Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2019

(част 3)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2021

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите

Септември 2019

Това е вашият мозък, захранван от национализма

Автор(и): Робърт Саполски

Как турската телевизия превзема света

Автор(и): Фатима Бхуто

В очакване на Годо в Сараево

Автор(и): Сюзън Зонтаг

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 1

Автор(и): Евгения Иванова

Нещо като нож, нещо като „имам пиш“,

нещо като нищо на света

Автор(и): Владимир Сабоурин

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 2

Автор(и): Евгения Иванова

Балканският комплекс за непълноценност

Автор(и): Златко Ангелов

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 3

Автор(и): Евгения Иванова

За комплексите – лични и национални

Автор(и): Златко Енев

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 4

Автор(и): Евгения Иванова

За Грета Тунберг, човешката слепота и планетата, наречена „Титаник“

Автор(и): Златко Енев

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 5

Автор(и): Евгения Иванова

Октомври 2019

Лоши прадеди: нарушава ли кризата на климата

правата на онези, които тепърва ще се раждат?

Автор(и): Астра Тейлър

„Ако красивото не боли, можете да го купите“. Интервю с Петер Хандке

Автор(и): Петер Хандке, Андре Мюлер

Романите на Олга Токарчук срещу национализма

Автор(и): Рут Франклин

„С писането си днес просто се стремя към оцеляване“.

Интервю с Елфриде Йелинек

Автор(и): Андре Мюлер, Елфриде Йелинек

Животът на инвалидите в България. Различни форми на отсъствия

Автор(и): Румен Петров

Защо Грета Тунберг е толкова дразнеща за определен вид мъже?

Автор(и): Дженифър О’Конъл

Феноменът Грета Тунберг и традициите

на българското публично мислене и говорене

Автор(и) Златко Енев

Морален ли е затворът (български)?

Автор(и): Румен Петров

Петер Хандке като сръбски националист:

Аз виждам нещо, което вие не загрявате

Автор(и): Юрген Брокоф

В света на Елиф Шафак

Автор(и): Шрешта Саха

Четири мита за аутизма, от които трябва да се освободим

Автор(и): Стив Силбърман

Злото подозрение срещу ваксинациите

Автор(и): Харо Албрехт и Мирай Калискан

Поезия на личното надлично

Автор(и): Златко Ангелов

Крайно време е някой да разсече този страшен и зловещ Гордиев възел

Автор(и): Манол Пейков

Гугъл твърди, че е постигнал „квантовия пробив“,

който може би напълно ще промени компютрите

Автор(и): Кейд Метц

Станете по-умни

Автор(и): Жамè Касио

Ноември 2019

Владимир Набоков: интервю за „Апострофи“

Автор(и): Владимир Набоков, Бернар Пивò

Една пречупена съдба

Автор(и): Кирил Тонев

Възхвала на Ханс Аспергер – част 1

Автор(и): Златко Енев

За писането

Автор(и): Златко Енев

Декември 2019

Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет

Автор(и): Петър Воденичаров, Кристина Попова, Анастасия Пашова

За езика свещен на моите деди

Автор(и): Златко Енев

Наследството на злото

Автор(и): Майкъл Гора

Турция и Русия: Парадоксът на родовите прилики

Автор(и): Игор Торбаков

Москва не вярва на сълзи и клишета

Автор(и): Евдокия Борисова

Ръката, която те държи

Автор(и): Дияна Тончева

„Под игото“, или за не-насладимостта на националната ни класика

Автор(и): Златко Енев

Как се правят учебникови издания на класиците в Германия

Автор(и): Златко Енев

Метеж на роботърговски кораб или Естетика на съпротивата

Автор(и): Владимир Сабоурин

За из(б)ора на белоногата

и за един от несбъднатите геопо(е)тически бракове по сметка на Балканите

Автор(и): Юрий Проданов

Мощното слово на Егор Жуков

Автор(и): Егор Жуков

Не е крайно лошо

Автор(и): Дияна Тончева

Когато телевизията започна да се излъчва по радиото…

Автор(и): Александър Лазаров

Списък на авторите

А

Албрехт, Харо 368

Ангелов, Златко 111, 376

Б

Борисова, Евдокия 618

Брокоф, Юрген 344

Бхуто, Фатима 21

В

Воденичаров, Петър 532

Г

Гора, Майкъл 596

Е

Енев, Златко 158, 209, 497, 524, 580, 655, 674

Ж

Жуков, Егор 690

З

Зонтаг, Сюзън 33

И

Иванова, Евгения 58, 72, 119, 166, 211

Й

Йелинек, Елфриде 298

К

Калискан, Мирай 368

Касио, Жамè 393

Л

Лазаров, Александър 700

М

Метц, Кейд 388

Мюлер, Андре 260, 298

Н

Набоков, Владимир 411

О

О’Конъл, Дженифър 319

П

Пейков, Манол 384

Петров, Румен 312, 335

Пивò, Бернар 411

Проданов, Юрий 684

С

Сабоурин, Владимир 68, 680

Саполски, Робърт 10

Саха, Шрешта 351

Силбърман, Стив 360

Т

Тейлър, Астра 249

Тонев, Кирил 424

Тончева, Дияна 650, 696

Торбаков, Игор 605

Ф

Франклин, Рут 281

Х

Хандке, Петер 260

Септември 2019

Това е вашият мозък, захранван от национализма

Автор(и): Робърт Саполски

Биологията на „Нас“ и „Тях“

Той никога не получи и най-минимален шанс. Първата му грешка беше, че беше тръгнал да търси храна сам; може би нещата щяха да се развият другояче, ако би бил заедно с някой друг. Втората, и по-голяма грешка беше, че се заскита твърде далеч в долината, в една опасна гориста площ. Именно тук той рискуваше да се сблъска с „Другите“ – ония, които идваха от билото над долината. В началото бяха само двама и той се опита да се бие, но други четирима се промъкнаха зад него и той бе заобиколен. Оставиха го да кърви до смърт и по-късно се върнаха, за да осакатят тялото му. В крайна сметка се получиха почти двадесет такива убийства, докато не остана никой, способен да защитава територията, и Другите завзеха цялата долина.

Главните герои в тази история на кръв и завоевания, разказана за първи път от приматолога Джон Митани, не са хора; те са шимпанзета, живеещи в един национален парк в Уганда. В продължение на едно десетилетие мъжките шимпанзета от едната група систематично убиват всеки съседен мъжкар, отвличат оцелелите женски и разширяват територията си. Подобни атаки се случват и в други популации на шимпанзета; едно проучване от 2014 г. установява, че за шимпанзетата е около 30 пъти по-вероятно да убият член на съседна група, отколкото да убият някой от своите. При всяка от атаките средно осем мъжкари се нахвърлят върху жертвата.

Ако такава е жестоката реалност на живота като маймуна, то дали е изненадващо, че хората, които споделят повече от 98% от своята ДНК с шимпанзетата, също разделят света на „нас“ и „тях“ и често воюват въз основа именно на това разделение? Разбира се, опростяващите сравнения са нещо опасно; хората споделят също толкова голяма част от своята ДНК и с [по-дребните шимпанзета] бонобо, сред които такова брутално поведение е нещо нечувано. И въпреки че хората убиват не само заради достъпа до някоя долина, но и заради абстракции като идеология, религия и икономическа сила, те са без конкуренция в способността да променят поведението си. (Шведите са прекарали седемнадесети век най-вече в различни военно-грабителски кампании из Европа; днес те са просто, хм, шведите.) И все пак, както най-добрите, така и най-лошите [поведенчески] моменти на човечеството възникват от една система, която включва всичко – от невронната активност на предишната секунда, та чак до последните няколко милиона години на еволюцията (заедно със сложен набор от допълнителни социални фактори). За да се разбере динамиката на идентичността на човешките групи, включително и възраждането на национализма, е нужно да се разбират биологическите и познавателни основания, които ги оформят.

Един такъв анализ предлага малко основания за оптимизъм. Нашите мозъци разграничават членовете на собствената група от „външните“ само за части от секундата, и те ни насърчават да бъдем любезни към първите, но враждебни към последните. Тези предубеждения са автоматични и несъзнателни, и се появяват в удивително ранна възраст. Разбира се, те са произволни и често променливи. Днешните „тях“ могат да станат утре „нас“. Но това е слаба утеха. Хората могат да овладеят инстинктите си и да изградят общества, които отклоняват груповата конкуренция по посока на арени, които са по-малко разрушителни от военните, но психологическите основи на племенния живот продължават да съществуват дори и когато хората разбират, че тяхната лоялност към неща като нацията, цвета на кожата, Бога или спортния отбор са също толкова случайни, колкото е хвърлянето на чоп. На нивото на човешкия разум почти нищо не пречи настоящите съотборници утре да станат отново врагове.

Племенни умове

Склонността на човешкия ум за мислене от типа „ние срещу тях“ е вкоренена много дълбоко. Многобройни внимателни проучвания показват, че мозъкът прави такива различия автоматично, и то с невероятна скорост. Поставете някой доброволец в магнитно-резонансов скенер и му показвайте бързо преминаващи снимки на различни лица. Сред типичните бели доброволци в скенера, съглеждането на чернокожи лица мигновено активира амѝгдалата, една мозъчна област, която е централна при пораждането на емоциите, свързани със страх и агресия. Обикновеното време на реакция е по-малко от една десета от секундата. В повечето случаи префронталната мозъчна кора, една област от решаващо значение за импулсния контрол и емоционалната регулация, влиза в действие една или две секунди по-късно и заглушава амѝгдалата: „Недей да мислиш по този начин, аз не съм такъв човек“. И все пак първоначалната реакция обикновено е такава на страх, дори и сред хора, които би трябвало да знаят по-добре [какво мислят и вършат].

Тази констатация не е изолирана и единична. Гледането в лицето на някой човек от собствената раса активира една специализирана част от мозъка на приматите, наречена вретеновиден кортекс [fusiform cortex], която разпознава лицата, но тя се активира по-малко, когато въпросното лице е на човек от друга раса. Гледането на сцена, при която ръката на човек от собствената раса е убождана с игла, активира предната поясна мозъчна кора – една област, която има връзка с чувството за емпатия; ако обаче ръката принадлежи на човек от друга раса, това активиране е далеч по-слабо. Не всяко лице и болка имат едно и също значение.

На всяка крачка хората правят автоматични, оправдани с ценности решения относно социалните групи. Да предположим, че имате предразсъдъци към „огрите“ – нещо, което обикновено скривате. Някои инструменти, като например имплицитния тест за асоцииране, ще разкрият предразсъдъците ви въпреки това. [Ето как изглежда той]: на компютърния екран се редуват лица и силно емоционални термини, като „героичен“ или „невеж“. В отговор на това се изисква да натиснете бързо един от два бутона. Ако двойките от натискания отговарят на вашите пристрастия („натиснете бутон А за лицето на огър или отрицателен термин, и бутон В за човешко лице или положителен термин“), задачата е лесна и ще реагирате бързо и точно. Но ако двойките са преобърнати („натиснете бутон А за човешко лице или отрицателен термин и бутон В за лице на огър или положителен термин“), отговорите ви ще се забавят. Всеки път има известно закъснение, тъй като дисонансът между асоциирането на огри с понятия като „грациозни“ или на хора с „миризливи“, ви забавя с няколко милисекунди. При достатъчно опити тези закъснения могат да бъдат открити, с което ще разкрият предразсъдъка ви срещу огрите – или, в случая с действителни субекти, предразсъдъци срещу определени раси, религии, етничности, възрастови групи и телесни типове.

Излишно е да казвам, че много от тези предубеждения се придобиват с времето. Но когнитивните структури, от които те се нуждаят, често присъстват още от самото начало. Дори бебетата предпочитат онези, които говорят езика на родителите им. Освен това те реагират по-положително на – и запомнят по-лесно – лицата на хората от расата на родителите си. По същия начин тригодишните са склонни да предпочитат хора от собствената си раса и пол. Това не се дължи на факта, че децата се раждат с вродени расистки убеждения, нито пък е нужно родителите активно или имплицитно да предават собствените си расови или полови предубеждения на бебетата. Просто децата са в състояние да възприемат такива влияния още в много ранна възраст. Те харесват онова, което е познато, и това често ги кара да копират етническите и езикови вътрешно-групови категоризации на родителите си.

Понякога самите основи на привързаността и сътрудничеството са нещата, които залягат в основата на по-мрачните импулси на човечеството. Помислете например за окситоцина, едно химическо съединение, чиято репутация на неясен „хормон на гушкането“ наскоро попадна под определена критика. При бозайниците окситоцинът е от основно значение за свързването на майката и бебето, и спомага за създаването на тесни връзки в моногамните двойки. При хората той насърчава цял набор от про-социални поведения. Участниците в изследвания, на които е даден окситоцин, стават по-щедри, доверчиви, емпатични и експресивни. Но някои последни открития дават основание да се смята, че окситоцинът подтиква хората да действат по този начин само към членовете на собствената група – техните съотборници в игра, например. Към външни лица той ги прави агресивни и ксенофобски настроени. Хормоните рядко засягат поведението ни по този начин; нормалното им въздействие просто варира при различни обстоятелства. Окситоцинът обаче задълбочава разделителната линия в мозъка ни между „нас“ и „тях“.

Казано просто, невробиологията, ендокринологията и психологията на развитието рисуват мрачна картина на живота ни като социални същества. Когато става въпрос за групова принадлежност, хората не изглеждат твърде далеч от семействата на шимпанзетата, които се убиват взаимно в горите на Уганда: най-фундаменталната вярност на хората е към познатото. Всичко друго или всеки друг най-вероятно ще бъде посрещнато, поне първоначално, с определена мярка на скептицизъм, страх или враждебност. В практиката хората са в състояние да поставят под въпрос и укротят агресивните си тенденции към Другите. И все пак това обикновено е вторична, коригираща стъпка.

От тюрбани към хипарски бради

При целия този песимизъм все пак има решаваща разлика между хората и онези воюващи шимпанзета. Човешката склонност към групово пристрастие е дълбока, но е сравнително ценностно-неутрална. Въпреки че човешката биология прави бързото, имплицитно формиране на дихотомии от вида „нас – тях“ практически неизбежно, кой точно ще се счита за аутсайдер, не е нещо твърдо фиксирано. Всъщност то може да бъде променено начаса.

