно има, понеже, както отбелязва Знатният Каторжанин в докладната си записка до Главното Управление на Шлагерите, на Камчатке затворниците ги извеждат на работа шест часа преди изгрев слънце, когато земята е така заледена, че не с тьрнокоп, но и със секира не мож я разсече.

[80] Кирилчо френския много не го чаткаше, та викаше „пишор“.

[81] „Дезоле“ според речниците значи „опечален, безутешен“. И не знам, др. Председател, тука като ти отказват нещо по най-брутален начин и прикачват тие „дезоле“, „сори, индийд“ и „ес тут мир Лайд“, дали го правят от етикет и благовъзпитание, или хем да ти се подиграят, хем да ти се изплюят деликатно в лицето, и хем ти гьк да не мож каза. Поискаш на някой немец две марки да си купиш сандвич, понеже цял ден не си ял, а той ти се усмихне мазно-мазно: „Es tut mir wirklich Leid, gnädiger Herr, aber leider habe ich keine kleine Monete.“ Ами ако толкова много страда, че не може да ти услужи с една дребна монета, да се бръкне да ти даде една банкнота, да си уталожи страданието – това не.

[82] Йо-йо-то е нещо като пумпал, вързан за връв. Електрическото йо-йо има батерия и като се върти, намотавайки връвта около себе си, от центробежната сила се прави контакт и то светка. Любо, брате, вместо да майсториш ампулки с кислород за домашни рибки в твоята кооперация, усвой това йо-йо, па ще видиш как след някой и друг месец бившите ти колеги от катедрите и от директорските кресла в БАН ще почнат да цъкат с език, да ти завиждат на заплатата и да псуват булевата алгебра и абелевите групи.

[83] Мъдър бил народът. Е как, бе, др. Председател? – „Бог високо, цар далеко“. Санким, да беше първия по-ниско, да беше втория по-близко, щяха да видят, да чуят, да разберат, да помогнат, справедливост да раздадат, злото да накажат, доброто да поощрят. Е този народ, ако е мъдър, не можа ли през многовековното си съществувание да разбере, че бог и цар само пакост правят. Колкото по-високо е единия, колкото по-далече е другия, толкова по-добре за тебе, бе, човече, разбери го. Ето като си ги гледкам бог, цар и отбор хитри министри отдалече, седя си на масата и си пишо-о-ора. А сатаната се е спотаил кротко край мене като кученце, и аз го дърпам за рогцата и си го чеша под гушата.

[84] Където сега КИНТЕКСО (Комунистическият интернационал ЕКСпортира Оръжие) върти търговията с африканските, азиатски и южно-американски главорези.

[85] Чинка Дима дойде у нас и легна на прага: „Ще тичаш, Галино, ще бягаш, до като не го спасиш, от тук не мръдвам – в къщата си няма да влезеш.“ А чинка Дима си беше бая ячка -цялата врата заприщи.

[86] Не го разбирам, др. Председател, тоя израз „незаконно забогатял“. Че може ли законно да се забогатее, джаньм? – Ясно че не може. Значи всеки, който е забогатял, е незаконно забогатял. Чунким не беше казало говедото Наполеон още на времето си: „Всеки интендант след 6-месечна служба го окачвай с чиста съвест на въжето.“ (Интересно, че за шефа на интендантите, който се нарича император, говедото не се е изказало, там колко месеца ще трябва да се броят.) Че да тръгнем с Вас, др. Председател, и да съберем адресите на тия с вилите около Бояна (пардон, ако Вашата е в Бояна, да картотекираме тия в Драгалевци) ; ами с чиста съвест можем да пращаме милицията да ги измъкне по роса от софийските им апартаменти или от будоарите на метресите им. Кажете, Вий поне сте човек почтен и безпристрастен, с едного барем ще сбъркаме ли? Вий, възможно, ще възразите: „Е-е, Маринов, попрекаляваш. Че може и законно да се забогатее“. Пък може да приведете като довод и новоиздигнатия лозунг от наследниците на безсмъртния Мао „богатеть – хорошее дело“ (старият беше краткия и лаконичен бухарински повик „обогащайтесь“, които през тъмното сталинистко минало толкова го оплювахме). Ще кажете: „Ето ти, Маринов, като вземеш нобеловата награда, няма ли да е законно? Ако я вземеш сам 200 хиляди долара са това. Ако я делиш с друг – сто ще вземеш. Ако я делиш с двама, пак под седемдесе бона няма да паднеш. 70 щатски бона са това, не е ли богатство, не е ли законно? Че ти тия пари като ги минеш тука един гущер за три лъва, три вили отзад Бояна ще купиш.“ – Че е богатство, др. Председател, богатство е, особено ако решат от кралската академия да не ми я делят с един или с двама саксофонци. Но че не е законно, не е законно. Оборил Маринов Айнщайн – гол-ляма риба работа. Ами тия дето решават ребусите по вестниците -що не им дават и на тях нобелови награди. Какви ребуси има – осукани, засукани, оплетени, преплетени, не за седмица, и за месец не мож ги разгада. А мойто да не е друго. Нямал си Маринов работа, зарязал жени, деца, умувал, драскал, писал – оборил Айнщайн. Хубаво – окачи му един медал от тиква, върбово клонче сложи на главата му. Ами тия стотици хиляди долари (мамка им на викингите, ако ме остават да падна на 70!) нали те трябва от нечий джоб да се измъкнат. Те тия долари така, джаньм, да не би в Стокхолм от небето да капят – колко ли майки по света са били разплакали да се съберат. Вий поне, смятам, подочули сте нещо за целокупния процес на обръщането на капитала. Не, др. Председател, по това да сме наясно – законно забогатели няма. Всеки забогатял окачвай го с чиста съвест на въжето – бил той келнер, магазинер, адвокат, директор на научна академия или председател на държавен съвет на анти-народна република.

[87] Както разказваше Денчо Знеполеца, че стояли по три дни с генерала и при това трябвало да викат: „Аз съм англо-френски агент с шопска глава, мръсен предател и долна гадина.“ А ако не повтарят, ги бият със сопата.

[88] А виканката щяла да бъде следната: „Аз бях говедарско мекере и занзибарска маймуна“ А като не повтарят ще ги бият по петите с КДС-ешките бичове АЗ ЗНАМ ВСИЧКО, та да няма. нужда да се закупуват нови биячески тъкьми и да се харчи безоснователно народна пара. На разбрах само, след като устите на занзибарските маймуни ще бъдат във фекалната маса, как ще могат от там да излизат думи с нужното ниво децибели, или цялата процедура ще се превърне в плюене на трийсетгодишно дъвкани лайна.

[89] A propos, виждам, че съм пропуснал да отбележа до сега в тази книга, че във Физическия институт бях назначен на длъжност „физик втора степен“, тринайсе години все на тая втора степен си седях. (Бележка от 1982 г.)

[90] Колко пъти гащи и ризи съм изхвърлял от куфара да му намаля теглото, като го нарамя немил-недраг за нанякъде, ама Златната Книга никога не е била пожертвала, др. Председател, НИКОГА.

[91] Чунким не лази по елите на Родопа, Рила и Пирина същата от змията по-долна гадина. А Радойчо, сукиният син, взе та възкикерчи на върха на елата без всякакво пресмыкательство и пьлзенье даже Принцесата.

[92] Йозеф Бойс (1921–1986): влиятелен немски художник и политически активист, известен с публичните си представления и настояването за обвързване на политика и изкуство. Бел. пр.

[93] Томас Мор (1779 –1852): ирландски поет, писател и преводач, Бел. Пр.

[94] Джеймс Уейл (1889–1957): британски режисьор, най-известен с филмите си Франкенщайн (1931), Невидимият (1933) и Невестата на Франкенщайн (1935), заснети в Холивуд.

[95] Веднаж Христо Сантов се понапил и правил някакви щуротии, та го закарали в градското. Ченгето много-много не се церемонило и му тупнало две-три по ченето. „Да знаете, казал Сантов, че точно тука са ме били преди девети.“ „Били сме ви и пак ще ви бием“ отговорило ченгето. Кръст ти слагам, Гогов, че историята е вярна. Ако не вярваш, иди питай Сантов.

[96] „Как живете, мужички“ пошутил Никита Сергеевич. „Хорошо живем, батюшка“ пошутили колхознички.

[97] Имах един много сладък приятел във Вашингтон, Джим Грей. Той беше работил в разузнаването и говореше руски доста свясно. На прощаване винаги това ми казваше: „Добрый друг, я увижу Вас потом.“

[98] Ударението, Гогов, е много важно. И снова к зтим грустньм огрáдам – не върви, плоско, бледо, сивкаво; най-много да го изримуваш с „меня влечет к постылым гадам“. А това чуй го как кънти: „И снова к зтим грустньм оградáм“ – цветущо, мощно, звънко. Е-ей, Гогов, така се твори поезия. Ти ако по сопа си ми батко, по перо аз съм ти батко. — А онуй твоето за Дзержински, дето ми го показва напечатано в ЛИТФРОНТ – слабичко, брате, много слабичко. Остави там, че стъпката беше малко постьпкал. Дзерджински, Гогов, е сложно явление. За него не може да се пише както за небезизвестната императорска уроспия: „Феликс Эдмундович, о! приехали в Царское село!“ Не върви с такъв тържествен дактило-ямб. Феликс Эдмундович е дълбок, трагичен, шекспировски герой. Който пише за Дзержински, трябва яко перо да държи в ръката си, а не писалка-залъгалка или зам-нач-пасп-отделнишка химикалка. Солжекицин, дето, съгласи се, по-харно владее перото от тебе, и той, като се хвана за Ленин, когато кръстосваше цюрихските сокаци, и той го удари на анти-соц-реализъм.

[99] В повиквателната не беше указано в случай на дъждовалеж или снеговалеж пак ли в двора трябва да стоим събрани в очакване на заповед или може да се влезе в училището на сушина.

[100] Двете смени, очевидно, са нужни за да могат общомобилизираните да се подсушават, като се надрискат от страх щом почнат атомните бомби да падат и пукат.