От една страна, хората принадлежат към многобройни, едновременно припокриващи се групи, всяка със свой собствен каталог на външни лица – онези с различна религия, етническа принадлежност или раса; онези, които поддържат друг спортен отбор; онези, които работят за конкурентна компания; накрая, просто онези, които имат различно предпочитание към, да речем, Кола или Пепси. Най-важното е, че отличителността на тези различни групови идентичности се променя през цялото време. Ако вървите по тъмна улица през нощта и видите да се приближава някой от „тях“, амѝгдалата ви моментално ще изгуби ума и дума. Но седнете до този човек в някой стадион, докато крещите заедно в подкрепа на един и същи отбор, и амѝгдалата ви си остава спокойно задрямала. Аналогично, изследователи от Калифорнийския университет в Санта Барбара са показали, че участниците в различни експерименти са склонни бързо и автоматично да категоризират снимките на хората по раса. Но ако изследователите покажат на участници снимки на черни и бели хора, носещи униформи в два различни цвята, то субектите автоматично започват да категоризират хората по униформите, като обръщат много по-малко внимание на расата. Или, с други думи, голяма част от склонността на хората към мислене от рода „вътрешна/външна група“, не е постоянно свързана с конкретни човешки атрибути като раса. Вместо това, тази когнитивна архитектура е еволюирала по такъв начин, че да дава възможности за откриване на всякакви потенциални сигнали за сключване на социални коалиции и съюзи – да увеличи шанса ни за оцеляване, като разграничава приятелите от враговете. Специфичните черти, върху които хората се фокусират, за да направят това разграничение, варират в зависимост от социалния контекст и могат лесно да бъдат манипулирани.

Дори когато груповите граници си остават фиксирани, характеристиките, които хората имплицитно асоциират с „тях“, могат да се променят – помислете например за това как са се променяли в хода на времето възприятията относно различните имигрантски групи в САЩ. Дори и това дали някаква разделителна линия ще бъде изобщо прокарана е нещо, което варира от място на място. Самият аз съм израснал в един квартал на Ню Йорк с дълбоки етнически напрежения – само за да разбера по-късно, че Средна Америка [т. е. щатите от средата на северноамериканския континент, бел. пр.] почти не прави разлика между типичните за стария ми квартал „нас“ и „тях“. Всъщност някои актьори прекарват цели кариери в последователно представяне на портрети на герои първо от едната, а след това от другата група.

Тази променливост и ситуационна зависимост е нещо уникално човешко. При други животински видове различията между вътрешната и външната група отразяват различни степени на биологична свързаност или онова, което еволюционните биолози наричат “родова селекция“. Гризачите правят разлика между братя и сестри, братовчеди и непознати, според миризмата – тоест според фиксирани, генетично определени феромонни сигнатури – и адаптират готовността си за сътрудничество в зависимост от това. А онези убийствени групи от шимпанзета се състоят преди всичко от братя или братовчеди, които са израснали заедно и причиняват вреди най-вече на външни за групата лица.

Хората, естествено, са също силно способни на родово-селективно насилие, но манталитетът на човешките групи често е напълно независим от такива инстинктивни семейни връзки. Вместо това повечето съвременни човешки общества разчитат на културна родова селекция – процес, който позволява на хората да се чувстват тясно свързани с други себеподобни, които в чисто биологичен смисъл са им напълно непознати. Често това изисква силно активен процес на въвеждане, със собствените му съпътстващи ритуали и речници. Помислете за военните учения, които създават „братя по оръжие“, за студентите-първокурсници, които стават членове на различни „братства“ или „сестринства“, или за днес вече не актуалната процедура на приветстване на новодошлите имигранти в „Американското семейство“. Този управляем, а не генетично фиксиран, път към формиране на идентичността, също кара хората да възприемат произволни маркери, чрез които да отбележат собствения си културен род сред океана от непознати – оттук и значението, което различните общности придават на неща като флагове, облекло или окосмяване по лицето. Хипарската брада, тюрбанът и бейзболната шапка с надпис „Да направим Америка отново велика“ – всички те изпълняват точно тази роля, като изпращат силни сигнали за племенна принадлежност.

Нещо повече, тези културни общности са произволни в сравнение с относително фиксираната логика на биологичната родова селекция. Малко неща демонстрират тази произволност толкова добре, колкото го прави опита на имигрантските семейства, при които случайността на визовата лотария може да промени радикално образованието, възможностите за кариера и културните предпочитания на едно дете. Ако родителите на баща ми бяха пропуснаха влака от Москва, който едва са хванали, може би днес щях да бъда непрестанно пушещ руски учен, вместо американецът със сандали, който днес съм. Надграждани над нивата на отделните семейни истории, нашите големи групови идентичности – националните и културни принципи, които структурират живота ни – са също толкова произволни и подвластни на капризите на историята.

Революция или реформа?

Това, че нашите групови идентичности – национални и други – са случайни, в никакъв случай не ги прави по-малко важни за практиката на животите ни – и за добро, и за зло. В най-добрия случай национализмът и патриотизмът могат да подтикнат хората да плащат данъците си и да се грижат за онези сред тях, които са по-зле, включително и за хора, с които не ги свързват роднински връзки, които те не са срещали никога, и никога няма да срещнат отново. Но тъй като в исторически план тази солидарност е била изградена върху културни маркери на псевдо-родство, тя лесно се дестабилизира, особено в резултат от силите на глобализацията. Тези нови сили са напълно в състояние да направят несъстоятелни хората, които някога са били архетипи на локалната култура, и да направят възможни връзките между много по-различни видове съседи, отколкото е бил случаят при бабите и дядовците им. Изправен пред такъв вид разрив, гражданският национализъм, който някога е плащал данъците, днес бързо може да се превърне в нещо много по-мрачно: например дехуманизираща омраза, която превръща Евреите в „паразити“, тутсите [от Руанда] в „хлебарки“, или мюсюлманите в „терористи“. В наши дни този токсичен вид национализъм се завръща по целия свят, насърчаван от политически лидери, които бързат да го използват за собствените си изборни предимства.

Когато човек е изправен пред някакво подобно „възраждане“, той обикновено се чувства изкушен да пледира към „здравия разум“ на хората. Разбира се, ако хората биха могли да разберат колко произволен е национализмът, то това понятие би им изглеждало нелепо. Национализмът е продукт на човешкото познание, така че познанието би трябвало да бъде в състояние да го разобличи.

И все пак това е самозалъгване. В действителност, знанието за това, че нашите различни социални връзки са по същество случайни, не е в състояние да ги отслаби. Работейки през 1970-те години, психологът Хенри Таджфел е нарекъл това „парадигма на минималната група“. Вземете която и да е група непознати и я разделете на две групи по случаен принцип, като хвърляте чоп. Участниците знаят отлично колко безсмислено е това разделение. И все пак само в рамките на няколко минути те стават по-щедри и по-доверчиви към членовете на собствената си група. „Ези“ предпочитат да не са в компанията на „тура“, и обратно. Привличането на мисленето от вида „тях срещу нас“ е изключително силно, дори когато произволността на социалните граници е напълно прозрачна, да не говорим пък за случаите, когато то е вплетено в сложен разказ за лоялността към отечеството. Не можете да накарате хората да се откажат от една позиция, която те не са избрали съзнателно, на първо място.

Модерното общество може да се окаже неразривно свързано с национализма, както и много други разновидности на човешкото разделение. В такъв смисъл може би ще бъде по-продуктивно тези динамики да бъдат впрегнати за полезна работа, вместо да бъдат оборвани или осъждани. Вместо да насърчават враждебността и ксенофобията, днешните лидерите трябва да се позовават на вродените вътрешно-групови тенденции на хората, които стимулират сътрудничеството, отчетността и грижите за ближните ни. Представете си една националистическа гордост, която е вкоренена не във военната сила или в етническата хомогенност на страната, а в способността да се грижим за възрастните си хора, да отглеждаме деца, които имат високи резултати при тестовете за съпричастност, или да осигуряваме [за всички] висока степен на социална мобилност. Един такъв прогресивен национализъм със сигурност би бил за предпочитане пред онзи, изграден върху митове за жертви и мечти за отмъщение. Но като се има предвид, че изкушението да се смята познатото за по-висшестоящо, все още е дълбоко вкоренено в умовете ни, то едва ли е невъзможно да си представим как хората започват война заради въпроса, коя от двете групи е по-способна да извършва най-благородните действия на случайна доброта. Разглеждани от тази гледна точка, най-лошите страни на национализма едва ли ще бъдат преодолени скоро.

Робърт Саполски е професор по биология, неврохирургия, неврология и неврологични науки в Станфордския университет и автор на Поведението: Човешката биология в нейните най-добри и най-лоши страни.

Коментари (3)

- 11-09-2019|Свързан с Корените си!

Господин Енев, има различни видове национализми-не може да се сравнява този на средноголямата за Европа България с този на суперсилата САЩ, нито пък този на политическата Швейцарска нация с този на еднородностнатао Полша, или пък този на национално единната Великобритания с този на разделеният Корейски народ, и особено-този на единната и непоробената Япония с този на почти никога нямал своя държавност и разкъсан на 4 парчета Кюрдски народ-защото всяка нация има свой живот, цели, култура, успехи, трагедии, интереси и мечти, и е демагогия да се приравняват под един и същи калъп.А да ви напомня ли кой е югоизточният съсед на България-Неоосманистка и диктаторска Турция със над 83 милионно население, половин милионна армия, най-здравите традиционни ценности в Европа -Отечество, Семейство, и дори Бог, независимо от серкуларизацията на Ататюрк, и затъваща стопански-по примерът с Кипър през 74-та Ердоган спокойно може да ни нападне, за да се закрепи на власт, ако бъде застрашен, и да отцепи Югоизточна България, а останалата част от България да превърне в протекторат, без армия и външно министерство-те ще бъдат поети от Аскерът и Високата му порта.При такова положение да искате да се откажем от единствената ни що-годе съществуваща защитна идеология-авторитетът на църквата у нас е отслабен непоправимо още от Църковната Борба, а Панславизмът-от Тюрко-Алтайската, Индо-Иранската и другите шльоцериански теории за етногенезисът ни, както и от войните през 20-ти век, е все едно да искате от Нидерландия да се откаже от дигите си-това за България ще е самоубийствено.

- 11-09-2019|Свързан с Корените си!

А за каква „заплаха от Национализма“ говорите вие, господин Енев, в нашата страна-рядко може да намерите по-малко патриотичен народ от днешният Български!? В началото на нулевите години ние имахме двама последователни министър-председатели от Небългарски произход, като първият слабо владееше Българският!? За 30 години ДПС не само че участва в 4 правителства, а и стана Дълбока Държава-единствената голяма партия, която никога не е била критикувана от масмедиите ни, е именно тя, и си спомнете в колко корупционни скандала е замесена-продажбата на ТЕЦ „Варна“ на Ахмед Доган чрез подставено лице, къщите за гости, язовир „Цанков Камък“ и самоубиването на един от заместник-председателите на партията в дворецът на Доган-ако такава демонстративна разправа си я беше позволил политик от друга партия, политическата му кариера щеше завинаги да е приключила, независимо дали щяха да го осъдят или не!? В Държава, която за 30 години не е изгонила нито един чужд посланник и нито веднъж не е скъсала дипломатическите си отношения!? В държава, в която за 30 години все още няма нито една присъда по обвиненията „шпионаж“ и/или „държавна измяна“!? В държава, в която турското робство полуофицално е обявено за „Златен век“ в развитието ѝ – след като трудовете на награденият с турски орден холандец Майкъл Кийл, открито ругаещ ни и изкарващ ни за „най-нискокултурният“ Балкански народ не само че почти не се критикуват публично, а и дори са представяни във държавният Великотърновски университет!? И най-вече-в държава, която за малко доброволно да се самонатопи за Атентатът във Крайстчърч заради една обиколка на Бердън Тарант и няколко имена на Български военни победи върху оръжията на нападенията, независимо че той е слушал сръбска песен, а над половината имена са били свързани със сръбската история, и в която заради глупавото поведение на неколцина наши туристи в Тайланд треторазряден журналист от някакъв си Туристически сайт може да желае открито да изчезнем като Народ, и да му пригласят открито медии като сайтът „Блиц“, и почти никой да не се смути от това, а на 8-ми март в центърът на София циганка феминистка посред бял ден да издига лозунгът „Жени, спрете да раждате Българчета!“ и да няма негативна реакция в медиите, или поне да бъде заплюта публично от някой минувач!? Едва ли политиците, медиите, НПО-тата и най-вече-правоохранителните органи щяха да са толкова неглижиращи с държанието си, ако някой беше поискал циганите да изчезнат заради някой пиянски запой или зверско престъпление срещу жена, старец и/или дете, или пък ако на Луков Марш се появеше лозунгът – „Жени, спрете да раждате Циганета и Турчета“-то тогава дори ако тези бабаити не бяха осъдени, то щеше да им остане клеймо за цял живот, като Журналистът щеше да си е загубил работата!

- 11-09-2019|Свързан с Корените си!

Не забравяйте, че един от най-ярките критици на Национализмът в България е и Стефан Влахов-Мицов-най-големият родоотстъпник, раждал се в Историята, обявяващ, че съюзът му на „свободните писатели“ се наричал така, именно защото отхвърлял Национализмът като съдържание и практика, а в действителност той е виден македонист, въпреки че е роден в Габрово, в това качество той е един от най-крайните шовинисти на Балканите-поиска в България да се заселят цитирам „Нормални и цивилизовани етноси“, а за братята край Вардара им препоръчва национализъм и дори-“ирендентизъм“ към титовският конструкт понеже тярбвало да си запазят държавата!? Това не разкрива ли защо той се противопоставя на Българският национализъм-това е просто форма на Информационнна война срещу България от страна на Скопие!? И в една националистическа страна съюзът му щеше ли да съществува, а той да има репутацията на „инетелктуалец“, след като той за почти 20 години е изсипал всички мислими и немислими обиди спрямо собственият си етнос, които може да измисли един болен мозък, и като изключим обвиненията срещу Медиците ни в Либия и спекулациите относно атентатите в Крайстчърч, няма обвинение и нападка срещу Българските държава и народ, които да не е подкрепил с персоната си!?

Как турската телевизия превзема света

Автор(и): Фатима Бхуто

„Първото нещо, по което ще трябва да постигнем съгласие, е: не ги наричайте сапунени опери“, смъмря ме д-р Арзу Йозтюркмен, която преподава устна история в университета Богазиджи в Истанбул. „Ние сме много против това.“ Онова, което Турция произвежда за телевизията, не са сапуни опери, теленовели или исторически драми: тези неща са дизи. Те са „жанр в процес на развитие“, заявява Озтуркмен, със собствени уникални разкази, собствено използване на пространството и специално написани музикални партитури. И те са много, много популярни.

Благодарение на международните продажби и глобалната им популярност, Турция е на второ място след САЩ по телевизионна дистрибуция в световен мащаб – производството ѝ намира огромна публика в Русия, Китай, Корея и Латинска Америка. Понастоящем Чили е най-големият потребител на дизи по отношение на броя продадени шоу програми, докато Мексико, а след това Аржентина, плащат най-много за закупуването им.

Дизи-те са мащабни епоси, като всеки епизод обикновено продължава около два часа или повече. Цената на рекламното време в Турция е ниска, а държавната служба за медиите разпорежда на всеки 20 минути съдържание да има по седем минути реклами. Всяка от дизи-те има свой оригинален саундтрак и може да съдържа до 50 основни героя. Обикновено те се заснемат на място, в сърцето на историческия Истанбул. Студийни снимки се използват само когато се наложи.