[101] Когато през 77-ма бях задържан в Психиатрията, поисках от лекуващия ме лекар д-р Каменов да ми обясни защо. Д-р Каменов каза: „Защото си тръгнал да организираш научен конгрес“. Отговорих му, че гражданите на НРБ имат правото да организират не само научни, но и политически конгреси, тъй като свободата на словото, мисълта, манифестациите и демонстрациите са гарантирани от Димитровската конституция . „Ха, рече д-р Каменов, ето ти доказателство, че си луд: у нас всяко дете знае, че конституцията е парче хартия и че ние живеем според други закони, а ти си тръгнал да живееш според конституцията.“ „Д-р Каменов, отговорих му, отивате твърде далече. Няма да минат и няколко дена и Вие пред доста хора, изправен, ще кажете след мое настояване следното: Върховен закон в България е Димитровската конституция и този, който се мъчи да живее според нея не може да бъде окачествен като луд.“ И наистина, още два-три дни след задържането ми, КДС-то разбра, че трябва да прави компромис с мене, и когато се бяхме събрали около 20 души, представители на КДС-то, Академията и Психиатрията, начело с проф. Темков, за да обсъждаме положението, обърнах се към д-р Каменов: „Докторе, а сега изправете ми се тука и кажете, луд ли е този, който твърди, че в България конституцията се спазва.“ Д-р Каменов се изправи и изпя исканата песен като ученик пред черна дъска. — После станахме с Каменов приятели и когато напусках болницата, той ме хвана под ръка и ми прошепна: „Луд е, Стефане, луд е този, който е тръгнал в България да живее според конституцията.“ С тоя мой д-р Каменов и с неговата парче-хартийна конституция след това по толкова западни вестници и радиостанции джумбуш си правих, че накрая вече ми беше омръзнал. — Каменов, Каменов, луд е не този, който живее според конституцията в България, а този, който живее в България.

[102] Ти може да възразиш, че тъй като няма ръкавици по пазаря, то и народът няма съответен атрибут за хвърляне. Добре, днес няма, а вчера нямаше ли? Когато морякувахме, Гогов, за три и двайсе купувахме чифт агнешки кожени ръкавици. Където щеш ги имаше – и в София, и във Варна (тогава Сталин), и по селските нармази. В Одеса ги продавахме от 100 до 150 рубли. С три чифта ръкавици, Гогов, половин Одеса се преебаваше. Тъй че атрибутите си бяха на лице, ама рицарите ги нямаше.

[103] Во древна Гърция Сократ е бил обезглавен заради обида на боговете, а в народно-демократична България максималната доза за клевета и обида е 5 години. Къде ходим, Гого-ов, от коя правна локва вода лочем? Какви са тия буржоазно-демократични изгъзици от страна на пролетарския законодател? Защо не се взема пример от античните демокрации, дето и дядо Маркс твърди, че били най-демократичните, та за обида на босовé (ударението, Гогов, ударението да не сбъркаш!) на кол да се набива.

[104] Кстати, парижкият „Канар аншене“ такива нещица пише: „Жискаре, изплюй диамантите, дето твойто племянниче Бокасчо ти ги напъха в смокинга, мръсен крадец си, Жискаре; канибалът с Жискарица се целуваше, ти с канибалицата се прегръщаше.“ Жискар се прави по бай-ганьовски на яж ми гъза, опънал шия, крачи наперен като жираф и не благоволява даже едно „божа росица“ да каже, а като попитали един прокурор, защо не подведе „Канара“ под отговорност за клевета и обида на първия гражданин на републиката, той отвърнал: „Нямам си друга работа, ами да и обръщам внимание на някаква патка, че плещела глупости.“

[105] Добри Жотев така завършва известната си детска балада „Канарче“: „Хората са интересни – пей ни, казват, волни песни. Ала кой е пял до днес волни песни във кафез?“ До днес, Добри, никой, но до утре, както е тръгнало, може и да пропее. После да римуваш „днес“ със „кафез“ не само че е шмекерия, но пакост правиш непоправима, понеже децата ще почнат да пишат „кафес“ вместо „кафез“. И каква ще е файдата от детската ти баладка – увеличаване на двойките по български, друга никаква. Прочее, съветвам те в бъдещото пълно събрание на твоите умотворения така да я завършиш баладата: „Хората са интересни; викат: ‘Стига с басните известни.’ Но нали съм си сербез – басни басня и в кафез.“ Сега не само децата, и цензорът на събраните ти съчинения, и той ще свикне да пише „кафез“ със „з“. Ама аз, Добри, по ще те съветвам въобще да не печаташ баладката в събраните съчинения. Я разберат церберите, че ти не детска баладка си писал, а намеци относно липсата на творческа свобода в България си правил и то не някъде другаде, а пред невинните душички – за нула време мамицата ти е ебана, това ти го гарантирам.

[106] Автографа отдавна съм измислил. Ей го: „На полк-Гогов, друг и брат по перо и занаят.“ По перо че сме братя, всеки знае – напи и двамата крадем от работното време (ти от държавното, аз от собственото) стихчета да пописваме, макар че аз стихчетата ги коландря главно в лудницата привечер, като гледам през решетките как слънцето залязва и нощта се спуска да успокои нашите болки и житейски страсти. А и по занаят също сме братя. Ти паспорти продаваш, и аз продавам. Ти на българското правителство, аз на световното. Тук при паспортите по чин и да си по-горен от мен, но по инстанция кьде-кьде те задминавам. Паспорти на световното правителство са това, на седем езика се пишат, централното ни ведомство на 300 крачки от Белия Дом се намира, а твойто къде е – на триста разкрача от някакви си софийски лъвове, и то да са лъвове като лъвове, айде, ама не са. Откак ги помня един от тях не вземе да изреве – клечат и четирите като насрали. Викам му аз на Гари Дейвис: „Срам, викам, Гари, за нашето международно правителство. Замначпаспотдела в София е полковник, а ти ме държиш „world coordinator“, демек „световен координатор“. Дай някое чинче по-високо. После „уърлд координейтьр“ може да се обърка с „грейт комбинейтьр“ и съвсем за смях да станеме. Гари върти глава: „Ако почнем и ний титли и чинове да раздаваме, ще се компрометираме – великите цели на нашето движение няма да останат цели.“ „Е-ех, викам, Гари, побеля ти брадата, а не разбра, че човек на тоя свят живее за чин и звание, а не да служи за пример и назидание.“ Но като продавачи на паспорти, Гогов, между тебе и мене има съществена, коренна, или както казват нео-кантианците, качествена разлика. Ти продаваш паспорти, а сумите ги пущаш в бездънната държавна каса и получаваш някаква си мършава заплата. Аз като продам, с Гари делим фифти-фифти. Ти гледаш колкото се може по-малко да продадеш, та да си нямаш главоболие да слагаш подписи, печати, да сверяваш точността на данните, френската транскрипция на имената и т. н., а аз гледам да продам колкото се може повече. Ти разтакаваш хората с месеци и години, и накрая ако благоволиш да издадеш някому паспорт, то на тоя последния или му се е отщяло да ходи вече по чужбина, или се е невротизирал, или чисто и просто е умрял. Аз издавам паспорт за три минути – име, презиме, рождена дата, очи – черни, коса – руса, особени белези – няма, дай трийсе долара. Ма че просителя бил комунист, анархист, адвентист от 37-ия ден, че пикал на криво, че срал на право – искаш да пътуваш, момче, по целия свят, за пет години, чудесно, братле, дай 30 долара – те ти книжлето и на добър ти път. Само в Щатите като идеш, внимавай да не адвокатстваш много за икономическите доктрини на единний световен комунизъм като българския келеш Кристоу Боутив – хапни, ебни и не адвокатствай. Ако го загубиш паспортчето, на половин цена дубликатче ще ти пратим по пощата. Ама тия при нас дето идват за паспорти, нали са все голтаци, стискат ги, не ги губят, на хиляда души я се случи един да извади дубликатче, я не.

[107] Нали още не се е появил втори дисидент в задунайската губерния да видим той чий агент ще излезе.

[108] Трайков В. Националните доктрини на балканските страни. С., 2000, с. 3.

[109] “XIX в. бе само външно време на големи преображения. Всъщност той стоеше под знака на кипящата национална идея, придаваща по епидемичен начин нов смисъл на историческото битие и насочваща развитието в нова посока” (Попов Ст. Българската идея. С., 1994, с. 152).

[110] Трайков В. Цит. съч., с. 3–4.

[111] Срв.: „Борбата за национално обединение бе безспорно най-висшата повеля на нашето историческо битие, негов върховен смисъл и патос, носещи своята истина в самите себе си” (Попов Ст. Българската идея..., с. 170). Разбира се, стремежът към национално обединение не е някаква българска differentia specifica: той е характерен за всеки иредентистки национализъм (вж.: Смит Ант. Националната идентичност. С.: Кралица Маб, 2000, с. 114).

[112] В. Трайков (пак там, с. 4) без заобикалки говори за “вината на българските интелектуалци”, които „не можаха да намерят достатъчна мотивация и сили, за да подготвят, както в някои от съседните ни страни, такъв документ” (т.е. българска национална доктрина).

[113] Трайков В. Цит. съч., с. 17.

[114] За идентифицирането с „гърка” и „преливането” на идентичности вж.: Пенев Б. История на новата българска литература / Под ред. На П. Зарев и Ив. Сарандев. Т. I. С.: Български писател, 1976, с. 168–169.

[115] Икономов Т. Мемоари. С.: Български писател, 1973, с. 130–131.

[116] Маркова З. Българската екзархия. 1870–1879. С.: БАН, 1989, с. 48. За схизмата вж.: Пак там, с. 46–56; Темелски Хр. От фермана до схизмата // Темелски Хр. Из църковното ни минало. С., 2001, с. 105–115.

[117] Цит. по: Трайков В. Цит съч., с. 67–68.

[118] Пак там, с. 70.

[119] Изрично трябва да подчертаем, че казаното не се отнася до истинността на идеала, ако можем да се изразим така, а само до начина на неговото функциониране, до неговия „метод”. Впрочем, в този случай критерий за истинност може да бъде единствено ефективността; за съжаление, тук нещата очевидно не са в полза на българския „национален идеал”. Тезисът ни, че българите мислят по принципа на изключването, намира потвърждение тъкмо на материала от борбите в Македония, където се кръстосват идеали, страсти и митологии. Има много свидетелства за това как българите-екзархисти са изключвали българите-патриаршисти, т. нар. „гъркомани”, като по този начин са отваряли още един фронт – този път вътрешен. Добре известно е, че не може да се очаква победа при война едновременно на няколко фронта. Обратно, впечатлението от сърбите (а и от гърците) през тази епоха е, че те действат не чрез „отчуждаване” на своите, а обратното – чрез приобщаване (присвояване) на чуждите, намирайки съответния подход. Разбира се, ние схематизираме, но тук става дума точно за това – за различните схеми (алгоритми) на мислене на „идеала”. Всеки стига точно дотам, закъдето всъщност се е запътил. – Сравнителен анализ между националните митологии на България и Сърбия вж.: Богомилова Н. Историческите митове и променящите се Балкани. – В: Богомилова Н. Жизнеността (Философско-антропологичен анализ). С.: Акад. изд-во „Проф. М. Дринов”, 2006, с. 145–173 (особено с. 149–151, 155–161).

[120] Попов Ст. Българската идея…, с. 173.

[121] Пак там, с. 168.

[122] Пак там, с. 181.

[123] Куриозно е това, че най-популярните и ефективни два български „национални проекта” – Екзархията и Санстефанска България – всъщност не са български: първият (1870) е турски (автор – Аали паша), вторият (1878) – руски (автор – граф Игнатиев). Печално е това, че някой друг трябва да изразява и формулира нашите идеали и тежнения.

[124] Срв: „Идеалите често повдигат от само себе си въпроса за тяхното осъществяване” (Пак там,, с. 58).

[125] „По плодовете им ще го познаете” (Мат. 7:16), „всяко добро дърво дава добри плодове, а лошо дърво дава лоши плодове; не може добро дърво да дава лоши плодове, нито лошо дърво да дава добри плодове” (7: 17-18): същата максима може да бъде отнесена и към идеалите – независимо дали са национални, социални, индивидуални и т. н. Трябва да си дадем точна сметка за резултатите от опитите за постигане на „националния идеал”: стотици хиляди убити и ранени, бежански вълни, стопанско разорение на страната, „затваряне” на националния хоризонт; истинско загубване на територии поради загубване на население и „присъствие”; нисък международен престиж на България – поставена „под карантина” и гледана с подозрение, съмнителна слава на „прусаците на Балканите”...

[126] Трайков В. Идеологически течения и програми в национално-освободителните движения на Балканите до 1878 година. С.: Наука и изкуство, 1978, с. 377.

[127] Вж.: Пак там, с. 285–286.

[128] Марковска М. Летопис за живота и творчеството на Иван Вазов. Ч. I: 1850–1895. С.: Наука и изкуство, 1981, с. 65, 69.

[129] “Тоя сейм, съставен от интелигенцията на България от двете страни на Дунава, беше доста импозантен. Той беше първият неофициален български парламент. – Един от въпросите, които много увлече събранието беше и определянето етнографическите граници на България. (...) Нашето събрание начерта своят карта на една велика България, по-велика и от Санстефанската!” (Вазов Ив. Събрани съчинения в 22 т. Т. 6. С.: Български писател, 1976, с. 49).

[130] Срв. например: Попов Ст. Цит съч., с. 99, 166 и др.

[131] Проницателните мемоаристи точно фиксират атмосферата на „обща психоза” и „патриотична екзалтация”, на „възторжена халюцинация, дето чувството на реалност почти липсваше”, и в която „войната ... не само че не изглеждаше никак страхотна, но – напротив – беше триумфално-поетична...” (Константинов К. Път през годините. С.: Български писател, 1966, с. 222; курсивът мой – Е.Д.)

[132] Вж., например, свидетелствата за ролята на вазовите творби за проявения героизъм по полетата на Балканската война: „Победите дължим на тебе, драги ми поете. Ако не беше ти, нямаше да съществува това великолепно въодушевление у нашия войник. Той не отиваше да се бие, а сякаш декламираше твоите стихотворения” – признава ген. Иванов при посещението на поета в Одрин след неговото превземане (Иван Вазов в спомените на съвременниците си / Под ред. на Г. Димов и Хр. Йорданов. С.: Български писател, 1966, с. 374).

[133] Сред българските политици все пак има изключения: хора, които са притежавали известна визия за националния проект и пътищата за неговата реализация, като например Константин Стоилов (1853–1901); вж. неговия доклад до кн. Александър Първи от края на 1882 г. – В: Арнаудов М. Константин Стоилов и Българската екзархия в 1882 г. // Годишник на Университета „Св. Климент Охридски”. Историко-филологически факултет. T. XXXVII, 11. С., 1941, с. 13–23.

[134] Попов Ст. Българската идея..., с. 160.

[135] На хода и резултатите от църковната борба е посветена огромна литература; тук посочваме част от заглавията и изданията, които смятаме за особено важни и които следваме в нашето изследване: Ников П. Възраждане на българския народ. Църковно-национални борби и постижения. С.: Наука и изкуство, 1971. 403 с. Жечев Т. Българският Великден или страстите български. Пловдив: Хр.Г. Данов, 1985. 394 с. Маркова З. Българската екзархия. 1870–1879. С.: БАН, 1989. 397 с.

[136] Текстът на фермана вж. в кн.: Сбирка от документи за уредбата и духовните правдини на Българската Екзархия. Цариград, 1909, с. 15-22 (публ. на оригинала и на български превод); също: Църковно-народният събор 1871 г.: Документален сборник. С., 2001, с. 38–40. За автор на текста на фермана се смята великият везир Аали паша, който обаче е имал пред себе си различни проекти (своеобразни „чернови”) на документа. М. Балабанов твърди, че истинският автор на основната част от текста на фермана, както и на ключовия пасаж в чл. 10 за допитванията (истилямите) до народа, е Гавраил Кръстевич: „Съдържанието на фирмана, ако не е негово изцяло съчинение, голяма част, обаче, от него е съставен по негово внушение, за да не кажа негова диктовка” (Балабанов М. Гавриил Кръстович: Народен деец, книжовник, съдия, управител. С., 1914, с. 267–268; вж. също: Български писатели: Живот – Творчество – Идеи. Т. I. С.: Факел, 1929, с. 206).

[137] Маркова З. Цит. съч., с. 30.

[138] М. Арнаудов, който, изглежда, не приема свидетелството на М. Балабанов (вж. по-горе, бел. 28) пише: „Високата порта прокарва във фермана (мимо знанието на Кръстовича, който участвува в изработката му) член 10, според който много епархии е трябвало да доказват чрез плебисцит волята си да бъдат под Екзархията или под Патриаршията. Такъв плебисцит е откривал простор за агитации, спорове и оплаквания, които са отговаряли на турската тактика: divide et impera” (Арнаудов М. Екзарх Йосиф и българската културна борба след създаването на Екзархията (1970–1915). Т. I. С., 1940, с. 111).

[139] В официалния отговор на патриарх Григорий по отношение акта за издаване на фермана се казва: “Патриаршията не може да се подчини на гражданския ултиматум по въпрос от чисто религиозно естество, толкова повече, че предписанията на този документ явно противоречат на светите канони, а също и на правата и преимуществата на Църквата” (Кирил, патриарх Български. Граф Н.П. Игнатиев и българският църковен въпрос. Изследване и документи. Т. I. С., 1958. с. 317).

[140] Текстът на “Определението” вж. в кн.: Борбите на българите от Варненска и Преславска епархия за църковна независимост. 1840–1879. Документи и материали. Варна: Славена, 2002, с. 248–250.

[141] Пак там, с. 249.

[142] Пак там, с. 249, 248.

[143] Пак там, с. 249.

[144] Вселенската Патриаршия се обвързва със съдбата на гръцкото освободително движение, за което патриарх Григорий V е обесен на портата на Патриаршията във Фенер през 1821 г.; това, че Патриаршията е силно свързана с „мегали идея” също едва ли трябва специално да се аргументира и пр. (вж.: Рансимэн С. Великая церковь в пленении: История Греческой церкви от падения Константинополя в 1453 г. до 1821 г. С-Пб., 2006, с. 365–414).

[145] Това бива подчертавано многократно от българска страна в дебатите, предшестващи схизмата; така например най-подготвеният канонист и активен полемист от българска страна – Гавраил Кръстевич – пише през есента на 1871 г., че „българският въпрос” „не е чисто черковен, но повече народен и политически; защото никак не се касае до постановленията и каноните черковни, но само до черковното управление на българите, което никак не закача каноните на вярата” (Цит. по: Арнаудов М. Екзарх Йосиф и българската културна борба след създаването на Екзархията (1970–1915). Т. I. С., 1940, с. 98).

[146] Срв.: “Българската екзархия станала фактически първата международно призната национално-политическа институция, която способствала във висша степен за консолидиране на българската нация” (Темелски Хр. Ролята на българската „външна” Екзархия за консолидиране на българската нация. – В: Темелски Хр. Из църковното ни минало. С., 2001, с. 202).

[147] Срв. речта на К. Стоилов на 24 март 1879 г.: “…Църквата при политически разделеното ни отечество ще служи за единство между отделните части на народа”; “…нашето духовенство е водило народа в най-мрачните времена, то ще ни води и сега по пътя на единството” (Дневници на Учредителното събрание от 1879 г. С., 2004, с. 218).

[148] Вж.: Списък на депутатите в Търновското учредително събрание // Спомени за Учредителното събрание от 1879 г. / Съст. Е. Стателова, З. Маркова. С., 1979, с. 241.

[149] Вж.: Спомени за Учредителното събрание от 1879 г. С., 1979, с. 141. Вж. също: Дневници на Учредителното събрание от 1879 г. / Съст. и коментар В. Методиев. С., 2004, с. 16. Да добавим тук, че Екзарх Антим I и митрополит Симеон Варненско-Преславски (1840–1937) са единствените духовни лица, които са председателствали българския парламент: първият – Учредителното и I Велико Народно събрание (1879), вторият – III Обикновено народно събрание (1883–1884)

[150] Дневници на Учредителното събрание…, с. 219.

[151] Въпросът за местоположението на катедрата на Екзарха е дискусионен в първите години непосредствено след Освобождението; сред различните изказвани предложения (Охрид, Пловдив и др.) Цариград надделява поради причини от политически и етнокултурен характер. Първо, Екзархът трябва да има възможността за непосредствени контакти с Правителството (за да може да изисква прилагането на фермана и издаване на нови берати за български митрополити) и с дипломатическите мисии на Великите сили (за да може да осъществява своите „совалки”), а второ, само столицата на империята притежава необходимия символичен ресурс, за да олицетвори и поддържа идеята за единство на българския народ „под робство”. Така неочаквано отново се оказва, че единството на нацията се „гарантира” от империята, а не от националната държава, която се мисли само като „неразделна част от Българската Църковна област” (Екзархийский устав, приспособен в Княжеството. С., 1883, с. 1 (чл. 1).

[152] За дейността на Екзархията след Освобождението вж.: Български екзарх Йосиф I. Дневник. С., 1992.; Арнаудов М. Екзарх Йосиф и българската културна борба след създаването на Екзархията (1970–1915). Т. I. С.: Придворна печатница, 1940. 666 с.; Арнаудов М. Константин Стоилов и Българската екзархия в 1882 г. – В: Годишник на Университета „Св. Климент Охридски”. Историко-филологически факултет. T. XXXVII, 11. С.: Университетска печатница, 1941, 24 с. (отд. отпечтък); Арнаудов М. Към историята на Българската Екзархия. Документи от 1881 до 1890 година. – В: Годишник на Университета „Св. Климент Охридски”. Историко-филологически факултет. T. XL. 1943/1944. С.: Университетска печатница, 1944, 24 с. (отд. отпечтък); Арнаудов М. Живот и дейност на Екзарх Йосиф. С.: Синодално издателство, 1965. 304 с.

[153] За училищната дейност на Екзархията вж.: Лафчиев Ст. Спомени за Българската Екзархия. 1906–1909 / Изд. е подготвено от Хр. Темелски. С., 1994. 141 с.; 70. Петров П., Темелски Хр. Църква и църковен живот в Македония. С.: Македонски научен институт, 2003, с. 118–122.