Сюжетните линии на дизи-те, които са обхващали всичко – от групови изнасилвания до заговорничещи османски султанки, са „Дикенс и сестрите Бронте“, казва ми Есет, млад истанбулски сценарист и режисьор. „По турската телевизия разказваме поне по две версии на историята за Пепеляшка годишно. Понякога Пепеляшка е 35-годишна самотна жена с дете; понякога е 22-годишна гладуваща актриса.“ Есет, който е работил върху може би най-известната от всички дизи, Великолепният век, изброява разказните постулати, към които повечето дизи се придържат:

– Не можеш да сложиш пистолет в ръката на героя си.

– В центъра на всяка драма е семейството.

– Един аутсайдер винаги ще пътува в социално-икономическа обстановка, която е полярна противоположност на неговата собствена, напр. преместване от село в град.

– Сърдечните неволи са разбили сърцето му и той е трагично затворен за любовта.

– Нищо не надминава по сила един любовен триъгълник.

Дизи-те са изградени, настоява Есет, върху олтара на „копнежа по общност“, както на публиката, така и на героите. „Искаме да видим как добрият човек се събира с доброто момиче, но, по дяволите, животът е зъл и наоколо има зли герои.“

Според Изет Пинто, основателят на базираната в Истанбул „Глобална агенция“, която представя себе си като „водещият в света независим дистрибутор на телевизионно съдържание за глобалните пазари“, възходящият курс на дизи-империализма е започнал през 2006 г. с Binbir Gece (1001 нощи). По онова време едно друго турско шоу, Gümüs (Сребро), вече е било хит в Близкия изток, но именно 1001 Нощи се превръща в истински глобален успех. Където и да е било продадено шоуто – а това са били почти 80 страни – то се е превръщало в хит.

В шоуто е представен един синеок турски красавец, Халит Ергенч, който по-късно ще получи главната роля във Великолепният век. Основан на факти от живота на Сюлейман Великолепни, десетият османски султан, Великолепният век разказва историята на любовната връзка на султана с наложница на име Хюрем, за която се е оженил, в акт на голямо скъсване с традицията. До голяма степен неизвестна историческа фигура, за Хюрем се смята, че е била православна християнка от земите на днешна Украйна.

Когато за пръв път се излъчва в Турция през 2011 г., Великолепният век печели една трета от телевизионната аудитория в страната. Чуждестранната преса го нарича „Сексът и градът от османската епоха“ и го сравнява с Игра на тронове от реалния живот. Шоуто разполага с множество исторически консултанти и продуцентски екип от 130 души, като само по костюмите работят 25 от тях.

Великолепният век е толкова популярен в Близкия изток, че арабският туризъм до Истанбул нараства скокообразно. Турският министър на културата и туризма дори престава да начислява такси за излъчване на някои арабски държави. Глобална агенция изчислява, че дори без да се броят най-скорошните купувачи в Латинска Америка, Великолепният век е бил видян от повече от 500 милиона души по света. Това е първата дизи, купена от Япония. От 2002 насам около 150 турски дизи са продадени в повече от 100 страни, сред тях Алжир, Мароко и България. Но именно Великолепният век прокарва пътя на другите.

Международният успех на такива дизи е само един показател за начина, по който през 21 век новите форми на масовата култура, идеща от Изток – от Боливуд до К-поп – оспорват господството на американската поп култура. Ергенч смята, че огромният успех на дизи се дължи отчасти на факта, че американската телевизия забавлява, но не затрогва. „Те не се докосват до чувствата, които ни правят хора“, казва ми той, докато отпийва от чаша студено кафе, когато се срещаме в Истанбул. Някога погледът на Турция е бил силно насочен към Запада, турците са се учили от американските филми и телевизия как да се държат и преуспяват в един модерен, забързан свят, но днес американските предавания предлагат само малко ориентири.

„Мислех за един американски телевизионен сериал – да не казваме името му. Философията на сериала беше да бъдеш самотен. Да бъдеш, хм…“ – той търси любезната дума – „заедно с много партньори, но в същото време да търсиш и щастие. И всички хора, които гледаха този сериал, бяха много развълнувани от него.“ Мога само да предполагам, че той има предвид „Сексът и градът“, но Ергенч не казва. „А това е уморително, не е ли така? Да си сам, да сменяш партньорите бързо, да търсиш щастие и всеки път, когато го намираш, то да се оказва провал. Но пък шоуто се развиваше в един много луксозен свят, така че хората бяха много заинтересовани. Всички там харчат и харчат – харчат времето си, харчат любовта си, харчат всичко.“

Дизи-те, които са се превърнали в глобални мега-успехи, са задвижвани от разкази, които изправят традиционните ценности и принципи срещу емоционалната и духовна поквара на съвременния свят. Историята във Fatmagül‘ün Suçu Ne? (Каква е вината на Фатмагюл? [Пепел от рози]) се съсредоточава върху груповото изнасилване на младо момиче на име Фатмагюл и последващата нейна борба за справедливост. Шоуто е огромен хит в Аржентина, а в Испания броят на зрителите достига близо един милион на епизод. Фатмагюл скоро ще получи пълен римейк под формата на испанска теленовела, адаптирана за ежедневния, получасов следобеден формат.

Шоуто се занимава с мястото на жената в обществото, като същевременно я подлага на безброй проблеми – от принудителния брак до напрегнатите семейни отношения, до задушаващата сила на богатите. Но Фатмагюл упорства. Тя се образова и надвива всички трудности, докато се бори за – и получава – справедливост на всички фронтове: гражданска справедливост чрез съдилищата на нацията, божествена справедливост чрез наказание на нейните насилници – и, разбира се, справедливостта на истинската любов.

Въпреки че дизи-те са се занимавали с теми като злоупотреби, изнасилвания и убийства на честта, като цяло в тях турските мъже са представени като по-романтични от Ромео. „Дизи-те показват на хората онова, което те искат да видят“, казва ми Пънар Челикел, моден редактор от Истанбул. „То не е реално.“ И все пак Есет твърди, че [сериалът за] Фатмагюл е новаторски в подхода си към проблемите на жените. Преди това агенти на промяната и герои на дизи-историите винаги са били мъже, но „във ‚Фатмагюл‘ не се приема мястото на жените като покорни, почти невидими [същества]“.

Това е толкова убедително средство за постигане на мека [политическа] сила, че през 2012 Есет е бил нает от един „Републикански американски тинктанк“, за да напише дизи, разказващ „добрата американска история“ на жена от Близкия изток, която се опитва да прокара положителна промяна, „жена която да омекоти имиджа на Америка“. Есет отказва да каже кой точно тинктанк е бил възложителят, с изключение на намека, че в институцията е замесен бивш заместник-секретар от администрацията на Буш. „Написах го“, свива рамене Есет, докато свива цигара. „Но те не можаха да го продадат.“

Стоя под дъжда, на мрачен паркинг в азиатската част на Истанбул, пред бял микробус. Мъж на име Ферхат ми връчва пистолет Глок 19. Това е същият модел, който използват турските войски, казва ми той, докато отваря със замах вратите на микробуса. На пода вътре се вижда противотанков гранатомет, заедно с около 60 други оръжия, окачени на стелажи. Ферхат, който е бивш военен, вади оръжието на „лошите“ – АК-47 – и една снайперска пушка. Мъже във военни униформи се шляят из паркинга. Навсякъде около нас се виждат улични табели на арабски език, както и статисти в евтини костюми.

Намираме се на снимачната площадка на Söz (Клетвата) – ново шоу, направено от Tims Productions, компанията, която стои зад Великолепния век. Снима се епизод 38. Покрай нас бавно минава експерт по експлозиви, който разговаря с мъж в балаклава, докато друг актьор репетира сцена, държейки по една пушка във всяка ръка. Клетвата е военен дизи – нов под-жанр, който буквално помита нацията. Въпреки че е рано да се преценява глобалния му ефект, сериалът вече е получил оферти за римейк от далечни пазари, включително и Мексико. Tims Productions винаги е работил с международна перспектива, казват ми тук. Те се опитвали да спечелят холивудски звезди за Великолепния век и дори се говори, че са били близо до подписването на договор с Деми Мур за ролята на европейска принцеса, но разводът ѝ с Аштън Къчър осуетил всичко.

Всеки от петте основни канала в Турция има по едно от тези „прославящи войниците“ шоута, казва ми по-късно сценаристът Есет, а всички предавания са „zeitgeist-relevant“ [тясно свързани с настоящия политически момент]. Лошите са или „вътрешни врагове“, или чуждестранни злодеи. Действието на Клетвата протича в една Турция, обхваната от насилие и екзистенциални заплахи. Войниците са навсякъде, те проправят път през руините на самоубийствени атентати в търговски центрове и ловуват терористи, които са здраво заети с отвличания на бременни жени. В първия епизод, след атака срещу един мол, някакъв войник обещава тържествено, че те няма да почиват, докато „не пресушим това блато“ – един зловещо познат рефрен.

След повече от 100 часа гледане на дизи, Клетвата беше първият, в който видях жена, носеща хиджаб. Бащата на съвременна Турция, Мустафа Кемал, по-късно преименуван на Ататюрк, е заявил прочуто, че желае „всички религии [да потънат] на дъното на морето“. Той отстранява от конституцията исляма като държавна религия и забранява феса, който описва като нещо емблематично за „омразата срещу прогреса и цивилизацията“. А съдбата на фереджето – което Ататюрк определя като „гледка, която превръща нацията в обект на подигравки“ – не се оказва много по-добра. До 1980-те години на жените във всички турски публични институции, включително и в университетите, е забранено да покриват главите си.

Само пет минути по улиците на Истанбул предоставят възможности за множество срещи с жени в забрадки, но те не се виждат никъде по екрана. „Опитаха се“, казва Есет, „но дори консервативните хора не обичат да виждат консервативни жени по телевизията. Не можеш да ги накараш да се целуват, да се репчат на бащите си, да бягат от къщи, да правят много неща, които биха се считали за драма.“ Телевизионните реклами почти никога не показват жени в хиджаби, казва ми журналистката и романистка Едже Темелкуран. Диагнозата ѝ е ясна и кратка: „Тази страна е разкъсвана между две парчета плат – знамето и забрадката.“

Обратно на снимачната площадка на Клетвата, докато вървим нагоре към студена офис сграда, за да гледаме как един мъж вдига телефона в продължение на цял час, докато специалистите по експлозиви трошат прозорци в коридора, аз казвам на Селин Арат – директорка на международните операции в Tims, и мой гид за този ден – че предната вечер съм гледала епизод на Клетвата. Всеки път, когато хвърлех поглед към бележника си, обяснявам ѝ аз, а след това погледнех отново към екрана, изглеждаше така, сякаш всички участници в сцената бяха убити. Кои точно са тези терористи? Арат, деликатна, ягодово-руса жена в бизнес костюм, се смее. „Би било опасно за живота, ако знаехме кои са“, шегува се тя.

Които и да са терористите, Клетвата е хит. „Това е първото турско шоу, което надмина един милион абонати в Ютюб“, гордо отбелязва Арат. Но продажбата на Клетвата извън Турция може да се окаже по-трудна. „Искаме това шоу да бъде глобално“, казва Тимур Савджи, основателят на Tims Productions. „Но в момента няма чак толкова много страни по света, които се интересуват от това да гледат как се възхваляват турските войници.“ Той прави пауза и се усмихва. „САЩ винаги правят шоута и накрая казват: ‚Бог да благослови Америка‘. Е добре, Бог да благослови Турция!“

Савджи седи на бюрото си в истанбулския квартал Левент, докато пет телевизора, всички настроени на различни канали, осветяват просторния му кабинет. Той задава тона на дизи-индустрията като цяло и днес подготвя английска адаптация на Великолепния век. Не е ни най-малко заинтересован да прави американски шоута или да ги преправя на турски. „Ние просто правим оригинали. По-добре е!“, казва той със силен смях.

Дизи-те все още не са проникнали в англоезичния свят. Това може да е така, защото публиката в САЩ и Великобритания не обича да гледа предавания със субтитри, обяснява Савджи, „или може би [обяснението е във] факта, че в края на краищата тук винаги става въпрос за една ислямска държава.“ Питам дали това е нещо, което Tims ще се опита донякъде да смекчи в английската версия на Великолепния век. Савджи, наперен, весел човек, клати глава. „Важно е да запомните, че по онова време Османската империя е била една от суперсилите по света. Това, което сега са САЩ, османците са били някога. Ако хората биха успели видят нещата от тази гледна точка, те биха ги разбрали по-добре. Ако пък не го знаят, биха се почувствали застрашени.“

Турците гледат качествена американска телевизия от 1970-те години насам. Турски актьори, като Мерт Фират, ми разказват, че са научили всичките си трикове от неща като Далас и Династия. Точно там те са се научили да изразяват чувствата и да изпълняват мелодрамата, която се изисква от дизи. И все пак в онези ранни ръководства за това как да бъдем богати и могъщи в съвременния свят е липсвало нещо, при това нещо фундаментално.

Къванч Татлъту, звездата на хитовия дизи Сребро, не смята, че това непременно е въпрос на ценности или консерватизъм, а на съпричастност. По имейла той ми разказва защо смята, че публиката по света все повече се обръща към дизи-те, за сметка на западните продукции. „Повечето от тези аудитории смятат, че техните ежедневни истории са ‚подминавани‘ от Холивуд и Европа“, пише Татлъту. „Това в крайна сметка е въпрос на многообразие в разказването на истории. Разбирам привлекателността на някоя история като Breaking Bad или Game of Thrones, и двете са невероятни телевизионни предавания. Но въпреки това някои хора също могат да се почувстват недоволни от тези холивудски теми и може би си желаят да гледат истории, към които могат да се чувстват по-съпричастни.“

„Изчезването на семейните ценности не е проблем за Запада“, казва Есет. „За последните четири години около 40% от най-гледаните турски спектакли са римейкове на корейски драми“, казва той, посочвайки, че корейците са по-бързи от турците при навлизането в пазарите на Латинска Америка. „Корея също е страна, която отдава голямо значение на семейството, но на Запад романтичната представа за онези добри стари семейни ценности си е отишла“.

По времето на срещата ни Есет работи с турско-американска продуцентска къща на име Karga 7, която има глобални амбиции за шоутата, които произвежда. „Когато говоря с хората за турските сериали“, казва ми той, „те са очаровани основно от тази романтична представа за семейството, където всички се опитват да се грижат едни за други. Опасностите идват отвън, а социално-икономическата класа играе голяма роля в любовната история на бедното момче, обичащо богато момиче, или обратното. Обикновено на Запад една подобна история ще се третира чрез някакъв вид развитие на индивида, където ще има повече секс, повече насилие, ще има наркотици.“ В турската телевизия има по-малко от всичко това. Той посочва, че двойката във Фатмагюл не се целува чак докъм 58-и епизод.