[154] Според М. Арнаудов борбата, която се води от Екзархията и нейните дейци, „с рядка енергия и с дълбоко чувство на отговорност, е по предимство културна борба” (Арнаудов М. Екзарх Йосиф и българската културна борба след създаването на Екзархията (1970–1915). Т. I. С., 1940, с. V).

[155] „Тази идея иска, щото народностните граници да бъдат и граници на държавата – и в стоте години от Берлинския договор насам тази цел определяше нашето политическо и културно съзнание, нашата народна и държавна воля, нашето историческо верую” (Попов Ст. Българската идея..., с. 177).

[156] Част от нашата историческа анекдотика е разказът за една знаменателна среща на Екзарха с Монарха: не е важно дали тя е напълно достоверна, важна е символиката. Казват, че след завръщането на Екзарх Йосиф I в София цар Фердинанд I отишъл да го навести в Синодалната палата. Екзархът отказал разговор, само заявил на монарха, стоейки гърбом към него: „Това, което аз направих за 30 години, Вие унищожихте само за три дни!”

[157] Трайков В. Идеологически течения и програми в национално-освободителните движения на Балканите до 1878 година. С., 1978, с. 327.

[158] Попов Ст. Българската идея..., с. 170.

[159] По време на Първата световна война Екзархията частично възобновява дейността си в Македония и Тракия; за това по-подробно вж.: Петров П., Темелски Хр. Църква и църковен живот в Македония..., с. 131–144.

[160] Шишманов Ив. Дневник. С., 2003, с. 289.

[161] Пак там, с. 288–289.

[162] Вж.: Камбана. № 3617. 27 ноември 1919, с. 1; Дневник. Год. XV. № 6026. 29 ноември 1919, с. 1; Народна отбрана. Год. I. № 189. 28 ноември 1919, с. 1.

[163] 27 ноември. – В: Дневник. Год. XV. № 6026. 29 ноември 1919, с. 1

[164] Пак там.

[165] Праздника на победите. – В: Камбана. № 3617. 27 ноември 1919, с. 1.

[166] Става дума за генерала от пехотата Георги Тодоров (1858–1934), брат на Ал. Теодоров-Балан, опълченец, участник в Сръбско-българската, Балканската, Междусъюзническата и Първата световна война, през 1918 г. – помощник-главнокомандващ Действащата армия. По данни на други ежедневници, овация е направена и на ген. Вазов, без да се уточнява дали става дума за ген. Владимир Вазов (1868-1945) или за ген. Георги Вазов (1860–1934).

[167] Денят на победите. – В: Дневник. Год. XV. № 6026. 29 ноември 1919, с. 1.

[168] Праздника на победите. – В: Камбана. № 3617. 27 ноември 1919, с. 1.

[169] К. Константинов говори за “психозата на шовинистична войнственост”, атмосферата на която „роди оня известен марш – „Съюзници-разбойници” с безсмисления текст („Поехме ний ръка на брат / У вас се крила душа-ад...”), който години наред се тъпчеше в главите на учащите и на войниците” (Константинов К. Път през годините. С., 1966, с. 231). Популярността на марша е огромна; в началото на Първата световна война „в София и провинцията пееха „Съюзници-разбойници”, което даваше да се разбере, че нещата ще се решават пак с чувствата, а не с разума” (Попов Ст. Цит. съч...., с. 109).

[170] Любопитно е съвпадението, че Ив. Вазов става член на „Юнион клуб” малко преди шествието от 27 ноември 1919 г. (то, естествено, се е отправило не към клуба, а към дома на поета отсреща): „... в края на 1919 г. той бе изявил именно желание да стане член на Union Club, но с мене наедно (...) Аз одобрих намерението на Вазова и вече през ноемврий 1919 год. бяхме членове на Union Club, гдето обядвахме и вечеряхме на една малка отделна чиста масичка, сложена само за двама” (Шишманов Ив.Д. Иван Вазов за втория си юбилей. 24 октомврий 1920. – В: Българска мисъл. Год. II. 1927, №№ 7–8, с. 468–469.) Ето в тази интимна, спокойна обстановка, в момент от частното живеене на Ив. Вазов се „вклинява” демонстрацията от 27 ноември.

[171] Праздника на победите. – В: Камбана. № 3617. 27 ноември 1919, с. 1.

[172] Помен за Ивана Вазов: сборник за траурните чествувания на народния поет от 22 до 28 септември 1921 год. / По поръка на г-на министра на народното просвещение състави Ст. Чилингиров. [С.]: Държавно издание, б.г. [1922], с. 138, 386 и др.

[173] Пак там, с. 144 (Некролог, издаден от учителското тяло при Свищовската смесена гимназия).

[174] Пак там, с. 149.

[175] Пак там, с. 65.

[176] Вж.: Бобчев С.С. Една знаменита 25-годишнина... – Юбилеят. – В: Българска сбирка, 1895, Год. II, 1895, № 3, с. 303–307.

[177] Вж.: Юбилеят на Ивана Вазов. (Тържественно празднуванье 25-та годишнина от книжовната деятелност на Ив. Вазов, на 24-й септемврий 1895 год. в София). С., 1895, с. 68. Ив. Вазов получава две поздравителни телеграми: едната от Климент Търновски (В. Друмев), другата – подписана от митрополитите Григорий Доростоло-Червенски и Симеон Варненско-Преславски, както и от архим. Василий (бъдещ митрополит Доростоло-Червенски).

[178] Вж.: Йосиф I Екзарх Български (1877–1902). Юбилеен сборник. Издава Българското Книжовно дружество в София. С.: Държавна печатница, 1904. 375 с. Ловчанският митрополит Йосиф (светско име Лазар Йовчев) е избран за български екзарх на 24 април 1877 г.

[179] Пак там, с. 9.

[180] Пак там, с. 24.

[181] Пак там.

[182] Отсъствието на Ив. Вазов от тържествата за 50-годишния юбилей на Екзархията е повече от символично. Разбира се, поетът е бил лично известен и поканен за тях; вж. писмото на проф. Ст. Цанков до Ив. Вазов от 14 февруари 1920 г., с което го кани да напише текст по този повод за „Църковен вестник” – НА-БАН, ф. 112К, оп. 1, а. е.

[183] Шишманов Ив. Дневник..., с. 307.

[184] ЦДА, ф. 246К, оп. 3, а. е. 313, л. 1-2.

[185] Помен за Ивана Вазов…, с. 137. „Пръв между първите, изпитал перипетиите на светец и мъченик за каузата й, певец увенчан за нея” (за народната душа – Е.Д.) – така пък е определен Ив. Вазов в некролога, издаден от името на учениците при Плевенската гимназия (Помен за Ивана Вазов..., с. 117).

[186] Вж.: Български писатели: Живот-Творчество-Идеи... Т. II. С., 1929, с. 111.

[187] Между другото, самото поставяне на въпроса за канонизацията на Левски (да не говорим за дебати и пр.) вече е симптом за това, че българското църковно съзнание реагира единствено на дразнители, идващи от страна на националната митология и героика.

[188] Топосът на гроба вече е предмет на научно внимание; вж.: Стефанов В. Образът на гроба в поезията на Христо Ботев // Разночетенията на текста. Юбилеен сборник в чест на 60-годишнината на проф. д-р Кирил Топалов. С., 2003, с. 21-26.

[189] Срв.: “Гробът беше изкопан в градината пред олтаря на черквата „Св. София” (Помен за Ивана Вазов: сборник за траурните чествувания на народния поет от 22 до 28 септември 1921 год. / По поръка на г-на министра на народното просвещение състави Ст. Чилингиров. [С.]: Държавно издание, б.г. [1922], с. 31).

[190] В интерес на пълнотата и точността трябва да отбележим, че в българската столица все пак има още един подобен случай: Петко Каравелов (1843-1903) е погребан от едната страна на абсидата на „Св. Седмочисленици” (след смъртта на Екатерина Каравелова през 1947 г. тя е погребана до съпруга си). Този случай, макар и външно сходен, в действителност е съвсем различен: тук гробът на политика всъщност е съотнесен не с черквата като черква, а с Черната джамия, превърната в черква през 1901-1903 г., където П. Каравелов е затворен по време на Стамболовия режим. С други думи, този гроб е съотнесен биографично-символично с тюрмата (сега – само исторически спомен), а не с черквата, осветена на 27 юли 1903 г., в деня на храмовия празник – Св. Седмочисленици, т. е. след смъртта на П. Каравелов (24 януари 1903 г.). От другата страна на абсидата имаме „правилен” гроб – този на еп. Смоленски Нил Изворов (1813–1905). Вж.: Калев Д., свещ. Църквата „Св. Седмочисленици” София. С.: Синодално издателство, 1979, с. 84-87, 98-104.

[191] Неделчева Цв. Към историята на създаването и откриването на къща музей „Иван Вазов” в град Сопот // Известия на Националния литературен музей. Т. III. С., 2005, с. 25.

[192] Балабанов Ал. Апология на българското: Спомени за себе си и размишления за българската литература. Балканският хитрец / Съст. Ц. Билярски. С.: Синева, 2006, с. 79–80.

[193] Пак там, с. 80.

[194] ПИЗА (Programme for International Student Assessment): програма от международни тестове за качеството на училищната подготовка, провеждани в рамките на OECD, организацията за икономическо сътрудничество в Европа. През последните години в Германия се вдигна голям шум във връзка с лошите резултати на немските ученици. (Бел. пр.)

[195] Най-яркият представител а тази линия е британският социолог John Urry (2000; 2003)

[196] Задачата беше събирането на житейски разкази, включено наблюдение през време на самото пътуване с автобус (Италия, Австрия, Германия и Франция), както и теренна работа в две от най-силно мигрантските населени места у нас: Дупница и Рила. Проектът е осъществен с подкрепата на Изследователския центъра по социални науки, на който благодаря. Участваха студентите Силвия Петрова, Десислава Колева, Ния Нейкова, Антон Георгиев и Деян Петров: един от мотивите в съставянето на екипа беше, че всички вече имахме някакъв емигрантски опит.

[197] Проектът „Завръщане у дома“, Министерство на икономиката, проект „Българската мечта“ и въпросната агенция. www.jobtiger.bg (посетен 17/02/2007).

[198] За всички съображение и трудности на подобна преценка виж Кабакчиева 2006.

[199] Според демографския отдел на ООН през 2002 г. 175 милиона души са живели извън страната, където са родени. www.theatlantic.com (посетен 01/03/2007).

[200] Това развитие се предхожда от вътрешната миграция на селския екзод, най-силен у нас между 50-те и 70-те години на ХХ век.

[201] Протекционистичната ксенофобия е по-характерна за левите; ксенофобията на десните обикновено има културни мотиви.

[202] „Ако трябва да се предложи една транскултурна дефиниция на съвършенството, бих казал, че това е фактът да знаеш да играеш с правилото до самите граници, да нарушаваш правилото по правило“ (Бурдийо 1993: 82).

[203] Например в. „Дневник“ от 22/02/2007 дава 41%, Дарик радио от 26 01 2007 – 44%.

[204] Най-колоритният случай беше един нашенец в „българското“ предградие на Милано, който давал под наем стари, безстопанствени коли, зарязани край пътя, където да преспиват сънародниците му.

[205] В един разказ ни говореха за „сладките пари“, които една жената пращала от Италия на семейството си във Владая. Мислехме, че става дума за метафора – оказа се, че парите пътуват скрити в бурканчета със захар, небрежно наредени сред другия багаж.

[206] Преди години наричах това изграждане на себе си по отношение и в борба с другия „игри на идентичност“ (виж „Граници между мен и мен“, Български писател, София, 1990).

[207] За разлика от традиционния гурбет на ХІХ век, новата миграция е все по-феминизирана: 60% от мобилните са жени, а при дестинации като Италия и Гърция – значително повече (Костадинова, 2005).

[208] Моля това мое любителско упражнение по макроикономика да се приеме като риторическа фигура.

[209] За да дам идея за произволния, т.е. властови характер на страха от това, което в Америка наричат терора, у нас – тероризма, ще се позова на Daily Mirror от август 2006, където ни представят шансът за умиране в Обединеното кралство: вероятността англичанинът да загуби живота си в пътнотранспортна катастрофа е 1/8 000; от хранително отравяне 1/300 000; от удавяне в банята 1/650 000; от падане от леглото си 1/8 000 000; и накрая от терористичен акт само 1/9 300 000. Представете си премиер, който обявява война на падането от леглата!

[210] Лайтмотивът на този нов свят е циничният афоризъм на британската икономистка Джоан Робинсън: „Има само едно нещо, което е по-лошо от това да ви експлоатират – да не ви експлоатират“.

[211] Aihwa Ong говори за пластично гражданство (flexible citizenship), имайки предвид „стратегиите и целите на менажерите, технократите и мобилните професионалисти, които търсят начини едновременно да заобиколят различните режими на националните държави и да се облагодетелстват от тях“ (Ong 1999: 112).

[212] Tate Gallery of Modern Art: най-големият в света музей за модерно изкуство, разположен в една бивша електроцентрала, преустроена и модернизирана от двамата швейцарски архитекти.

[213] Алберт Шпеер(1905–1981): Немски архитект, главен архитект на Берлин по времето на Хитлер.

[214] Стадион в щата Ню Джърси, САЩ (http://en.wikipedia.org/wiki/Image:TRANSITPLAZA.jpg)

[215] Унисфера: метално изображение на Земята с височина на 12-етажна сграда, намиращо се в квартала Queens  в Ню Йорк.

[216] Трилон и Перисфера: двете главни сгради от световното изложение в Ню Йорк от 1939 г.

[217] MOMA: съкращението, под което е познат нюйоркският музей за модерно изкуство.

[218] IMAX: кинематографска техника, с чиято помощ се произвеждат образи около десет пъти по-големи от ония, получавани от стандартен 35-милиметров филм.

[219] Една от трудностите се състои в това, че нашата представа за формата е пространствена (всички гръцки метафори за форма са извлечени от представи за пространство). Ето защо ние притежаваме един по-подготвен речник от форми за пространствените, отколкото за времевите изкуства. Изключението сред времевите изкуства, разбира се, е драмата: може би това е така, защото драмата е разказвателна (т. е. времева) форма, която разширява самата себе си визуално и картинно, на една сцена … Онова, което все още не притежаваме, е поетика на романа; каквато и да е определена представа за формите на разказване. Може би филмовата критика ще бъде повод за един пробив тук, тъй като филмите са една основно визуална форма, но същевременно те са и подразделение на литературата. (Бел. авт.)

[220] Според сегашния български правопис когато съществителното от мъжки род е подлог трябва да се пише с пълен член, а когато е допълнение с непълен. На мен много не ми харесва това правило. В говора българина (ът) почти винаги избягва пълния член. Затова горното правило не го спазвам. Забелязах, че и Г. Марков не го спазва в „Репортажите“. Също ужасно ме дразни като пиша „са“ вместо „съ“ и „гъза“ вместо „гъзъ“, а да пиша „гъзът“ съвсем не ми иде отръки (децата вече почнаха да викат „са“ – нали все това „са“ им се боде в очите). След като българския (ят) правопис е фонетичен, трябва да гледаме да не правим ненужни изключения.

Относно пълните и непълни членове в българския език характерен е следния виц, който може някой вече да е позабравил: Върви Гарабед с жена си по улицата. Минава мъж с приятна външност и се покланя на Гарабедица. И тя любезна отвръща на поздрава му. Пита я Гарабед: „Кой беше тоя?“ „Член на моя кръжок“ отговаря Гарабедица. По-натам друг мъж с приятна външност поздравлява Гарабедица. „А тоя кой е?“ пита Гарабед. „Друг член на моя кръжок.“ Твойта верица, вика си Гарабед на ума. – Задава се насреща група студентки -пеят и се кикотят, радостни че са взели изпит. „Здравейте“ вика отдалеч Гарабед. „Здравей, здравей, Гарабед“ отвръщат студентките. „Ами тия кои са“ блещи очи Гарабедица. „Това са кръжочнички на моя член“ отговаря невъзмутим Гарабед. Пита се, Гогов, кои членове тука са пълни и кои непълни. (Бележка от 1982 г.)

[221] Маяковски като писа в една от одите си: „Учреждение для нас, а не мы для учреждения“ мислеше си, че много дръзко социално откритие е направил. Че учреждението де не е категорически императив и вечно да си седи вещ за себе си. Време е вече учреждението да стане вещ за нас. А на нас – питай, всеки ще ти каже – учреждение въобще не трябва.

[222] Шив Сена: местна политическа партия в индийския щат Махаращра, чиято идеология се определя от индуистки национализъм и разграничаване от мюсюлманите и пакистанците, Бел. пр.

[223] Перифраза на известната поема на Уърдсуърт „Френската революция“. Оригиналният текст гласи: блаженство бе в оназ зора да бъдеш жив, но да си млад бе да си в рая. (Бел. пр.)

[224] SW7: Пощенският код на южен Кенсингтън, един от богатите квартали в Лондон. (Бел. пр.)

[225] Дейвид Хокни (род. 1937): влиятелен британски художник, живял дълго време в Калифорния (Бел. пр.)

[226] Ай Чинг: старинна китайска книга, използвана за предсказания. (Бел. пр.)

[227] The South Bank Show: известно британско културно предаване, излъчвано по телевизионния канал ITV. (Бел. пр.)

[228] Александр Васильевич Чаянов (1888–1937) – руски икономист, социолог и социален антрополог. Арестуван и разстрелян по време на сталинистките чистки в СССР.

[229] Джоузеф Вайценбаум (1923–2008): изтъкнат американски компютърен специалист от немски произход, един от най-известните критици на технократския възглед за връзката между технологиите и прогреса. Най-просто казано, идеите му се концентрират около тезата, че, колкото и далеч да стигне изграждането на изкуствения интелект, на машините никога не трябва да се позволява да вземат важни решения, тъй като те винаги ще си останат неспособни на човешки чувства като състрадание и милост. Бел. пр.

[230] Хенри Луис Манкън (1880–1956):  американски публицист и писател. Бел. пр.

[231] Тук Постман прави алюзия с известната реплика на Касий от шекспировия Юлий Цезар („Вината, драги Бруте, не е в звездите, а в самите нас, че сме подчинени“) Бел. пр.

[232] Милош Обилич (ок. 1350–1389) – легендарен сръбски национален герой, убил султан Мурад в битката при Косово (1389). Бел. пр.

[233] Девицата от Косово – класическа сръбска поема, изразяваща трагедията на поражението в битката при Косово. Бел. пр.

[234] Е не мога, др. Председател, да кажа, „свещеник“, както го изисква Андрейчиния правопис, не мога. „Свещеник“ казвам, и свещ биля мога в него да забуча, ама „свещеник“ да кажа, езика не ми се обръща, все едно че плужек в устата ми влиза.

[235] Той Гарабед нали веднаж казал на Киркор, щом му видял пуртрета във в-к „Труд“ като ударник от отдел „Чистота“ на СГНС-то: „Киркоре, колкото повече ти печатат лика по вестниците, толкова повече олайнявени дирници ще бъдат бърсани с него. Пообиколи си днес-утре обектите да му се порадваш.“

[236] Силица само Господ да дава, пишлето, ах гиди-гиди др. Председател, да става.

[237] Орурк смесва тук научни понятия с шеговити безсмислици от поемата „Джабъруоки“ на Луис Карол, (за повече информация вижте тук) Бел. пр.

[238] Аферата Гол: през 1960 Целан бива обвинен в плагиатство от Клер Гол, вдовица на еврейския поет Иван Гол, с когото Целан е бил приятел и за когото е превеждал стихотворения. Тези обвинения нараняват тежко поета и го преследват до края на живота му. (Бел. пр.)

[239] Initial public offering (IPO) – Първият път, в който една частна фирма бива предлагана на борсата, т. е. започва да продава акции. Фразата „Начална обществена оферта“ е предложена от преводача; възможно е в България вече да е установена друга фраза.

[240] Законът Сарбанес-Оксли, въведен през 2002, значително засилва изискванията към процеса на фирмената финансова отчетност в САЩ. Той е резултат от скандала Енрон, както и от многочислени други корпоративни скандали, свързани с недобросъвестни мениджъри на големи корпорации. Бел. пр.

[241] Деривативи: финансови инструменти, които от своя страна се основават на други финансови инструменти. Това са някои от най-модерните, печеливши и рискови финансови инструменти, които се предлагат на пазарите в момента. Бел. пр.

[242] Hedge funds (от английското to hedge – подсигурявам) са специализирани инвестиционни фондове, характеризиращи се със спекулативни инвестиционни стратегии, които – противно на името им – водят до големи рискове. Бел. пр.

[243] В американския английски език думата „билион“ се използва за означаване на това, което в Европа се нарича „милиард“, а „трилион“ – за това, което ние наричаме „билион“. Така че в случая става дума за американски трилиони или за европейски билиони. Бел. пр.

[244] Джереми Паксман: британски телевизионен журналист, известен с агресивния си и предизвикателен тон. Бел. пр.

[245] Джонатан Рос: британски филмов критик и телевизионен коментатор. Бел. пр.

[246] На английски – „див“, Бел. пр.

[247] Съответно: Валтер Бенямин, Милена Есенска, Ерих Хелер, Фелице Бауер. Бел. авт.

[248] Adam Thirlwell, "The Last Flippant Writer," introduction to the Vintage UK edition of the Muir translation of Kafka's Metamorphosis and Other Stories (1999).