През август 2017 в Бейрут разговарям с Фади Исмаил, генерален мениджър на филиала O3 Productions на Медийния център за Близкия изток (МЦБ). Исмаил е лицето, отговорно за изнасянето на турската телевизия в Близкия изток. „Да се похваля малко“, поправя ме той през смях, „Аз съм човекът, който откри турската култура за целия свят чрез телевизията.“ МЦБ е най-големият телевизионен оператор в Близкия изток и Северна Африка, където живеят почти 400 милиона души. МЦБ има канал за новини, детски канал, канал за жени, канал Боливуд и 24-часов драматичен канал, по който се излъчват египетски сапунки, корейски драми и латиноамерикански теленовели.

През 2007 Исмаил отишъл на кинофестивал в Турция и се озовал в малък киоск, където се показвали местни телевизионни серии. „Спрях и се загледах, без да разбирам нищо“, спомня си той. „Но веднага можех да го визуализирам като арабско съдържание. Замених го в ума си с арабски звук и всичко останало изглеждаше точно като нас – в културно и социално отношение, дори що се отнася до храната и дрехите. За мен всичко това приличаше точно на нас и си помислих: „Еврика!“

Исмаил купил турски сериал за своя телевизионен канал. Не си спомня името на онова първо шоу, защото по онова време те вече са намерили формулата да дават на всичко, което купуват – включително заглавието не сериала и имената на героите – нови арабски имена. „Във всяко от тези заглавия имаше думата ‚любов‘, така че в края на краищата престанах да ги разграничавам. Нещо за любов, синя любов, дълга любов, кратка любов, убийствена любов.“ Сребро – преименуван на Noor за пазара в Близкия Изток – е бил първият голям хит.

Въпреки че по традиция [на пазара в Близкия Изток] египтяните са били известни с киното си, те са доминирали и телевизията в региона, чак докато Сирия е превзела пазара през 1990-те години. Сирийските актьори са известни с драматичните и комедийните си умения. Сирийските режисьори са изтънчени художници. Талантливи сценаристи създават качествени шоута (със значителна държавна помощ). Правителството е наливало пари в телевизионната индустрия, предоставяйки на авторите камери, оборудване, държавни субсидии и разрешения за снимане в историческите обекти на Сирия. Но след това избухва войната и светлото бъдеще на страната започва да помрачнява. Именно в този момент, казва Исмаил, турците се оказват готови да се намесят.

Тъй като сирийските драми вече са се превърнали в „общоарабски феномен“, МЦБ решава да дублира всички закупени турски драми на сирийския арабски диалект. „Това беше една от причините за огромния им успех“, заключава Исмаил. „Дублирахме турските драми с най-разпространения и утвърден драматичен акцент: сирийския.“ Преди турските драми да залеят близкоизточните екрани, хората в Ливан са гледали мексикански и бразилски теленовели. Но въпреки че са били популярни, в крайна сметка те са изчерпали момента си, главно по две причини. Първата е езикът. Теленовелите са били дублирани на фуша, стандартизирания литературен арабски език, който се разбира от Ирак до Судан и се използва във вестници, списания и новини. Освободен от местни акценти и специфичните за всяка страна жаргони, това е формалният, класически арабски.

Втората причина е въпрос на ценности. „Мексиканците наистина никак не ни приличат“, казва Имайн Мезер, официалният координатор за разпространение и лицензиране на формати на iMagic, продуцентска телевизионна компания със седалище в Бейрут. iMagic прави [известни музикални шоута като] Arabs Got Talent и близкоизточната версия на X Factor, а освен това експериментира с нови формати като световното първенство по Bellydance [кючек] и една ислямистки-одобрена версия на Extreme Makeover [американско тв-шоу, участниците в което се подлагат на обстойни пластично-хирургически операции], в което участниците променят божия си дизайн [външността си] не от суета, а получават реконструктивна хирургия поради животозастрашаващи проблеми.

Мезер поклаща глава при спомена за [латиноамериканските] теленовели. „Имаш дъщеря и не знаеш кой е баща ѝ, не знаеш коя е майката. Историите бяха свободни от морал. В края на краищата, не знам дали ще се съгласите, ние обичаме нещата да са малко по-консервативни. Турците са невероятни в това. Те са истинският микс: европейската свобода, за която копнеят всички – но в същото време проблемите са консервативни, тоест същите, с които се сблъскваме и ние. Хората имат същите имена като нас, същите истории като нас – и нашите хора обичат това.“

Но през последните 18 месеца международният обсег на турската телевизия е бил значително ограничен. В 1 часа сутринта на 2 март 2018, по Саудитско-арабско време, МЦБ сваля от ефира всичките си турски сериали. Изтеглени са били шест дизи, което е струвало на МЦБ 25 милиона долара. „Има решение за премахване на цялата турска драма от няколко телевизионни мрежи в региона“, заявява говорителят на канала. „Не мога да потвърдя кой е взел решението.“

От 2015 насам, престолонаследникът на Саудитска Арабия Мохамед бин Салман е водел преговори за закупуване на МЦБ, но решил, че исканата цена от 3 милиарда долара е твърде висока. През ноември 2017 МБС [Мохамед бин Салман], както той е известен, е арестувал по-голямата част от членовете на борда и акционерите на МЦБ като част от нещо, което е било представено като антикорупционна проверка. След 83-дневен престой в луксозен затвор основателят на МЦБ Валид бин Ибрахим ал Ибрахим, саудитски бизнесмен, чиято сестра е била омъжена за бивш саудитски крал, е бил освободен. Сега компанията му има нов таен мажоритарен собственик, чийто първи бизнес-акт е бил да се анулират всички дизи-програми на МЦБ.

Преди това регионът на Близкия изток и Северна Африка е бил онзи с най-голямо международно потребление на дизи. Великолепният век е бил рекламиран заедно с Game of Thrones и Oprah [Уинфри] в Дубай, докато Едже Йоренч – сценаристката на Фатмагюл – била помолена от Саудитска Арабия да напише телевизионни сериали за местните ѝ канали, а според някои слухове [арабски] принцове и политици разпитвали за бъдещите развития на някои от сюжетните линии по време на държавни посещения в Турция. Възможно е този вид турска мека сила да е подразнила МБС. И е сигурно, че той е бил вбесен от дръзкото турско пренебрегване на блокадата срещу Катар през 2017 г. И така, през март 2018, МБС обвини президента на Турция Реджеп Тайип Ердоган, че се опитвал да изгради нов „османски халифат“, включи Турция в нещо, което той странно нарече „триъгълник на злото“ и набързо премахна всички дизи от близкоизточната телевизия.

Невъзможно е да се раздели политиката, вътрешна и геополитическа, от възходящия импулс на дизи-те. Самият Ердоган беше известен с ненавистта си към Великолепния век, който намираше твърде рискован и недостатъчно свързан с реалната османска история. Правителството му оттегли разрешението на продуцентите да снимат в исторически обекти като двореца Топкапи, а Turkish Airlines изтегли сериала от развлекателни си програми, за да избегне гнева на правителството. Един депутат от Партията на справедливостта и развитието (ПСР) на Ердоган дори стигна дотам, че внесе парламентарна петиция за законова забрана на шоуто.

Въпреки че Великолепният век никога не е бил използван от държавата за изнасяне на турска мека сила към света, при някои други дизи е точно така. Две по-скорошни продукции за TRT, турската държавна телевизия, са направени с пълното одобрение на правителството, едва ли не и под негово директно ръководство. Първата от тях, Diriliş: Ertuğrul, или Възкресение: Ертугрул, започва в началото на османската слава, с Ертугрул Гази, бащата на султан Осман, основателят на империята. Етикетът на този сериал е „Пробуждане на нацията“, и в продължение на пет сезона зрителите гледат как Ертугрул се бие срещу кръстоносците, монголите, християнските византийци и др. Той има честта да бъде най-популярното предаване, излъчвано по държавната телевизия. „Докато лъвовете не започнат да пишат собствените си истории“, казва Ердоган за Ертугрул, „техните ловци винаги ще бъдат героите.“

Друго едно шоу, Payitaht Abdülhamid или Последният император, се съсредоточава върху османската мания: историята в него се основава на последния мощен османски султан, Абдул Хамид II. Излъчено е било за пръв път през 2017, и е привлякло голям брой зрители – всеки петък, един на всеки десет турски телевизионни зрители гледа как султанът отбива бунтовете на младотурците (които в крайна сметка ще го свалят) и заговорничи срещу европейските сили. Както привържениците, така и противниците на сериала посочват, че изобразяването на султана е моделирано невероятно близо до [публичния образ на] Ердоган. Последователите на турския президент виждат в него симбиоза между двамата горди лидери, които не се страхуват да се противопоставят на Запада и мечтаят да направят от Турция централна сила за общо мюсюлманското единство. Критиците посочват параноичната обсебеност на двамата мъже от разузнавателните служби, както и потискащото им захващане на властта.

Към 2023 г. турското правителство се надява да е спечелило около 1 млрд. долара от износ на дизи. В стъкления си офис в Истанбул, Изет Пинто, основателят на Глобалната агенция (основният дистрибутор на дизи), ми казва, че 500 милиона долара са по-реалистична цел, имайки предвид загубата на пазара в Близкия Изток. Но той предвижда, че правата за римейкове, експанзията в Латинска Америка и отварянето на Западна Европа – по-специално на Италия и Испания – ще помогнат за компенсирането на тези загуби.

В офисите на Tims, Селин Арат прогнозира, че турските сериали са достигнали стабилно ниво на популярност. Търсенето може да не нарасне много повече, но има глобален глад за това, което турската телевизия може да предложи. Арат признава, че саудитската позиция срещу дизи-те е неуспех, но подчертава: „Това няма да бъде краят на турската дизи-инвазия.“

Фатима Бхуто е пакистанска писателка, журналистка и общественичка, племенничка на бившата пакистанска президентка Беназир Бхуто и внучка на генерал Зулфикар Али Бхуто.

В очакване на Годо в Сараево

Автор(и): Сюзън Зонтаг

1

Нищо не може да се направи. / Ništa ne može da se uradi.

Първа реплика от В очакване на Годо

Отидох в Сараево в средата на юли 1993, за да поставя представление на В очакване на Годо – не толкова, защото винаги съм искала да режисирам пиесата на Бекет (въпреки че го исках), а защото това ми даде практическа причина да се върна в Сараево и да остана за месец или повече. Бях прекарала там две седмици през април и бях започнала да изпитвам интензивни чувства към нащърбения град и нещата, на които той беше станал символ; някои от гражданите му бяха станали мои приятели. Но не можех отново да бъда само свидетелка: тоест да срещам и да посещавам хора, да треперя от страх, да се чувствам смела, да се чувствам депресирана, да провеждам сърцераздирателни разговори, да ставам все по-възмутена, да отслабвам. Ако се върнех обратно, то щеше да е, за да запретна ръкави и направя нещо. Днешният писател не може повече да смята, че наложителната задача е да се предадат на външния свят новините. Новините са навън. Много отлични чуждестранни журналисти (повечето от които, както и аз, подкрепят идеята за външна намеса), съобщават отдавна за лъжите и кланиците от началото на обсадата, но решението на западноевропейските сили и САЩ да не се намесват си остава все така твърдо, като по този начин отдава победата на сръбския фашизъм. Не се намирах под илюзията, че отиването в Сараево за да режисирам пиеса би ме направило също толкова полезна, колкото и ако бях лекарка или инженерка на водни системи. Приносът ми щеше да си остане малък. Но това беше единственото от трите неща, които умея да върша – да пиша, да снимам филми и да режисирам театър – което би довело до нещо, което би съществувало единствено в Сараево, което би било създадено и консумирано там. През април бях се срещнала с млад театрален режисьор, роден в Сараево, Харис Пашович, който беше напуснал града след завършването на образованието си и беше си създал значителна репутация, работейки основно в Сърбия. Когато сърбите започнаха войната през април 1992, Пашович беше заминал за чужбина, но през есента, докато работел в Антверпен върху спектакъл, наречен Сараево, той решил, че не може повече да си стои в сигурно изгнание, и в края на годината успял да пропълзи отвъд патрулите на ООН и под сръбски обстрел в замръзналия обсаден град. Пашович ме покани да видя неговия [спектакъл] Град: един колаж от музика и декламации, частично извлечени от текстове на Константинос Кавафис, Збигнев Херберт и Силвия Плат, с участието на десетина актьори; беше го направил за осем дни. Сега той подготвяше далеч по-амбициозна постановка: Алцеста на Еврипид, след която един от неговите ученици (Пашович преподава във все още функциониращата Драматургична академия) щял да режисира Аякс на Софокъл. Един ден Пашович ме попита дали бих имала интерес да се върна след няколко месеца, за да режисирам пиеса. Повече от интерес, отговорих му аз. И още преди да бях успяла да добавя: „Но нека да помисля още малко за това, което може би искам да правя“, той продължи: „А коя пиеса?“ И потребността от малко перчене ми подсказа мигновено онова, което може би не бих успяла да видя, ако бих размишлявала по-дълго: има поне една пиеса, чиято режисура би ми изглеждала очевидна. Пиесата на Бекет, написана преди четиридесет години, изглежда е написана точно и само за Сараево.

Тъй като, откак се завърнах от Сараево, ме питат често дали съм работила с професионални актьори, постепенно започнах да разбирам, че много хора смятат за изненадващо, че в обсадения град изобщо продължава да се играе театър. В действителност, от петте театри, които е имало в Сараево преди войната, два са все още в употреба, ако и спорадично: Камерен театър 55 (Kamerni Teater 55), където през април бях гледала една доста безцветна постановка на Коса, както и Град на Пашович, и Младежкият театър (Pozorište Mladih), където реших да поставя Годо. И двата са малки театри. Големият, затворен още от началото на войната, е Народният театър, където в Сараево се представят опера и балет, както и пиеси. Пред красивата сграда в цвят охра (само леко повредена от обстрела) все още има плакат от началото на април 1992, в който се обявява нова продукция на Риголето, която така и не е била представена. Повечето от певците, музикантите и балетистите са напуснали града скоро след нападението на сърбите, тъй като им е било по-лесно да намерят работа в чужбина, докато много от актьорите са останали и желаят работа повече от всичко.

Друг въпрос, който често ми се задава, е: кой отива да гледа продукция на В очакване на Годо? А кой друг, всъщност, ако не същите хора, които биха отишли да видят В очакване на Годо, ако не би имало обсада? Образите на днес разрушения град правят трудно да се разбере, че някога Сараево е бил изключително оживена и привлекателна провинциална столица с културен живот, сравним с онзи на други средноголеми стари европейски градове; това, разбира се, включва и театрална публика. Както и на други места в Централна Европа, театърът в Сараево е до голяма степен репертоарен: [тук се играят най-вече] шедьоврите от миналото и най-уважаваните пиеси от ХХ век. И точно както в Сараево все още живеят талантливи актьори, продължават да живеят и членове на тази култивирана публика. Разликата е в това, че както актьорите, така и зрителите могат да бъдат убити или осакатени от снайперистки куршум или снаряд по пътя към и от театъра; но пък точно същото може да се случи и на останалите хора в Сараево, в техните дневни, докато спят в спалните си, докато носят нещо от кухнята, докато излизат от жилищата си.

Но не е ли тази пиеса доста песимистична?, питаха ме. В смисъл, не е ли тя прекалено потискаща за публиката в Сараево; в смисъл, не е ли претенциозно или безчувствено да се поставя Годо там? – сякаш представянето на отчаяние става нещо излишно, когато хората наистина са в отчаяние; сякаш това, което хората в подобна ситуация биха искали да гледат, е, да речем, Странната двойка[1]. Снизходителният, еснафски въпрос ми дава да разбера, че онези, които го задават, не разбират ни най-малко какво е да бъдеш в Сараево сега; също толкова малко, колкото ги е грижа за литературата и театъра. Не е вярно, че онова, което си желаят всички, е забавление, което им предлага бягство от собствената реалност. В Сараево, както и навсякъде другаде, има повече от само няколко души, които се чувстват подкрепени и утешени от това, че чувството им за реалност е било утвърдено и преобразено от изкуството. Това не означава, че забавленията са нещо, което не липсва на хората в Сараево. Драматуржката на Народния театър, която започна да следи репетициите в Годо след първата седмица и която беше учила в Колумбийския университет, ме помоли да донеса няколко екземпляра от Vogue и Vanity Fair когато се върна по-късно същия месец: тя копнееше да си припомни за всички онези неща, които сега бяха напуснали живота ѝ. Естествено, със сигурност има повече сараевци, които биха предпочели да видят някой филм с Харисън Форд или да отидат на концерт на Guns N Roses, отколкото да гледат В очакване на Годо. Това е било вярно и преди войната. Но днес то е, като минимум, по-малко вярно. И ако човек би размислил за миг кои са били пиесите, представяни в Сараево преди началото на обсадата – за разлика от филмовата програма, която се е състояла почти изцяло от големите успехи на Холивуд (както ми разказаха, малката кинотека се намирала пред затваряне точно преди войната, поради липса на публика) – то за тукашната публика нямаше нищо странно или мрачно в избора на В очакване на Годо. Другите постановки, които се репетираха или представяха в онзи момент, бяха Алцеста (в която става дума за неизбежността на смъртта и смисъла на саможертвата), Аякс (за лудостта и самоубийството) и В агония, пиеса на хърватина Мирослав Клежа, който, заедно с босненеца Иво Андрич, е един от двамата международно известни югославски писатели от първата половина на века. (Заглавието на пиесата говори само за себе си). В сравнение с тях, В очакване на Годо може да е било „най-лекото“ от всички забавления.

А всъщност реалният въпрос е не защо в Сараево, след седемнадесет месеца обсада, все още има някаква културна дейност, а защо няма повече. Близо до закования с дъски вход на киносалона до Камерния театър се вижда избледнял от слънцето плакат за Мълчанието на агнетата с пресичаща го диагонална лента, на която е написано DANAS (днес), с дата 6 април 1992 – денят, в който ходенето на кино е свършило. Откак е започнала войната, всички киносалони в Сараево са останали затворени, макар че не всички са сериозно повредени от обстрела. Просто една сграда, в която хората се събират толкова предсказуемо, би била твърде изкушаваща цел за сръбските оръдия; освен това няма и електричество за филмовите проектори. Няма и концерти, с изключение на онези, изнасяни от един самотен струнен квартет, който репетира всяка сутрин и от време на време прави изпълненията си в малко помещение, което функционира и като художествена галерия, с места за четиридесет души. (Намира се в същата сграда на улица „Маршал Тито“, в която се помещава и Камерният театър.) Има само едно функциониращо пространство за рисуване и фотография, галерията „Обала“, чиито изложби понякога стоят само по един ден, и никога повече от седмица. Никой от хората, с които разговарях в Сараево, не оспорва оскъдността на културния живот в този град, където в края на краищата все още живеят между 300 000 и 400 000 жители. По-голямата част от интелектуалците и творците в града, включително и по-голямата част от преподавателите на университета в Сараево, са напуснали още в началото на войната, преди градът да бъде напълно обкръжен. Повечето сараевци не са твърде склонни да напускат апартаментите си, освен когато това е абсолютно необходимо, примерно за да вземат водата и дажбите, разпределяни от Върховния комисар на ООН за бежанците (ВКБООН); въпреки че никой и никъде не е в безопасност, те имат повече основания да се страхуват, когато са на улицата. А освен страха, налице е и депресията – повечето сараевци са силно депресирани – което води до летаргия, изтощение, апатия. Друг важен момент е, че културната столица на бивша Югославия е бил Белград, и аз оставам с впечатлението, че в Сараево визуалните изкуства са били малко подражателски; че балетът, операта и музикалният живот са се отличавали най-вече с рутина. Отличавали са се само филмовото изкуство и театърът, така че не е изненадващо, че те продължават да се развиват и сега, под обсадата. Една филмова продуцентска компания на име SAGA прави както документални, така и игрални филми, а има и цели два функциониращи театъра.

Всъщност, реалната театрална публика очаква да види пиеса като В очакване на Годо. Онова, което моето представление на Годо означава за тях, освен факта, че някаква ексцентрична американска писателка и режисьорка на непълно работно време, е решила да работи доброволно в тукашния театър, в израз на солидарност с града (факт, раздуван от местната преса и радио като доказателство, че останалият свят „наистина се интересува“, когато самата аз знаех много добре, за собствено възмущение и срам, че не представлявам никой друг освен самата себе си)… [И така, всички тези неща означават за тях], че това е страхотна европейска пиеса и че те са членове на европейската култура. При цялата им привързаност към американската популярна култура, присъстваща тук също толкова интензивно, както и навсякъде другаде, именно високата култура на Европа представлява за тях техния идеал, техния паспорт към европейска идентичност. По време на по-ранното ми посещение през април хората ми казваха отново и отново: Ние сме част от Европа. Ние сме хората от бивша Югославия, които отстояват европейските ценности – секуларизъм, религиозна толерантност и мултиетничност. Как е възможно останала Европа да допуска да ни се случи това? И когато отговарях, че Европа винаги е била също толкова място на варварство, колкото и на цивилизация, те не искаха да слушат. Сега вече никой не би оспорил подобно твърдение.

Културата, сериозната култура, е израз на човешкото достойнство – а именно това е, което хората в Сараево чувстват, че са загубили, дори и когато знаят, че си остават смели, стоически или гневни. Защото освен това те знаят, че са на края на силите си: очаквайки, надявайки се, не желаейки да се надяват, знаейки, че няма да бъдат спасени. Те са унижени от разочарованието си, от страха и от страданията на ежедневието – например, когато им се налага да прекарват голяма част времето си в грижи от рода на: промиване на тоалетната поне веднъж дневно, така че баните им да не се превръщат в помийни ями. Това е нещото, за което използват по-голямата част от водата, за която се редят на опашки в публичните пространства, с голям риск за живота. Чувството за унижение може да бъде дори по-силно от страха им. Поставянето на една пиеса означава толкова много за местните театрални професионалисти именно защото им позволява да се чувстват нормални, тоест да правят онова, което са правили преди войната; да бъдат не само носачи на вода или пасивни получатели на хуманитарна помощ. Всъщност щастливците в Сараево са онези, които могат да продължат с професионалната си работа. Това не е въпрос на пари, тъй като в Сараево има само една икономика – онази на черния пазар, чиято валута е германската марка, и много хора живеят от спестяванията си, които винаги са били в германски марки, или от парични преводи от чужбина. (За да добиете някаква представа за икономиката на града, имайте предвид, че един квалифициран професионалист – да речем, хирург в главната болница или телевизионен журналист – печели по три германски марки на месец, докато цигарите, местна версия на Марлборо, струват по десет марки пакета.) Актьорите и аз, разбира се, не получаваха заплата. Други местни театрали седяха на репетициите не само защото искаха да гледат работата ни, а защото се радваха да имат отново театър, на който могат да ходят всеки ден. Да се постави една пиеса – тази или която и да е – е нещо съвсем не лекомислено; то просто е добре дошъл израз на нормалността. „Не е ли поставянето на една пиеса същото като да се свири на лира, докато Рим гори?“, попита някаква журналистка един от актьорите. „Просто задавам провокативен въпрос“, обясни ми тя, когато я укорих, притеснена от мисълта, че актьорът може да се почувствал обиден. Той не беше. Той нямаше идея за какво говори тя.

2

Започнах прослушванията на актьорите само ден след като пристигнах, с една от ролите вече подредена в главата ми. При една от срещите ми с театрали през април, не можех да не забележа строга възрастна жена, носеща черна шапка с широка периферия, която седеше мълчаливо и властно в ъгъла на стаята. Няколко дни по-късно, когато я видях в Град на Пашович, узнах, че тя е била старши актьор от сараевския театър преди обсадата, и когато реших да режисирам Годо, веднага си я представих като Поцо. Пашович реши, че ще поставям само жени (разказа ми, че един изцяло женски Годо вече е бил правен в Белград преди няколко години). Но не това беше намерението ми. Исках кастингът да е сляп за неща като пол, бидейки уверена, че това е една от малкото пиеси, където нещо такова има смисъл, тъй като героите са представителни, дори алегорични фигури. Ако думата „всеки“ (подобно на местоимението „той“) действително стои за всички ни – както винаги се казва на жените – то тогава този Всеки не трябва да бъде игран непременно от мъж. Но не правех и изявлението, че жената също може да бъде тиранин (както Пашович реши, след като разбра, че съм избрала Инес Фанчович за ролята [на Поцо], а по-скоро, че жената може да играе ролята на тиранин. За разлика от нея, Адмир („Атко“) Гламочак, актьорът, когото избрах за ролята на Лъки – изпит, дребен мъж на трийсет, на когото се възхищавах в ролята му на Смъртта в Алцеста – пасваше идеално към традиционното схващане за роба на Поцо. Оставаха още три роли: Владимир и Естрагон, двойката пропаднали скитници, както и пратеникът на Годо, едно малко момче. Тревожеше ме мисълта, че на разположение имам повече добри актьори, отколкото роли, тъй като знаех колко много означаваше за прослушаните актьори да бъдат избрани за пиесата. Трима от тях изглеждаха особено талантливи: Велибор Топик, който играеше Смъртта в Алцеста, Изудин („Изо“) Байрович, който беше Херкулес в Алцеста, както и Нада Джуревска, която играеше водещата роля в пиесата на Кърлежа. Но тогава ми хрумна, че бих могла да имам три двойки от Владимир и Естрагон, и да ги поставя на сцената наведнъж. Велибор и Изо изглеждаха като най-мощната и грациозна двойка; не виждах причина да не използвам онова, което е имал предвид Бекет, двама мъже, в центъра; но от лявата страна на сцената те щяха да бъдат придружавани от две жени, а отдясно от жена и мъж – три варианта по темата на двойката. Тъй като нямаше деца-актьори, а се боях да използвам непрофесионалист, то реших да превърна пратеника във възрастен: изглеждащият като момче Мирза Халилович, талантлив актьор, който по съвпадение говореше най-добрия английски от всички в актьорския състав. От останалите осем актьори трима не говореха английски. Щеше да е от голяма помощ да имам Мирза като преводач, за да мога да общувам с всички по едно и също време.

На втория ден от репетициите бях започнала да разделям и разпределям текста, като музикална партитура, между трите двойки Владимировци и Естрагоновци. Преди това вече бях работила на чужд език, когато режисирах Както си ме желаеш на Пирандело в Театро Стабиле в Торино. Но пък тогава знаех малко италиански, докато моят сърбохърватски (или „майчиният език“, както го наричат сега хората в Сараево; думите „сърбохърватски“ се произнасят трудно в наши дни) се ограничаваше до „моля,“ „здравейте, „благодаря“ и „не сега“. Бях донесла със себе си англо-сърбохърватски разговорник, издания на пиесата на английски и френски, както и увеличено фотокопие на текста, в което преписах с молив „босненския“ превод, ред по ред, веднага щом го получих. Преписах английския и френски варианти, също ред по ред, в босненския сценарий. След около десетина дни бях успяла да науча наизуст думите от пиесата на Бекет на езика, на който я говореха моите актьори.

Дали съм имала мултиетнически актьорски състав?, питаха ме много хора. И ако да, то имало ли е конфликти или напрежения сред актьорите, или те, както ми каза някой в Ню Йорк, „се разбирали помежду си“? Разбира се, че имах – населението на Сараево е толкова разнородно, а смесените бракове са толкова често срещани, че е трудно да се събере каквато и да е група, в която да не са представени и трите етнически идентичности. В крайна сметка научих, че Велибор Топик (Естрагон I) има майка мюсюлманка и баща хърватин, макар че е със сръбско първо име, докато Инес Фанчович (Поцо) изглежда беше хърватка, тъй като Инес е хърватско име, а тя е родена и израснала в крайбрежния град Сплит, и е дошла в Сараево преди тридесет години. И двамата родители на Миляна Зироевич (Естрагон II) са сърби, докато Ирена Муламухич (Естрагон III) трябва да е имала поне мюсюлмански баща. Никога не научих какъв е етническия произход на всички актьори. Те от своя страна ги знаеха и ги приемаха за даденост, защото са колеги – играли са в много пиеси заедно – и приятели. Да, естествено, те се разбираха помежду си.

Онова, което тези въпроси показват е, че питащият вече е възприел пропагандата на агресорите: [а именно], че тази война е предизвикана от вековни омрази; че това е гражданска война или война за отцепване, при което Милошевич се опитва да спаси съюза; че със смазването на босненците, които сръбската пропаганда често нарича турци, сърбите спасяват Европа от мюсюлманския фундаментализъм. Сигурно не би трябвало да се учудвам, че ме питаха дали в Сараево съм виждала много жени с фереджета или бурки; човек не бива да подценява степента, до която преобладаващите стереотипи за мюсюлманите са формирали „западните“ реакции срещу сръбската агресия в Босна. Позоваването на тези стереотипи може също да обясни донякъде – това е друг въпрос, който често ми се задава – защо други чуждестранни артисти и писатели, които смятат себе си за политически ангажирани, не са се съгласили да направят нещо за Сараево. Опасността не може да бъде единствената причина, макар че повечето хора изтъкват именно това, когато изреждат причините да не помислят за идване тук; със сигурност е било също толкова опасно да се отиде в Барселона през 1937, колкото и да се отиде в Сараево през 1993. Самата аз подозирам, че крайната причина е невъзможността за себе-идентификация – налагана от клишето „мюсюлманин“.