[249] агадичен (от Агада) отнасящ се до не-законодателните части от античната равинска литература, които отразяват религиозното мислене, но не се тълкуват като задължително учение. Бел. пр.

[250] "Self's the Man" by Philip Larkin, from Whitsun Weddings (Faber and Faber, 1964). Бел. авт.

[251] Из дневника на Кафка. „Тя“ е Фелице. Бел. авт.

[252] Еврейско градче, Бел. пр.

[253] От въведението й към Walter Benjamin: Illuminations: Essays and Reflections (Shocken, 1968), p. 36

[254] Когато Грегор Замза се пробуди една сутрин от нелеки сънища, той се намери в леглото си, превърнат в гигантски  Ungeziefer. Превеждан по най-различни начини като насекомо, бръмбар, хлебарка – за голям ужас на Набоков, който настояваше, че нещото имало крила – буболечка или торен бръмбар, буквалният превод е „вредител“. Само някои преводи запазват това буквално значение. Бел. авт.

[255] Кеър Харди (1856–1915): британски политик от лейбъристката партия. Бел. пр.

[256] Котката на Шрьодингер: един мисловен експеримент, предложен от австрийския физик Ервин Шрьодингер (1887–1961), който трябва да онагледи неприложимостта на квантовата механика при ваденето на заключения, базиращи се върху поведението на субатомарни системи, относно макроскопичните системи на нашето ежедневие.

[257] Коан: в Зен-будизма: парадоксален въпрос, задаван от майстор на ученик

[258] Фенци след това го пипнаха в една кола с Морети (la primula rossa и capo storico delle BR) с пищов в джоба. А братът на Фенци, Лоренцо, е библиотекар във Физическия Институт на Генуезкия университет, златен човек, сладък, мил – пръв мой приятел.

Искам да ти кажа, Гогов, две думи за Червените Бригади, понеже кръстосах пътища с много хора, които са живели дълго с тях, а й много статии по вестниците и списанията прочетох. Разказват всякакви работи за бригадистите. И ще разказват. Но колкото повече умуват, струва ми се по-далече отиват от реалността. В огромната си маса бригадистите са честни и свясни хора. Защо се хващат за пищовите? – На едни им е интересно да правят нещо по-бамбашка, други викат – това е най-късия път да станем нещо, трети търсят в страховете и напрежението отдушник – от сивотата, от самотата, от безпаричието, четвърти вярват, че само този е единствения възможен път да се сложи ред в света, и т. н. Компанията е същата както е била в Русия преди 17-та, както е била у нас преди 44-та, както е сега по Южна Америка. Моят граф това казва: „ „Le Brigate Rosse sono la conscienza d’Italia.“ Казах тия думи на моя Фенци преди да пипнат брат му. Той промърмори: „Ma una conszienza sporca.“ Когато прибраха брат му, повече тоя въпрос не зачеквах, неловко беше. Не е мръсна тая съвест, Гогов, не е мръсна, макар че в края на краищата само до мьрсотии води. Аз при бригадисти, Гогов, знаещ, не ходя. Ристосчо нали е казал: Като те шляпнат по лявата буза, обръщай дясната, като те опердашат и по нея – подлагай гъза. Изпълнявам си му заветите и си ми е добре. „Ама тъй, викат, нищо не постигаш. За смях ставаш на кокошките да си подлагаш гъза да те ритат от ляво и от дясно.“ Абе, да ставам – мен нали котенцата ми е пулита. А който мисли света да оправя, той не на кокошките, на врабците за смях става. На тоз свят има само едно нещо за оправяне – собствената душа. Тя като се оправи, погледнеш – и целия свят ти се струва оправен. Твоята душа не е ли в ред, наоколо ти ако ще всичко по мед и масло да тече – черно ти е. И на наш Милча му разправям тия работи. Уж се съгласява, а, знам, не се съгласява – патлака му е все на кръста препасан.

[259] След тяхното оправдаване ил дженерале делла Киеза това беше казал: „Аз ги ловя и с вързани крачка й ги поднасям, а италианската юстиция отново ги пуска на свобода, за да не мога да си поема сулука и да трябва пак да ги гоня.“

[260] Брей, помислих си, и зетя в София ще изпищи.

[261] Владимир Ильич так говорил на собрании левьк социалистов в Швейцарии в 1916 г.: „Когда мы, русские левые социалиста, возьмем власть, из золота будем делать одни унитазы.“ Тогда кто-то из швейцарских левьк поднял сразу руку: „Ерго, вся продукция унитазов будущей социалистической России будет закуплена Швейцарией.“ Это не анекдот, Гогав. Это сущая правда. Неужели Владимир Ильич был такой же скицой как и Грассо? А ведь, как хорошо было бы жить без золота. И Христос бил против злата.

[262] Спомням си в Париж един българист от Екол де ланг-з-о това разправяше: „Какво става във вашата репюблик попюлер? Там поетите не живеят – те всичките горят: половината от полова любов, половината от ненавист и свещен гняв срещу класовия враг. Недай си боже, някой както се е разгорял, да пръдне – току виж станала експлозия, та избухнал.“ Затуй, Гогов, уместно е, мисля, да седнете с Мирчо Спасов и отговорниците от КАТ по пожарната част и да включите такава точка в правилника: „С цел за предотвратяване на евентуални пожари и експлозии по време на работа (стихоплетене), на българските поети се забранява да консумират боб в предработни дни.“

[263] Мирчо Спасов пишман стана, че не ти постави ребром въпроса: или палката или писалката. И ако вземеш нещо да увърташ, да те уволни от заведението, ама и нему, както тук подочуваме, духнали под опашката, че нещо много напряко тръгнал по капиталистическия път.

[264] Джон Гревил Ейгард Поукок: световноизвестен историк от новозеландски произход, известен със студиите си върху републиканизма и ранния модерен период. Бел. пр.

[265] Изразът image d'Épinal е нарицателен във френския език и обозначава едно подчертано наивно описание на нещо, подчертаващо единствено неговите добри страни. Бел. пр.

[266] Умаяди: династия от халифи, владетели на сунитския Ислям от 660 до 750 г. След като през 756 г. биват изтласкани от ориента, те основават халифата в Кордова. Бел. пр.

[267] Мехмед Али Паша (1769–1849): османски военачалник от албански произход, който през 1807 г. побеждава британската армия и я принуждава да се изтегли от Египет. Основател на просъществувалата до 1953 египетска управническа династия; постига сравнителна независимост от Османската империя.. Бел. пр.

[268] Т. е. фактът, че повечето млади терористи произхождат от места, откъснати географски от родната им култура, което ги лишава от корени и тласка към радикализъм. Бел. пр.

[269] Планински регион в северозападен Пакистан, на границата с Афганистан. Бел. пр.

[270] Протоколите на ционските мъдреци: един от „класическите“ текстове на антисемитизма, издаден през 1903 г. в руския вестник Знамя. В него се говори за „световен заговор“ на евреите и масоните, с цел постигане на световно господство. Текстът е получил печална слава като любим източник на цитати за всякакви видове демагози и псевдо-учени. Бел. пр.

[271] Лаицизъм: строго разделение между държава и религия, Бел. пр.

[272] Медреса (мадраса): мюсюлманско висше училище за обучение на духовници, Бел. пр.

[273] Статията е писана през месец май 2008, когато решението на конституционния съд още не беше известно. Междувременно се знае, че партията АКП и правителството в Турция не бяха забранени. Бел. пр.

[274] Натан Приткин (1915–1985) – американски диетолог и изследовател на въпросите на дълголетието, Бел. пр.

[275] Мексиканско ястие – пюре от авокадо с различни подправки, най-вече чесън. Бел. пр.

[276] Вид сладкиш с шоколад, Бел. пр.

[277] Специално приготвен омар със сос от висококалорично сирене, Бел. пр.

[278] Вид холестерини, Бел. пр.

[279] Вид ненаситени мазнини, използвани особено много в индустриално приготвените храни. Бел. пр.

[280] „Бърборещата класа“ (chattering class) е понятие, често използвано от консервативните политически коментатори за обозначаване на една политически активна, социално ангажирана и високо образована елитна част от средната класа, особено хора с политически, медийни и академични връзки. Обикновено това се отнася до хора с (реални или предполагаеми) левичарски предпочитания. Бел. пр.

[281] Краткосрочен военен конфликт между Салвадор и Хондурас, продължил 6 дни (от 14 до 20 юни 1969 г.). Според международните средства за масова информация, непосредствен повод за войната е била загубата на футболния отбор на Хондурас срещу отбора на Салвадор в квалификационните мачове за световното първенство, откъдето идва и името й. Бел. пр.

[282] Миллет е системата на управление в Османската империя от 16 до 20 век, според която се е определял малцинствения статус на не-мюсюлманите и автономията на религиозните общности. Миллетът е една религиозно определяна нация в Османската империя. Бел. пр.

[283] Правя празни жестове сред самотите. Бел. пр.

[284] Джиду Кришнамурти (1895–1986) е известен автор от индийски произход, занимаващ се с фундаментални философски и културологични теми като целта на медитацията, човешките отношения и как да се осъществят положителни промени в глобалното общество. Бел. пр.

[285] Франсис Понж (1899–1988) — френски поет и есеист. Бел. Пр.

[286] Впечатления от Африка е една от главните творби на Реймон Русел (1877–1933): френски поет, романист и есеист, оказал силно влияние върху френската литература от 20 век, например върху сюрреалистите, и авторите на nouveau roman. Бел. пр.

[287] В граматиката – прибавяне на наставка или друг елемент към основната форма на дадена дума, за да се промени нейното значение или функция. Бел. пр.

[288] Всички цитати от „Време разделно“ тук са по изданието: А. Дончев. Време разделно. С: Български писател, 1980.

[289] А. Дончев. Сказание за хан Аспарух, княз Слав и жреца Терес. Кн. I, 1982; кн. II, 1984; кн. III, 1984, С: „Издателство на БЗНС“; кн. IV. Началото на нашата вечност. С: „Христо Ботев“, 1993. Всички цитати са по тези издания на четирилогията.

[290] Затова и тук ще се съгласим частично с виждането на Мария Тодорова, която твърди: „Според моя прочит книгата в никакъв случай нямаше за цел, а и едва ли е могла да насърчава етническа омраза. Тя не използва никакви етнически или национални стереотипи. Не само това, тя не обрисува национални, а чисто човешки типажи“ (Тодорова 2001, 22), но ще се съгласим поради причини, различни от изложените в нейната статия. Ще повторим досега развиваното тук убеждение, че човешкото – във всичките му етнически, религиозни, типажни и пр. проявления – е всъщност фундаментално неважно за „Време разделно“.

[291] Цитатите от Еклисиаст са по Синодалното издание на Библията, С, 1995.

[292] „А трябва да кажа, че Аспарух не обичаше коня си Алтъй. Защото конят беше влюбен в Аспарух, пък Аспарух не можеше да отвърне на любовта му… Аспарух се усещаше не на мястото си и се срамуваше за коня… Мислеше си, че така би могла да обича и да се привърже една кобила, но за жребец такава обич беше прекалена и ненужна“ (I, 106).

[293] А. Дончев. Сказание за времето на Самуила, за Самуил и брата му Аарон, за синовете им Радомир и Владислав, за селяка Житан и старейшината Горазд мъдрия и за много други хора, живели преди нас. С: Народна младеж, 1961.

[294] Всички цитати от Н. Шейтанов тук са по посоченото издание.

[295] Напълно хомологична на цялата тази картина изглежда международната критика, която, така да се каже, връща жеста на автора, само че за „Време разделно“, а не за „Сказанието“. През 2002 г. издателство „Захарий Стоянов“ е публикувало една брошура със световни критически мнения за романа, появили се във връзка със съответните преводи. Брошурата противоречи на всички правила на книгоиздаването – ISBN липсва, липсват имена на съставител, преводачи и редактори, липсват библиографски отпратки, въобще липсва издателско каре, но е налице следното трогателно признание на първа страница: „Откъсите са преведени и отпечатани, без да се посочва къде в текста има пропуснати изречения.“ Като оставим този феномен без коментар, ще изредим тук набързо културните връзки, които световните оперативни рецензенти са изградили за „Време разделно“ според брошурата: „от мащаба на епоса за крал Артур“ (Англия), „Песента на Ролан“ (Франция), „Антон Дончев има усета на Омир“ (САЩ), „диханието на Шекспир“ (Армения), „Веруюто и школите“ на Уитман“ (САЩ), „майсторство… като това на Джойс или на Томас Ман“ (САЩ), „… до висотата на големите книги на Жан Жионо…“ (Франция), „… Исмаил Кадаре… и Иво Андрич“ (Франция), „… може да се сравни с това на Толкин или с музиката на Сибелиус…“ и др. (27-29).

[296] Градове в равнината е последната част от Гранична трилогия на американския писател Кормак Маккарти (известен най-вече с романа сиНяма място за старите кучета, филмиран от братята Коен). Бел. пр.

[297] Стиховете в разказа са на Камелия Спасова от стихосбирката „Парцел 17“. Бел. авт.

[298] Политическа доктрина, предложена пред американския Конгрес от президента Джеймс Мънро, в която се заявява решителността на САЩ да не позволяват по-нататъшна намеса и опити за реколонизация от страна на европейските сили в която и да било част от двете Америки. Бел. пр.

[299] Т.е. много близо до Ню Йорк, бел. пр.

[300] Една от централните ЖП-гари в Ню Йорк, на ъгъла на 42-ра улица и Парк Авеню, бел. пр.

[301] Буквално: след фактите. Понятие, с което се обозначават спекулативни, не основаващи се на факти научни теории. Бел. пр.

[302] „Лосовете“ е името на американска организация за доброволно подпомагане на хора, изпаднали в трудности. Основана преди около 140 години, организацията губи членове в наши дни. Според последните данни обаче в нея се забелязва нов прилив на млади хора. Бел. пр.

[303] Става дума за публикуваната през 2008 Perfumes: The Guide от Турин и Санчес. Книгата съдържа 1500 рецензии за отделни парфюми, плюс уводни есета за изкуството, науката и историята на парфюмите. Бел. пр.

[304] Разправяха му те не Герек:

Gerek, Gerek,

кup sebe rowerek,

uwazaj na kolka,

ze wyletisz jak Gomulka,

ама не слуша Герек народа какво му говори – не си купи колело, все на едни дълги черни лимузини се возеше, сега от Гомупка (Бог да го прости милия) кьде-кьде по-далеч излетя, в затвор седи синковеца, в затвор, Гогов, за срам и позор на полската пролетарска диктатура. И защо Герка в затвор го напъхаха, това, Гогов, акъла ми съвсем не го побира, когато при Герек, тъй или иначе, ама все по-свясно беше. Помня, беше дошъл в Генуа през декември 1980 г. краковския театър (представиха Камюовата драматизация на „Бесовете“). Та административния директор, пан Станиславски, ми разправи, че през лятото, бил в България. „Е. питам, как е като сравнявате?“ „W Bulgarii, отговаря, ma co jesc, ale nie wolno mowic – w Polsce nie ma co jesc, ale wolno mowic.“ А сега в Полсце, Гогов, и нйе ма цо йешч и нйе волно мувич. Та си мисля Яруселски като излети, той къде ли ще отхвръкне.

Яру-селски, Яру-селски,

с тия твои фатки селски,

не кат Герек зад решето,

а ще виснеш на въжето.

[305] Тука в Австрия построили със сестринска американска помощ подобен завод-красавец в Шентендорф. Всичко вече нагласили, натъкмили, вдигнали кумина (надпис „Von Scheide an Scheide in Zwentendorf айде“, казват, нямало), но да вземат тия щурави австрийци да направят плебисцит и да теглят общонародно решение: „Не го щем красавеца – ще ни цапа поляните. Лифтовете и без атомна енергия могат да ни изтеглят по върховете, а за да се спускаме надолу използваме потенциалната енергия на земното гравитационно поле.“ И седи, Гогов, сестринската рожба под клен – търчат политиците да го увещават народа да се вразуми, даже Тельр от Америка и той се дотьтра да им обяснява, че от атомна енергия до сега никой не е пострадал, и че туй дето в СеСеРе-то избухнал атомен завод, та на една площ с диаметър 50 км жива душа не останало, това са само локуми на съветските дисиденти, ама тия корави алпийски глави вразумяват ли се. Разправят им търчи-лъжците: цял свят на атомна енергетика преминава, българите, известни фасулковци, до вчера джобни фенерчета не можеха да правят, та от нас ги купуваха, и те завод-красавец издигнали, само ний за смях на цяла Европа ставаме. Ама йодлерите изкукуригат едно „ой-ла-рипи“ и си пеят:

Die Tiroler sind lustig,

die Tiroler sind froh,

sie verdammen das Kernzeug

und schlafen auf Stroh.

[306] Жълтата боя е цвета на капитализма, понеже: 1) златото е жълто, 2) пресата им е жълта и З/на капитализма яйце му се пече на гъза, а на яйцето кое е най-сладкото -жълтъка.

[307] Чуваш ли бе, Гогов, 84-та година – решителната година в новата човешка история и в историята на комунизма. Остави ти Оруел и Амалрик, за тая година още Черният Паяк и Нострадамус са писали.

[308] Голям гол-майстор бях в лудницата. Аз, Гогов, топка много не знам да ритам – нали все хайлайфския спорт с белите гащички го играех, смятах топкоритането долно качество. Та имаше някои идиоти къде-къде ме превъзхождаха. Но тия идиоти, както тичат да вкарат топката в горната врата, изведнъж се сепнат и се понесат да я вкарват в долната, стигнат долната и обърнат пак да я гонят към горната – така че голове не бележеха. А аз бях целенасочен – изпречи ли ми се пред краката врата – винаги вътре – и бележех голове на повалия.

Table of Contents

Януари 2008

Описвайки Европа Автор: Пери Андерсън

Катин Автор: Ан Епълбаум

Полският антисемитизъм: една нова страница: Автор: Якоб Клок-Конколович

Надолу в заешката дупка: Автор: Скот Касл

Рисковете на обновлението Автор: Паскал Захари

Малко късмет за по-късно Автор: Палми Ранчев

Атаката срещу разума Автор: Ал Гор

Писма от ГУЛАГ Автор: Алексей Лосев

Кларнетът Автор: Здравка Евтимова

Февруари 2008

Сбогом на хегемонията Автор: Параг Хана

Богатството на ирландците Автор: Джон Мъри Браун

Границата Автор: Кристин Димитрова

Актрисата Автор: Палми Ранчев

По-добро от безплатното Автор: Кевин Кели

Дигитален маоизъм Автор: Джейрън Лейниър

Строителната площадка, наречена Саудитска Арабия Автор: Джад Муавад

Натали Автор: Здравка Евтимова

Изкуството на тъмнината Автор: Филип Пулман

Кратки небивалици Автор: Златко Енев

Март 2008

Пренцлауер Берг Автор: Хениг Зусебах

За добрите хора Автор: Златко Енев

Балоните Автор: Палми Ранчев

За sancta simplicitas и привилегиите на добродетелта Автор: Златко Енев

Операция „Понижаване на заплатата“ Автор: Хенинг Зусебах

Етиен Автор: Кристин Димитрова

За циганите – в Румъния и другаде Автор: Мирча Картареску

Защо жените печелят по-малко от мъжете? Автор: Волфганг Ухатиус

За идеологическата чистота Автор: Златко Енев

Градче на име Мендосино Автор: Деян Енев

Гладуване с Кафка, мръзнене с Ман Автор: Мирча Картареску

Краят на постмодернизма Автор: Тина Бийти

Бог не е велик Автор: Кристофър Хитчинс

Иде ли Автор: Кристин Димитрова

Смъртта на неолибералната глобализация Автор: Имануел Уолърстайн

Госпожата на господин бай Пешо Автор: Палми Ранчев

Защо бъдещето не се нуждае от нас? Автор: Бил Джой

Ще живеем ли вечно? Автор: Рей Кързуайл

Ще бъде ли светът китайски? Автор: Георг Блуме

Може ли бизнесът да спаси света? Автор: Метю Батлс

Април 2008

Коран, свобода на словото и европейски ценности Автор: Гелийн Молир

Интервю на Джон Ленън и Йоко Оно за „Плейбой“ (януари 1981) Автори: Джон Ленън, Йоко Оно