Дори и доста добре информирани хора в Съединените щати и Европа изглеждат искрено изненадани, когато спомена, че до обсадата за саревските жители от средна класа е било много по-вероятно да отидат на опера във Виена, отколкото в джамията малко по-долу по улицата. Изтъквам това не за да внушавам, че животът на нерелигиозните градски европейци е по същество по-ценен от живота на благочестивите мюсюлмани от Техеран, Багдад или Дамаск – всеки човешки живот има абсолютна стойност – а защото бих искала да се разбере по-добре, че Сараево е бил нарочен за унищожение именно защото представлява светския, анти-племенен идеал, който в момента е подложен на унищожение [в бивша Югославия]. Всъщност делът на религиозните хора в Сараево е приблизително същият, какъвто е онзи сред коренните жители на Лондон, Париж, Берлин или Венеция. В предвоенния град не е имало нищо странно в това някой светски мюсюлманин да се ожени за сръбкиня или хърватка – нищо по-странно от това някой нюйоркчанин да се ожени за жена от Масачузетс или Калифорния. В годината преди нападението на сърбите, шестдесет процента от браковете в Сараево са се състояли между хора с различен религиозен произход – най-сигурният показател за секуларизма. Здравко Гребо, Харис Пашович, Мирсад Пуриватра, Изета Градевич, Амела Симич, Хасан Глухич, Адемир Кенович, Зехра Крехо, Ферида Дуракович и други мои приятели от мюсюлмански произход са също толкова мюсюлмани, колкото аз съм еврейка, което ще рече, едва ли изобщо. Всъщност би било правилно да кажа, че аз съм повече еврейка, отколкото те са мюсюлмани. Моето семейство е било изцяло светско в продължение на три поколения, но, доколкото ми е известно, аз съм потомка на непрекъсната поредица от хора, които са упражнявали една и съща религия в продължение на поне две хилядолетия, и имам тен и характерни черти, които ме идентифицират като потомка на клон от европейското (вероятно първоначално сефардско) еврейство. За разлика от мен сараевците от мюсюлмански произход идват от семейства, които са били мюсюлмански в продължение на най-много пет века (когато Босна е станала провинция на Османската империя), и са физиологично идентични с южнославянските си съседи, съпрузи и сънародници, тъй като всъщност са потомци на християнски южни славяни. А онова, което е останало от мюсюлманската вяра през този век, е вече разреден вариант на умерената, сунитска вяра, донесена от турците, без нищо от онова, което днес се нарича фундаментализъм. Когато питах приятели, кои членове на семействата им са религиозни, те неизменно ми отговаряха: баба и дядо. Ако бяха под трийсет и пет, обикновено казваха: прабаба и прадядо ми. От деветте актьори, участващи в Годо, единствената с религиозна нагласа беше Нада, която е ученичка на индийски гуру; като прощален подарък тя ми подари екземпляр Ученията на Шива, в издание на Penguin.

3

Поцо: Не може да се отрече, че все още е ден.

(Всички поглеждат към небето.)

Добре.

(Спират да гледат към небето.)

Разбира се, имаше и затруднения. Не етнически. Истински. Първото от тях: репетирахме на тъмно. Голата авансцена беше осветена обикновено само от три или четири свещи, допълнени от четирите електрически фенерчета, които бях донесла със себе си. Когато поисках допълнителни свещи, ми казаха, че няма. По-късно ми казаха, че ги пестят за реалните представления. Всъщност никога не узнах кой предоставяше свещите; те просто бяха на мястото си, когато всяка сутрин пристигах в театъра, минавайки през алеи и дворове, за да стигна до сценичния вход – единственият използваем, в задната част на свободно стоящата модерна сграда. Фасадата, фоайето, гардеробът и барът на театъра бяха разрушени при обстрела повече от година по-рано и отломките все още не бяха разчистени. Актьорите в Сараево, беше ми обяснил преди това Пашович с другарско съжаление, очаквали да работят само по четири часа на ден. „Тук имаме много лоши навици, останали от старите социалистически времена.“ Но собственият ми опит се оказа по-различен. След леко неравно начало – през първата седмица всички изглеждаха заети с други представления, репетиции или задължения вкъщи – не бих могла да си представя по-ревностни, по-нетърпеливи за работа актьори. Основното препятствие, освен обсадното осветление, беше умората на недохранените актьори, много от които преди да пристигнат за репетиция в десет, вече бяха висели в продължение на няколко часа на опашки за вода, а след това влачили тежки пластмасови туби по осем или десет стълбищни площадки. Някои от тях трябваше да вървят по два часа, за да стигнат до театъра и, разбира се, трябваше да следват същия опасен маршрут в края на деня. Единствената актриса, която изглеждаше с нормална издръжливост, беше най-възрастната членка на актьорския състав, Инес Фанчович, която е на шестдесет и осем. Все още доста едра, тя беше загубила повече от двадесет килограма от началото на обсадата, което може би обясняваше забележителната ѝ енергия. Останалите актьори бяха с видимо поднормено тегло и се уморяваха лесно. Бекетовият Лъки например трябва да стои неподвижно през по-голямата част от дългата си сцена, без да пуска тежката чанта, която носи. Атко, който сега тежеше не повече от петдесет килограма, ме помоли да го извиня, ако от време на време слагал празния си куфар на пода. Всеки път, когато спирах репетицията за няколко минути, за да променя някое движение или прочит, всички актьори, с изключение на Инес, веднага лягаха на сцената. Друг симптом на умора: запомняха репликите си по-бавно от всички други актьори, с които съм работила. Десет дни преди откриването все още трябваше да поглеждат към текстовете си и не бяха ги научили перфектно чак до деня преди генералната репетиция. Това може би щеше да е по-малък проблем, ако на сцената не беше прекалено тъмно, за да четат сценариите, които държаха в ръцете си. Всеки актьор, който пресичаше сцената, докато казва реплика, а след това беше забравил следващата, трябваше да направи отклонение до най-близката свещ, за да може да я прочете. (Самите текстове бяха напечатани на отделни неподвързани страници, тъй като книговезки материали и кламери са неща, практически недостъпни в Сараево. Пиесата беше напечатана в офиса на Пашович на малка ръчна пишеща машина, чиято лента се е използвала от началото на обсадата. Аз получих оригинала, а актьорите работеха с индигови копия, повечето от които биха се прочели трудно при каквато и да е светлина.) Не само че не можеха да прочетат сценариите си; освен ако стояха лице в лице, те едва се виждаха един друг. А при липса на нормално периферно зрение, което човек има при дневна или електрическа светлина, те не можеха да направят дори и нещо толкова просто, като например да сложат или свалят бомбетата си едновременно. И, за мое отчаяние, през по-голямата част от времето те ми се явяваха най-вече като силуети. Например, в началото на акт I, когато Владимир „внезапно се усмихва от ухо до ухо, продължава да се усмихва, после престава внезапно“ – а в моята версия, това бяха трима Владимировци – аз не успявах да видя нито една от онези фалшиви усмивки, от мястото си някъде три метра пред тях, с фенерче, положено върху записките ми. Но с времето нощното ми зрение постепенно се подобри.

РАЗБИРА СЕ, не само умората караше актьорите да научават по-бавно репликите и движенията си, а и често да бъдат невнимателни и разсеяни. Освен това пречеха и постоянните грижи и страхове. Всеки път, когато чуехме звука от избухване на снаряд, изпитвахме облекчение, че театърът не е бил улучен, но актьорите сигурно се питаха къде ли е попаднал. Само най-младият от състава ми – Велибор, както и най-възрастната – Инес, живееха сами. Другите оставяха у дома съпруги и съпрузи, родители и деца, а няколко от тях живееха съвсем близо до фронтовата линия, недалеч от Гърбавица – една част от града, превзета от сърбите миналата година, или в Алипашино Пòлье, близо до държаното от сърбите летище. На 30 юли в два часа следобед Нада, която често закъсняваше през първите две седмици, пристигна с новината, че в единадесет часа тази сутрин Злайко Спараволо, известен по-възрастен актьор, който се е специализирал в роли на Шекспир, е бил убит заедно с двама съседи, когато снаряд се взривил близо до входната му врата. Актьорите напуснаха сцената и мълчаливо отидоха в съседна стая. Последвах ги и първият, който проговори, ми каза, че тази новина е особено разстройваща за всички, защото дотогава още не е бил убит нито един актьор. (Бях чувала по-рано за двама актьори, които бяха изгубили по един крак при обстрела; освен това познавах Нермин Тулич, актьорът, който беше изгубил и двата си крака чак до тазобедрената става още през първите месеци на обсадата и сега работеше като административен директор на Младежкия театър.) Когато попитах актьорите дали са в настроение да продължим репетицията, всички, освен един, Изо, отговориха с „да“. Но след още един час работа, някои от тях осъзнаха, че не могат да продължат. Това беше единственият ден, когато репетициите спряха рано.

Декорите, които си бях измислила – точно толкова минимални, мислех си, както самият Бекет би могъл да ги пожелае – бяха на две нива. Поцо и Лъки влизаха, извършваха сценичните си действия и излизаха по една нестабилна платформа с дълбочина около четири и височина два метра, която преминаваше по цялата дължина на задната сцена, с дървото вляво; предната част на платформата беше покрита с полупрозрачно пластмасово фолио, което частите на ООН бяха използвали през миналата зима, за да покриват разбитите прозорци на Сараево. Трите двойки стояха предимно в предната част на сцената, макар че понякога един или няколко от Владимировците и Естрагоните отиваха на задната сцена. Необходими бяха няколко седмици репетиции, за да постигнем представянето на три различни личности. Централните Владимир и Естрагон (Изо и Велибор) бяха класическата двойка. След няколко фалстарта, двете жени (Нада и Миляна) се превърнаха в друг вид двойка, при която обичта и зависимостта се смесваха с преумора и негодувание: майка в ранните ѝ четиридесет години, и пораснала дъщеря. А Сейо и Ирена, които бяха най-възрастната двойка, играеха двама кавгаджийски настроени, коварни съпруг и съпруга, по примера на някои бездомни хора, които бях виждала в центъра на Манхатън. Но когато на сцената бяха Лъки и Поцо, Владимировците и Естрагоните можеха да застанат заедно, превръщайки се в нещо като гръцки хор, както и публика за шоуто, представяно от ужасяващите майстор и роб. Утрояването на ролите на Владимир и Естрагон, което водеше със себе си нова сценична обстановка и по-сложни мълчания, доведе до това, че пиесата стана много по-дълга от обикновено. Скоро разбрах, че акт I ще продължава поне деветдесет минути. Акт II щеше да бъде по-кратък, тъй като идеята ми беше да използвам в него само Изо и Велибор като Владимир и Естрагон. Но дори и със съкратен и ускорен втори акт, пиесата щеше да продължи два часа и половина. Не можех да си представя да помоля хората да гледат пиесата откъм залата на Младежкия театър, чиито девет малки полилея биха могли да се срутят върху главите им, ако сградата би получила директно попадение от снаряд или дори ако бъде улучена съседна сграда. Освен това нямаше как триста души в залата да видят какво се случва на една толкова дълбока сцена, осветена само от няколко свещи. Но стотина души можеха да седнат близо до актьорите, в предната част на сцената, на шест реда импровизирани седалки от дървени дъски. Щеше да им бъде горещо, тъй като беше разгарът на лятото и те щяха да се притискат едни о други; знаех, че пред всяко представление на опашка щяха да чакат много повече хора, отколкото можеха да бъдат настанени (билетите бяха безплатни). Как бих могла да помоля една публика, лишена от театрален салон, тоалетни или вода, да седи така неудобно, без да се движи, в продължение на два часа и половина? И така стигнах до заключението, че не мога поставя целия В очакване на Годо. Но от друга страна, решенията, които вече бях взела за поставянето на пиесата, и които бяха направили акт I толкова дълъг, правеха възможно постановката да представи целия В очакване на Годо, като се използват репликите само от акт I. Защото това е може би единствената творба в драматичната литература, в която акт I сам по себе си е вече цялостна пиеса. Мястото и времето на акт I са: „Селски път. Дърво. Вечер.“ (За акт II те гласят: „На следващия ден. Същото време. Същото място.“) Въпреки че времето е „Вечер“, и двата акта представят един пълен ден, който започва с поредната среща на Владимир и Естрагон (макар и да са двойка във всеки друг смисъл освен сексуалния, двамата се разделят всяка вечер). Всяка от срещите започва с това как Владимир (доминиращият, мислителят и събирачът на информация, който е по-добър в избягването на отчаянието), разпитва къде е прекарал нощта Естрагон. Те говорят за очакването на Годо (който и да е той), напрягайки се да прекарват времето. Поцо и Лъки пристигат, остават за малко и изпълняват своите „рутинни практики“, за които Владимир и Естрагон са публиката, след което си заминават. След това идва време на разпускане и облекчение: те отново чакат. Тогава пристига пратеникът, който им казва, че за пореден път са чакали напразно. Разбира се, има разлика между акт I и повторението му (което е акт II). Не става дума единствено за отминаването на още един ден. Нещата са далеч по-лоши. Лъки вече не може да говори, сега Поцо е жалък и сляп, а Владимир се е отдал на пълно отчаяние. Може би живеех с чувството, че отчаянието от акт I е напълно достатъчно за публиката в Сараево и исках да ги пощадя от един втори път, в който Годо няма да пристигне. Или може би несъзнателно исках да им предложа идеята, че акт II все пак може и да се окаже по-различен. Защото, точно по същия начин, по който В очакване на Годо представляваше толкова точна илюстрация на чувствата на сараевци днес – лишени от надежда, гладни, отхвърлени, в очакване на помощ от една своеволна, чужда нация, която ще дойде и е ги вземе под крилото си – изглеждаше и също толкова подходящо да се постави само В очакване на Годо, акт I.

4

Alas, alas … /Вай, вай …

– от монолога на Лъки

Хората в Сараево живеят опустошителни животи; това беше един опустошителен Годо. Инес беше пламтящо-театрална като Поцо, а Атко беше най-сърдечният Лъки, който съм виждала. Тъй като имаше балетна подготовка и беше преподавател по движение в Академията, той бързо овладя позите и жестовете на отпадналост и реагираше изобретателно на предложенията ми за „танца на свободата“ на Лъки. Отне ни по-дълго време да изработим монолога на Лъки. Във всяка продукция на Годо, която съм гледала (включително и онази, режисирана от самия Бекет през 1975 г. в театър „Шилер“ в Берлин), според мен този монолог се изнася прекалено бързо, като някаква глупост. Разделих тази реч на пет части и я обсъдихме ред по ред, като аргумент, като поредица от образи и звуци, като оплакване, като вик. Исках Атко да предаде бекетовата ария за божествена апатия и безразличие, за един безсърдечен, вкаменяващ свят, по такъв начин, сякаш всичко това има абсолютен смисъл. Което е и случаят, особено в Сараево. Винаги ми се е струвало, че В очакване на Годо е изключително реалистична пиеса, макар че по принцип тя се изпълнява в нещо като минималистичен или водевил стил. Версията на Годо, която актьорите в Сараево бяха най-способни да изпълнят – по склонност, по темперамент, предишен театрален опит и настоящи (жестоки) обстоятелства – и която аз бях избрала да режисирам, беше пълна с мъка, с огромна тъга, а към края – и с насилие. Това, че пратеникът тук е възрастен, означава, че когато им съобщава лошите новини, Владимир и Естрагон могат да изразят не само разочарование, но и ярост: те могат да го малтретират така, както никога не биха могли да направят, ако ролята би се играла от малко дете. (Освен това от тях има шестима, а не двама – и само един от него.) След като той успява да избяга, те изпадат в дълго, ужасно мълчание. Това беше чеховски момент на абсолютен патос, както в края на Вишнева градина, когато престарелият иконом Фирс се събужда, за да установи, че е останал сам в изоставената къща.