Твърде много демокрация? Автор: Фарид Закарая

Прекаляваме ли с демокрацията? Автор: Найъл Фъргюсън

Lavoro come badante (работя като гледачка на стари хора) Автор: Диана Иванова

На края на гората Атор: Антъни Дейниълс

Не искам повече да съм Венета Автор: Станислав Стратиев

Любимецът на Букър Автор: Ендрю Ентъни

Един срещу всички Автор: Михаел Браун

От другата страна на огледалото Автор: Владимир Арсениевич

Събуди ме, когато август свърши Автор: Деян Енев

Жилото на бедността Автор: Дрейк Бенет

Мартин Шийн: актьорът с манталитет на държавник Автор: Дейвид Томсън

Отмъщението на една сервитьорка Автор: Феби Дамрош

Моливи Автор: Здравка Евтимова

Как да говорим за неща, които не познаваме Автор: Кийт Хан-Харис

За патриотизма на интелектуалците, Косово и други неща Автор: Златко Енев

Макодоналд Автор: Палми Ранчев

Целувката Автор: Златко Енев

Пътуване към рая Автор: Ариел Хауптмайер

Контактът Автор: Кристин Димитрова

Стъпките Автор: Златко Енев

Нашата борба Автор: Гьотц Али

Европа, 2057 Автор: Имануел Уолърстайн

Брадата Автор: Дмитрий Горчев

Подлезът Автор: Деян Енев

Бъдете ненаситни! Бъдете неразумни! Автор: Стив Джобс

Курвата Автор: Дмитрий Горчев

Май 2008

Бележки за „Камп“ Автор: Сюзън Зонтаг

Как да бъдем публични интелектуалци Автор: Кристофър Хитчинс

Имре Кертес за новия европейски антисемитизъм Автор: Имре Кертес

Корупцията като метафора Автор: Дърк Тенцлер

Среща с непознат Автор: Кристин Димитрова

Конструкцията Автор: Палми Ранчев

Късметът на Ирландия свършва Автор: Кери Капел

Свободата, Санчо Автор: Станислав Стратиев

Македония – какво се крие зад едно име? Автор: Драган Клаич

Случайният бунтовник Автор: Пол Остър

До полк. Ангел Гогов Автор: Стефан Маринов

Печели ли демокрацията? Автор: Роберт Кейган

Кучета и котки Автор: Кристин Димитрова

Мощната слабост на Китай Автор: Франсис Фукуяма

Президентско кино, 1937 и 2007 Автор: Борис Шумяцки

Страданията на стария Вертер Автор: Станислав Стратиев

Стефан Маринов – Писма до България (1) Стефан Маринов

Архипелаг Европа Автор: Карл Шльогел

За Батак – вчера и днес Автор: Златко Енев

Едно обесване Автор: Джордж Оруел

Юни 2008

Яростта срещу машините Автор: Том Чатфийлд

Демокрацията на Дон Кихот Автор: Джонатан Рий

Да се спасиш от затвора Автор: Мирча Картареску

Мълчаливият Автор: Здравка Евтимова

Един милиард китайци не могат да грешат: Автор: Кристоф Майерл

Стефан Маринов – Писма до България (2) Автор: Стефан Маринов

Отмяната на бедността Автор: Илия Троянов

Ханджоу Автор: Димитър Атанасов

Изповеди на един разкаян геймър Автор: Златко Енев

Любовта на чистачката Автор: Жанина Драгостинова

Хей тамо лодка Автор: Станислав Стратиев

Новата лайпцигска школа Автор:Артър Лубоу

Под знака на половинчатите истини Автор: Рихард Вагнер

Юли 2008

ОК ли е да бъдем Лудити? Автор: Томас Пинчън

Наводнение от псевдо-събития Автор: Даниел Бърстин

Стефан Маринов – Писма до България (3) Автор: Стефан Маринов

Националният проект, църквата и литературата Автор: Емил Ив. Димитров

Левицата, която вече не е способна да дава закрила Автор: Зигмунт Бауман

Нека престанем да говорим за религия! Автор: Оливие Роа

Песента на майката Автор: Жанина Драгостинова

Зеленият телефон Автор: Палми Ранчев

Вицовете ли победиха комунизма? Автор: Ноел Малкълм

Да научиш ученето Автор: Мартин Спивак

Ние живеем в Cyberspace Автор: Уилям Гибсън

Пет години по-късно Автор: Адам Михник

Мобилни идентичности? Мобилно гражданство? Автор: Ивайло Дичев

Европа, или ирландският въпрос Автор: Ралф Дарендорф

Златистият слой на живота Автор: Жанина Драгостинова

Опреснители на паметта Автор: Здравка Евтимова

Какво означава „женски гений“? Автор: Юлия Кръстева

Българската риба Автор: Станислав Стратиев

Забравете Ирландия! Автор: Барбара Йортел

Могат ли бедните да се научат да пестят? Автор: Рашел Снайдър

Август 2008

От Мао до ау! Автор: Кърт Андерсън

Нито „борба“, нито „диалог“ на културите Автор: Оливие Роа

Против интерпретацията Автор: Сюзън Зонтаг

Стефан Маринов – Писма до България (4) Автор: Стефан Маринов

Дай газ, Ноам! Автор: Том Натал

Закуска за дипломати Автор: Жанина Драгостинова

Обезглавената кокошка Автор: Орасио Кирога

Телефон на зрителя Автор: Кристин Димитрова

Шейх Мо има една мечта Автор: Виктор Кохер

Раздяла със „spice and curry“ – Индия е навсякъде Автор: Клаудиа Крамачек

Българският самурай Автор: Станислав Стратиев

За онзи Том, който всъщност се казва Хък Автор: Златко Енев

Момичета, вие нямате власт! Автор: Синди Лаупър

1968: годината на позиращия бунтовник Автор: Том Стопард

Език, литература и идентичност Автор: Владимир Левчев

Солженицин, литературният гигант Автор: Майкъл Кауфман

Бездетната Европа Автор: Ръсел Шорто

1968 – спомени от една неслучила се година Автор: Георги Господинов

Последният мит: заклеймяването на хомосексуалността в Библията Автор: Николай Атанасов

Педофилия и православие Автор: Отец Яков Кротов

Условия за свободата: гражданското общество и неговите конкуренти Автор: Ърнест Гелнър

Захвърлени от историята Автор: Жанина Драгостинова

Мъжката самота Автор: Румен Леонидов

Фантомът на суверенността Автор: Деви Думбадзе

Голямото Автор: Здравка Евтимова

Незапочнат дневник на един социален работник – Част I Автор: Албена Прокопиева

Информирайки се до смърт Автор: Нийл Постман

Септември 2008

Радован Караджич и неговите внуци Автор: Дубравка Угрешич

Свободен съм, защото пиша за удоволствие, а не за одобрение Автор: Златко Енев

Литературните вражди на Гор Видал Автор: Гор Видал

Асиметрията на мира Автор: Отец Яков Кротов

История за розово слонче… Автор: Албена Прокопиева

Храмът на изгубените надежди Автор: Жанина Драгостинова

Стефан Маринов – Писма до България (5) Автор: Стефан Маринов

Размразените конфликти в южен Кавказ – Южна Осетия Автор: Емил Асемиров

Когато съдията спи … Автор: Жанина Драгостинова

За морала в политиката Автор: Златко Енев

Българската участ Автор: Станислав Стратиев

За Бога Автор: Патрик Орурк

Добро куче Автор: Палми Ранчев

Stuck in the Moment Автор: Златко Енев

Грузия и балансът на силите Автор: Джордж Фрийдман

Магия и вина Автор: Ина Хартвиг

Незапочнат дневник на един социален работник – Част II Автор: Албена Прокопиева

Нова студена война = нов Съветски Съюз Автор: Живко Желев

Пост-американският свят Автор: Фарид Закарая

Размразените конфликти в южен Кавказ – Абхазия Автор: Емил Асемиров

От 68-ма до 89-та Автори: Адам Михник, Лионел Жоспен, Иржи Дийнстбиер, Оскар Негт

Търговската марка Оскар Уайлд Автор: Джайлс Брандрет

Балканите – реалност и измислици Автор: Миша Глени

От оградата до обяд Автор: Жанина Драгостинова

Двама са малко, трима са много Автор: Кристин Димитрова

Орлето Автор: Евелина Ламбрева

Ехо в тъмното Автор: Дейвид Ремник

Октомври 2008

Франц Кафка, обикновеният Автор: Зейди Смит

Пътят към „1984“ Автор: Томас Пинчън

Силата на хартиения тигър Автор: Иван Кръстев

Мълчанието – злато, привилегия на агнетата или… любов Автор: Албена Прокопиева

Стефан Маринов – Писма до България (6) Автор: Стефан Маринов

Ненавистната малка Софи Автор: Росица Борковски

ДАНС, Интернет и… този път Огнян Стефанов Автор: Григор Гачев

Очакват ни малки локални войни Автор: Аркадий Бабченко

Куки и белогвардейци Автор: Любомир Канов

„Случката“ с Огнян Стефанов и индулгенциите за ДАНС Автор: Едвин Сугарев

Часът на истината Автор: Имре Кертес

Ненаписаната, недописаната, изгубената литература за деца Автор: Вихрен и Росица Чернокожеви

Да заминават за Конго! Автор: Хилке Гердес

In Memoriam: Константин Павлов Автор: Румен Леонидов

Кемализмът Автор: Пери Андерсън

Белгийският експеримент Автор: Дан Билефски

Незапочнат дневник на един социален работник – Част III Автор: Албена Прокопиева

Такива, такива бяха радостите Автор: Джордж Оруел

Възходът на мюсюлманските терористи Автор: Мализ Рутвен

За душата под труфилата Автор: Златко Енев

Да вървим по пясък Автор: Юлиана Методиева

Дон Кихот на Балканите Автор: Исмаил Кадаре

Ноември 2008

Моята коса си е само моя Автор: Михаел Туман

Грузински дневник Автор: Джонатан Лител

Анадолското изкушение Автор: Михаел Туман

За сухото, суровото и пламъка, който не прави разлика помежду им Автор: Златко Енев

Незапочнат дневник на един социален работник – Част IV Автор: Албена Прокопиева

Инфлацията ще изплати всичко Автор: Кристоф Магнусон

Другото куче Автор: Жанина Драгостинова

52 и повече маргаритки … Автор: Албена Прокопиева

Страхът Автор: Златко Енев

Соколът се оказа лешояд Автор; Едвин Сугарев

Животът на един китайски „фермер на злато“ Автор: Джулиан Дибл

Две мнения за демократизацията в Турция

Автори: Некла Келек, Сейла Бенхабиб

Три съвременни антиприказки за чудесата или чертицата Автор: Албена Прокопиева

Истинската история на господин К. Автор: Златко Енев

Гара Кроносово Автор: Венцислав Божинов

За уважението и неговата липса Автор: Златко Енев

Тъй яде Заратустра Автор: Уди Алън

Бельото говори за прогрес Автор: Даниел Бакс

Четири причини защо Америка избра Обама Автор: Даниел Финкелщайн

В московския трафик с Валтер Бенямин Автор: Драган Клаич

Пътуване с автобус 72 и любов извън време и холера Автор: Албена Прокопиева

За щастието да се живее в демокрация Автор: Иван Владиславич

Замразеният скандал Автор: Марк Данер

Съседства Автор: Орхан Памук

Декември 2008

Естетика на мълчанието Автор: Сюзън Зонтаг

Родно, дясно и ляво: Антон Дончев Автор: Албена Хранова

Говорещи трупове Автор: Тим Паркс

Сряда Автор: Здравка Евтимова

За първи път без време Автор: Венцислав Божинов

За способността да приемаме Автор: Златко Енев

Незапочнат дневник на един социален работник – Част V Автор: Албена Прокопиева

Работилница на света Автор: Ерик Хобсбом

Съвпадения Автор: Кристин Димитрова

Иранските сексуални революции Автор: Лаура Сикор

Миризливите шедьоври Автор: Ангъс Тръмбл

Стефан Маринов – Писма до България (7) Автор: Стефан Маринов