По време на поставянето на Годо и това второ пребиваване в Сараево, живеех с усещането, че преминавам през повторението на някакъв познат цикъл: преживявах отново някои от най-тежките обстрели на центъра на града от началото на обсадата (в един-единствен ден Сараево беше посипан с близо четири хиляди снаряда); възраждането отново на надеждите за американска намеса; надхитряването на Клинтън (ако „надхитряване“ не е прекалено силно понятие за описването на едно толкова слабо решение) от просръбски настроените сили за защита на ООН (UNPROFOR), чието командване твърди, че намесата би застрашила войските на ООН; постоянното засилване на отчаянието и неверието на сараевци; едно привидно прекратяване на огъня (което означава само малко по-малко артилерийски и снайперистки обстрел, но тъй като в резултат на това по улиците излизаха повече хора, броят на убитите и осакатените си оставаше почти същият всеки ден); и така нататък, и така нататък. Всички ние, актьорите и аз, се опитвахме да избягваме шегички относно „В очакване на Клинтън“, но това беше именно нещото, което правехме в края на юли, когато сърбите превзеха или изглежда превзеха, тепето Игман, точно над летището. Превземането на Игман щеше да им позволи да стрелят хоризонтално по града, и това отново повиши надеждите, че ще има американски въздушни удари срещу позициите на сръбските оръдия, или поне премахване на оръжейното ембарго [наложено върху Босна]. Въпреки че хората не си позволяваха особено много надежди, от страх да не бъдат разочаровани, в същото време никой не можеше да повярва, че Клинтън отново само ще говори за намеса и няма да направи нищо. Самата аз се поддадох и започнах да се надявам отново, когато един приятел журналист ми показа блед сателитен факс от красноречивото изказване на сенатор Байдън в полза на интервенцията – дванадесет гъсто изписани страници – което той беше изнесъл пред Сената на 29 юли. Холидей Ин, единственият все още функциониращ хотел, който се намира в западната част от центъра на града, на четири пресечки от най-близките сръбски снайперисти, беше претъпкан с журналисти, които очакваха падането на Сараево или интервенцията; един от служителите на хотела заяви, че мястото не е било толкова пълно от времето на зимните олимпийски игри през 1984.

Понякога ме застигаше мисълта, че не чакаме нито Годо, нито Клинтън. Очаквахме реквизитите си. Изглежда нямаше начин да се намери отнякъде куфара и кошницата за пикник на Лъки, цигарето на Поцо (с което замествахме лулата) и камшика му. Що се отнася до моркова, който Естрагон дъвчи бавно и в екстаз: чак до последните два дни преди премиерата, трябваше да репетираме с три от сухите рулца, които всяка сутрин отмъквах от трапезарията на Холидей Ин (рулцата бяха единствената закуска, която се предлагаше), за да храним актьорите, асистентите и твърде редките сценични работници. Не можахме да намерим никакво въже за Поцо чак до седмица след като стартирахме на сцената, а Инес стана разбираемо кисела, когато след триседмична репетиция все още ѝ липсваше подходящо дълго въже, камшик, цигаре, пулверизатор. Бомбетата и ботушите за Естрагоните се материализираха едва в последните репетиционни дни. А костюмите – чиито кройки бях предложила, и скиците, които бях одобрила през първата седмица – не се появиха чак до деня преди премиерата. Това се дължеше отчасти на недостига на всичко в Сараево. Но част от него, трябваше да разбера в края на краищата, беше типично „южен“ (или балкански) mañana-изъм[2]. („Утре непременно ще получите цигарето“, казваха ми всяка сутрин в продължение на три седмици.) Но някои от липсите бяха и резултат от съперничество между различните театри. В затворения Народен театър със сигурност трябваше да има някакви реквизити. Защо не ни бяха достъпни? Едва малко преди премиерата открих, че не съм просто гостуващ член на „театралния свят в Сараево“, но и че в града има няколко театрални клана, и – след като вече съм се съюзила с Харис Пашович – не мога да разчитам на добронамереност от страна на останалите. (В сила беше и обратното. Веднъж, когато ценна помощ ми беше предложена от друг продуцент, с когото се бях сприятелила при предишното си посещение, Пашович, инак напълно разумен и полезен човек, ми каза: „Не искам да вземате нищо от този човек.“) Разбира се, това би било нормално поведение навсякъде другаде. Защо не и в обсадения Сараево? Театърът в предвоенния Сараево трябва да е страдал от същите вражди, дребнавост и ревност, както и онези от всеки друг европейски град. Мисля, че моите асистенти, както и Огненка Финци, дизайнерката на костюмите и мизансцена, както и самият Пашович, искаха просто да ме предпазят от достигането до знанието, че не на всички в Сараево може да се има доверие. Когато започнах да схващам, че някои от трудностите са просто резултат от известна степен на враждебност или дори саботаж, един от асистентите ми каза тъжно: „Сега, когато ни познавате, няма да искате да дойдете повече“.

Сараево не е само град, който представлява някакъв идеал за плурализъм; той беше разглеждан от много от гражданите му като идеално място: макар и не особено важно (не достатъчно голямо, не достатъчно богато), това все пак беше най-доброто място, дори и ако, бидейки амбициозни, вие бихте го напуснали, за да направите истинска кариера, по същия начин, по който хората от Сан Франциско в крайна сметка напускат и отиват в Лос Анджелис или Ню Йорк. „Не можете да си представите какво беше тук“, разказваше ми Пашович. „Беше рай.“ Този вид идеализация предизвиква много остро разочарование, така че днес почти всички хора, които познавам в Сараево, не могат да спрат да оплакват моралната поквара на града: нарастващият брой на кражби и разбивания на жилища, гангстеризмът, хищните търговци на черно, бандитизмът на някои армейски части, липсата на гражданско сътрудничество. Човек би си помислил, че те биха могли да бъдат и малко по-милостиви към себе си и своя град. От седемнадесет месеца насам той е превърнат в артилерийско стрелбище. На практика няма общинско управление; руините от обстрелите не се разчистват, няма организирано училище за малки деца, и т. н. Един град под обсада трябва рано или късно да се превърне в град на рекет. Но повечето сараевци са безмилостни в осъждането на сегашните условия и онова, което те с мъчителна неяснота наричат „елементи“ в града. „Всичко добро, което се случва тук, е чудо“, каза ми един приятел. А един друг: „Това е град на лоши хора.“ Когато английски фотожурналист ни направи безценния подарък от девет свещи, три бяха незабавно откраднати. Един ден обядът на Мирза – парче домашно приготвен хляб и круша – беше откраднат от раницата му, докато той беше на сцената. Не можеше да е някой от другите актьори. Но пък можеше да бъде всеки друг, например някой от сценичните работници или от студентите от Драматичната академия, които свободно влизаха и излизаха по време на репетициите. Тази кражба беше много потискаща за всички ни.

Въпреки че много хора в града искат да се махнат и ще се махнат, когато могат, изненадващо голям брой от тях казват, че животът им не е непоносим. „Можем да живеем така завинаги“, каза ми Хървой Батинич, местен журналист и един от приятелите, с които се запознах по време на априлското си посещение. „Мога да живея този живот сто години“, ми каза една вечер друг нов приятел, Зехра Крехо – драматургът на Народния театър. (И двамата са в края на тридесетте.) Понякога се чувствах по същия начин. Разбира се, за мен беше различно. „Не съм се къпала от шестнадесет месеца насам“, каза ми една матрона на средна възраст. „Имате ли представа как се чувствам?“ Не, нямам; знам само какво е да не се къпеш в продължение на шест седмици. Бях възбудена, пълна с енергия, заради предизвикателствата на работата, която вършех, заради доблестта и ентусиазма на всички, с които работех – но никога не можех да забравя колко трудно беше за всеки от тях, и колко безнадеждно изглеждаше бъдещето на града им. Онова, което правеше собствените ми трудности и опасности сравнително по-лесни за понасяне, освен факта, че мога да напусна, а те не можеха, беше, че бях напълно концентрирана върху тях и пиесата на Бекет.

5

Само една седмица допреди премиерата не вярвах, че пиесата ще бъде много добра. Опасявах се, че хореографията и емоционалният дизайн, които бях изградила за сцената на две нива и деветте актьори в пет роли, щяха да се окажат твърде сложни, за да могат да бъдат овладени за толкова кратко време; или просто, че не съм толкова взискателна, колкото би трябвало да бъда. Двама от асистентите ми, както и Пашович, ми казваха, че съм прекалено дружелюбна, твърде „майчински настроена“, и че от време на време трябва да крясвам и по-специално да заплашвам, че ще заместя актьорите, които още не са научили всичките си реплики. Но аз продължавах с надеждата, че няма да е прекалено лошо; а след това, най-внезапно, през последната седмица те успяха да преодолеят трудностите, всичко се получи и по време на генералната репетиция вече ми се струваше, че в края на краищата постановката ще бъде въздействаща, непрекъснато интересна, добре направена, и че това ще бъде усилие, достойно за пиесата на Бекет. Бях изненадана и от вниманието на международната преса, отделяно на Годо. Бях казала на няколко души, че ще се върна в Сараево, за да поставя В очакване на Годо, като възнамерявам по-късно и да напиша нещо за това. Бях забравила, че ще всъщност живея в общежитие за журналисти. В деня след като пристигнах, вече отказвах интервюта във фоайето и залата за интервюта на Холидей Ин; същото беше на следващия ден; и на следващия. Обяснявах, че нямам какво да кажа, че все още прослушвам актьори; след това, че просто четем на маса пиесата на глас; след това, че току-що сме започнали да работим на сцена, че почти няма светлина, че няма какво да се види. Но когато споменах на Пашович молбите на журналистите и желанието ми да предпазя актьорите от подобни разсейвания, научих, че той вече е насрочил пресконференция и че иска да приема на репетициите журналисти; изобщо, да търся максимална видимост не само за пиесата, но и за едно начинание, от което до този момент не бях осъзнавала, че съм част: Сараевският международен фестивал за театър и кино, ръководен от Харис Пашович, чиято втора продукция, след Алцеста, беше моят Годо, Когато се извиних на актьорите за предстоящите прекъсвания, установих, че те също искат присъствието на журналистите. Всички приятели, с които се консултирах в града, ми казаха, че историята на продукцията ще бъде „добра за Сараево“. И така послушно промених политиката си от „никакви интервюта“, към даване достъп на всеки, който би го поискал. Това беше лесно не само защото такова беше желанието на актьорите и Пашович, но и защото никога не успях да видя някое от нещата, които се отпечатваха или показваха по телевизията (дори журналистите в Холидей Ин не можеха да видят историите си, преди да са напуснали Сараево). Съжалявах обаче, че най-големият наплив от интервюта беше през първите две седмици, което означаваше, че повечето от историите са правени преди актьорите да са научили ролите си и концепцията ми за пиесата да е започнала да функционира. Работата е в това, разбира се, че всяка културна дейност в Сараево е само допълнителна тема за всички кореспонденти и журналисти, дошли тук, за да отразяват война. Да се правят заявления относно искреността на собствените мотиви е нещо, което само засилва подозрението, ако изобщо е имало подозрения. Най-добре е да не се говори изобщо, което и беше първоначалното ми намерение. Каквото и да се каже за онова, което човек прави, независимо от намеренията ви, се превръща във форма на някаква самореклама. Но пък точно това е и нещото, което съвременната медийна култура очаква. Политическите ми мнения – аз продължавах да говоря за онова, което считам за печално известната роля, която сега играят силите на ООН, възмущавайки се от „сръбско-ООН-ската обсада на Сараево“ – неизменно биваха изрязвани. Искате да говорите за тях, но винаги се оказва – поне в медийното пространство – че става дума за вас. Ако всичко това би било въпрос единствено на собствения ми дискомфорт по отношение на част от медийното покритие на работата ми в Сараево, нищо от това не би си струвало да се споменава. Но то илюстрира и нещо от начина, по който се представят дългогодишни истории като тази в Босна, и как се реагира срещу тях. Телевизията, печатът и радиожурналистиката са важна част от тази война. Когато през април чух френския интелектуалец Андре Глюксман, по време на 24-часовото му пътуване до Сараево, да обяснява на местните журналисти, че „днес войната е медийно събитие“ и че „войните се печелят или губят по телевизията,“ веднага си помислих: „Опитайте се да кажете това на всички хора, които са загубили ръцете и краката си“. Но има и един смисъл, в който неприличното изявление на Глюксман е много точно. Не че войната е променила изцяло естеството си, и днес е само, или най-вече, някакво медийно събитие, а че медийното представяне е основен обект на вниманието, а самият факт на медийно отразяване понякога се превръща в основната история.

Например. Най-добрият ми приятел сред журналистите в Холидей Ин, чудесният Алън Литъл от Би Би Си, посети една от болниците в града, където му показали петгодишно момиче с тежки наранявания на главата от избухване на снаряд, който убил майка ѝ. Лекарят му казал, че детето ще умре, ако не бъде транспортирано в болница, където може да му бъде направен мозъчен преглед и усъвършенствано лечение. Развълнуван от тежкото положение на детето, Алън започна да говори за нея в своите репортажи. Дни наред не се случваше нищо. Но след това историята беше подета от други журналисти и случаят с „малката Ирма“ се превърна в постоянно заглавие в британските таблоиди, и на практика единствената история за Босна по телевизионните новини. В един момент обаче, [тогавашният водач на британските консерватори] Джон Мейджър, жаден да бъде представен като човек, който върши нещо, изпратил самолет, който да вземе момичето до Лондон. И тогава се появи обратната реакция. Алън, който в началото не знаеше, че историята е станала толкова голяма, а след това беше възхитен, защото това означаваше, че медийният натиск ще помогне да се изведе детето, беше разтревожен от атаките срещу „медийния цирк“, който експлоатирал страданията на детето. Според критиците беше морално недостойно да концентрираме вниманието си върху едно дете, когато хиляди други деца и възрастни, сред тях много хора с ампутации и парализи, чезнат в недостатъчно снабдяваните и с липсващ персонал болници на Сараево, и не могат да бъдат транспортирани, благодарение на ООН (но това вече е друга история). Че това беше едно само по себе си добро дело – че да се опитваш да спасиш живота на едно дете е по-добре, отколкото да не правиш нищо – трябваше да е очевидно, а и в резултат на това от града бяха изведени и други деца. Но една история, в която трябваше да се разказва за окаяните болници на Сараево, в края на краищата се изроди в спор за онова, което правела пресата.

Това е първият европейски геноцид от нашия век, който ще бъде проследен от световната преса и документиран всяка вечер по телевизията. През 1915 не имало репортери, които да изпращат ежедневни истории до световната преса от Армения, нито пък чуждестранни екипи с камери в Дахау и Аушвиц. До преди босненския геноцид човек би могъл и да си мисли – всъщност това наистина беше убеждението на много от най-добрите репортери там, като Рой Гутман от Нюсдей и Джон Бърнс от Ню Йорк таймс – че ако информацията може да се изнесе навън, то светът ще направи нещо. Отразяването на геноцида в Босна сложи край на тази илюзия. Репортажите по вестници, радиа и най-вече по телевизията, показаха войната в Босна изключително подробно, но при липса на воля за намеса от страна на онези няколко души по света, които вземат политическите и военни решения, войната се превръща в поредната отдалечена катастрофа; хората, страдащи и убити там, стават „жертви на бедствия“. Страданието е видимо присъстващо и може да се види в близък план; без съмнение много хора изпитват съчувствие към жертвите. Онова, което не може да бъде записано, е липсата – пълната липса на политическа воля за прекратяване на това страдание: по-точно, решението да не се намесваме в Босна, за което е отговорна най-вече Европа, и което води началото си от традиционните просръбски умонагласи на Ке д‘Орсè и Британското външно министерство. Това решение се осъществява чрез окупацията на ООН в Сараево, която е до голяма степен френска операция. Не вярвам на стандартния аргумент на телевизионните критици, че гледането на ужасни събития на малкия екран ги прави също толкова отдалечени, колкото и реални. Именно продължаващото отразяване на войната при липса на действия за спирането ѝ е нещото, което ни превръща в зрители. Не телевизията, а нашите политици правят историята да изглежда като вечно повторение. Омръзва ни да гледаме едно и също предаване. И ако изглежда нереално, то е такова, защото е едновременно и ужасяващо, и очевидно неудържимо. Дори хората в Сараево понякога казват, че това им се струва нереално. Те са в шоково състояние, което не намалява и в края на краищата приема формата на риторично недоверие („Как е възможно да се случи това? Аз все още не мога да повярвам, че това се случва“). Те искрено се учудват на сръбските жестокости, както и на суровостта и пълната непознаваемост на живота, който сега са принудени да водят. „Живеем в Средновековието“, каза ми някой. „Това е научна фантастика“, каза друг приятел. Хората ме питат дали, докато съм била там, Сараево понякога ми се е струвало нереално. Истината е, че откакто започнах да ходя в Сараево – тази зима се надявам да режисирам Вишнева градина с Нада като Мадам Раневски и Велибор като Лопахин – ми изглежда като най-истинското място на света.

В очакване на Годо имà премиерата си, с дванадесет свещи на сцената, на 17 август. През този ден, вторник, имаше две представления, едното в 14:00, а другото в 16:00 ч. В Сараево има само матинета; едва ли някой би излязъл от къщи след тъмно. И въпреки това се наложи да върнем обратно много хора. По време на първите представления бях изпълнена с напрежение и безпокойство. Някъде към третото представление вече станах способна да виждам пиесата с очите на зрител. Беше време да престана да се притеснявам, че Инес ще отпусне въжето, което свързва нея и Атко, докато поглъща картоненото си пиле; че Сейо, третият Владимир, ще забрави да запристъпва от крак на крак точно преди внезапно да се втурне да пикае. Сега вече пиесата принадлежеше на актьорите и аз знаех, че се намира в добри ръце. И в края на спектакъла от 14:00 часа на 19 август, по време на дългото и трагично мълчание на Владимировците и Естрагоните, което идва след съобщението на пратеника, че господин Годо няма да се появи днес, но със сигурност ще дойде утре, очите ми започнаха да се пълнят със сълзи. Велибор също плачеше. Никой от публиката не издаваше и звук. Единствените звуци бяха онези, които идваха вън от театъра: един бронетранспортьор на ООН, който тътнеше някъде по улицата, както и спорадичните пропуквания на снайперистка стрелба.

[1993]

Сюзън Зонтаг (١٩٣٣–٢٠٠٤) е американска литературна критичка, романистка, кинематографистка и политическа активистка.

Коментари (1)

- 21-09-2019|Златко

„Либерален преглед“ представя един текст, чиято продължаваща липса на български език винаги ме е дразнела: „В очакване на Годо в Сараево“ на Сюзън Зонтаг, едно от най-автентичните свидетелства за живота в обсадената босненска столица през деветдесетте години, написано от човек, в чиято искреност и достоверност едва ли можем да се съмняваме.

Пък и не само това: в онези все още силно замътени времена, когато множество европейски и световни интелектуалци все още се колебаеха на чия страна да застанат, Зонтаг решително и недвусмислено заявяваше и обосноваваше съпротивата си срещу сръбската агресия, и то не само на думи. С това тя продължаваше традицията, положена почти шест десетилетия преди това от хора като Оруел и Хемингуей, без да парадира особено с тази приемственост.

Дали всичко това е достатъчно, за да ви накара да се задълбочите в този дълъг и не винаги лесен текст, можете да прецените единствено вие.

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 1

Автор(и): Евгения Иванова

„Либерален преглед“ започва да публикува в продължения важния теоретичен труд на проф. Евгения Иванова, посветен (между другото) на важната тема за инструментализацията и увековечаването на топоса „турско робство“ в българската историография и култура, сравнявайки го със ситуациите в съседните балкански страни. Едно изследване, чиято важност днес – близо 150 години след края на „робството“ не е намаляла ни най-малко, за наша собствена зла врага (или злостничко провинциално удовлетворение – кой както предпочита).

Функционалните употреби на миналото

Съхранението на миналото – мисли Цветан Тодоров – минава през три фази: установяване на фактите, конструиране на техния смисъл, функционалните употреби на миналото. (Тодоров 2002:22-27)

Целта на този текст е да изследва третата фаза – функционалните употреби на определено историческо събитие или исторически процес – онова, което различни групи в различни периоди „правят от миналото“ (Нора 1997:233), а не онова, което се е случило в действителност, и неговия смисъл. Именно „правенето на минало“ (очертано в трудовете на Халбвакс, Нора, Асман, Хобсбом[3] и множество други автори) създава възможности – чрез едно изобретено минало – да се изобретява настояще…

Употребите на миналото инструментализират различни периоди от него: възможно най-древен племенен произход, „светлото средновековие“ със създаването на могъща държавност и епически бойни победи, „въобразяването“ на нациите, постигнато с борби и жертви, модернизацията на обществата – триумфална или мъчителна.[4] Употребите на миналото „припомнят“ най-често героически епизоди, формиращи национално самочувствие, но се случва и да извадят на преден план травматични откъслеци, мобилизиращи към възмездие.[5] Във всички тези разнообразни проявления на изобретяване на памет водещото са конкретните социални, икономически, политически необходимости на конкретното настояще.

Едно представително изследване[6] отпреди няколко години очерта струпване на „споменни“ топоси в два периода от историята на България: времето на националноосвободителните борби („комитетското десетилетие“ – 1867-1878) – с категорично първо място – и „светлото средновековие“. античността, буржоазният период, комунизмът и посткомунизмът събраха значително по-малко проценти (между 15% и 2%), а петте века османска власт (без „комитетското десетилетие“) не успяха да надхвърлят дори 1%. (Иванова 2011:23) Оказа се, че героическият субект на националноосвободителните борби стои някак сам по себе си, лишен от обекта, срещу когото се е борил.

Възможно е „забравата“, покрила плътно османския период, да се дължи на безусловния български избор на героическа памет. за разлика от сръбския национализъм, съсредоточил всички „споменни“ енергии върху „падането“ на държавността под османска власт (косово поле, 1389), българският се фиксира върху освобождението (34,4%). В сръбския случай „производството“ на травматизъм е отдавнашна и здраво вкоренена в националната памет традиция, периодически мобилизираща към възмездие, докато в българския персонажите са по-скоро герои или „просто“ жертви, произвеждащи спокойна, уравновесена памет или забрава. (Иванова 2009, Иванова 2011:11)

В твърде голямо противоречие с изтъкнатите дотук изводи влиза българската концепция за османския период, определен почти еднозначно като „робство“ – за разлика от останалите балкански интерпретации, където определението „робство“ по-скоро липсва. терминът не отсъства изцяло от речниците на другите балкански нации[7], но само в България той е основното, изчерпващото, саморазбиращото се понятие за очертаване на едно, немалко разпространено в средновековна Европа явление – изгубването на собствената държавност и попадането под чужда политическа доминация.

В едно сръбско академично изследване на историческата памет, проведено по същото време с цитираното изследване в България, терминът „робство“ се употребява епизодично. (Dimitrijevic 2010:133, 135) В Гърция се среща рядко – само в някои учебници (Велкова 1998:92-93), а в Албания е заменен с „османска власт“ или „господство“. (Хранова 2011:485)

В България обаче понятието „робство“, положено още от Паисий[8], продължава да функционира и до ден днешен. Все още не са никак малко българите, които се обиждат, ако някой си позволи да „отнеме“ – въз основа на документални свидетелства[9] – правото на предците им да са били роби…

* * *

Целта на настоящото изследване е да изясни забелязаното противоречие – между „забравата“, на която българите обричат османския период (освен в случаите, когато изтъкват героическата съпротива срещу „забравения“ враг), и упоритото им настояване да бележат този период с термина „робство“. ако приемем, че паметта за „тъмните векове“, бедни откъм герои, е съзнателно изтласкана именно по тази причина, защо тогава непрекъснато възпроизвеждаме травматичния образ на „робството“, въплътен в „трите синджира“, в момите, скочили от скали, за да не паднат в ръцете на бея, в момците, отвлечени за еничари?

наистина, за разлика от сърбите, които избират за свой национален код изгубената държавност и така зареждат националната си памет с все по-възраждащ се травматизъм – българите предпочитат възвърнатата държавност – освобождението. когато обаче въпросите се диференцират и акцентът бъде поставен специално върху османския период, травматизмът се очертава категорично като най-българска характеристика.

Избрах да изследвам не паметта за „робството“ изобщо, а паметта за (може би) най-травматичния му аспект – наред с изгубването на държавността – изгубването на вярата. Ще проследя паметта за ислямизацията, формирана и развивана у балканските нации през 19., 20. и дори 21. век – както от фолклорната история и литературните мистификации, така и от академичната историография, която понякога (особено в българския случай) ги следва. надявам се – чрез това проследяване – да изясня не само отбелязаното по-горе противоречие, но и процесите на взаимодействие и сблъсък между различни памети, протичащи в собственото ни постмодерно съвремие. защото именно в постмодерността „официалната“, „спускана“ от държавата памет все повече се измества, изтласква, пренебрегва от множество „други“ памети, формирани „отдолу“ и настояващи за правото си на съществуване.

* * *

С изключение на българската, паметта на останалите балкански нации почти не оперира с понятия като „потурчване“, „помохамеданчване“, „изверяване“.[10] И, ако в албанския или в босненския случаи, където конвертитите са мнозинството от населението, такава липса изглежда по-скоро естествена, в сръбския или в гръцкия е озадачаваща. Нещо повече – основният сюжет, свързан с ислямизацията, в сръбската памет[11] не е самото приемане на исляма от индивиди или групи от хора, а „истрага потурица“ – изтребването и прогонването на мюсюлманите в началото на 18. век от щетинския владика Данило и неговия кръг от юнаци, възпято от друг владика – „идеологът на нацията“ Петър Петрович Негош.

Самият процес на ислямизация е описван (в държавите от бивша Югославия, например) преди всичко въз основа на документални източници. така, в Босна започват да използват османски документи още от ранния 20. век, в Сърбия и в Македония – от 50-те и 60-те години. В България – извънредно плахо и с недомлъвки – това се случва също през 60-те и интензивно се развива след 90-те. дотогава основният източник на „знание“ за ислямизацията са т. нар. „домашни извори“ – късни (от 19. и 20. век) фалшификации на „стари“ ръкописи[12], чиито твърдения академичната историография най-често „доказва“ чрез привеждане на документални данни. Показателен е казусът с Македония, където ранните разкази по-скоро поддържат българската теза за масова насилствена ислямизация (изтъквайки „домашните извори“), а по-късните (в югославския период) – сръбската теза за постепенност и доброволност, основана върху османските данъчни регистри.

Изключение в това отношение е Гърция[13], където позоваването на документална база е епизодично, а заключенията на историографията се подкрепят (както в България) преди всичко от оралната традиция. според прецизния изследовател на проблематиката Жил Гриво, игнорирането на османските извори, например, води до „отсъствие на критичен поглед към националния дискурс.“ (Grivaud et Popovic 2011:178-179)

Документалната основа в изследването на ислямизацията е положена в Босна още през второто десетилетие на 20. век (Grivaud et Popovic 2011:543, 548, 576), а след 50-те години развитието и става особено интензивно – преди всичко в текстовете на Недим Филипович (Filipovic 1953, 1976, 1985).

Пак от 50-те започват да излизат сериозни османистични изследвания и в Сърбия: Бранислав Неделкович (Nedeljkovic 1954), Еюп Мусович (Musovic 1981), Богумил Храбак (1986), Борис Нилевич. Именно Нилевич (вече през 1990) се обявява против фолклорните интерпретации, чиито „романтични деформации“ – макар и рядко – все още намират място в паметта за ислямизацията. (Nilevic 1990:23)

Ранните македонски изследвания, съвсем по българския пример, се опират преди всичко върху оралната традиция – разказите, събирани от изследвачи и краеведи в торбешките села. (Lory dans Grivaud et Popovic 2011:438) след 60-те и особено през 80-те започва публикуването на османските данъчни регистри и трудовете на Г. Паликрушева (Palikruseva 1986), м. Соколоски, а. Матковски (Matkovski 1986), а. Стояновски (Стоjановски 1989), където романтичните „домашни“ интерпретации са изцяло отречени – за сметка на диференцирания критичен поглед към ислямизационните процеси.

По същото време в България се разгаря последната фаза на „възродителния“ процес и академичната историография – в лицето на най-видните си (поне по административна линия) представители стръвно защитава „домашните извори“, като изтъква техните разкази за „потурчването“:

В съзнанието на тогавашните православни българи помохамеданчването се е смесвало с потурчването, осъзнавало се е като отпадане от българската народност. Това е един от основните мотиви във фолклорната традиция (например – „Де бе старо, Милке ле, погубиха, Де бе младо, Милке ле, потурчиха“[14]). Подобно явление се наблюдава и в нашите исторически извори. В летописния разказ на поп Методи Драганов[15]… за помохамеданчването на чепинските българи се говори също за потурчване. (Янков 1988:10)

Наистина, опити за критично осмисляне на „домашните извори“ чрез привеждане на документални данни правят (също през 60-те) и някои български османисти (Димитров 1965, Мутафчиева 1965), като се позовават на „югославските колеги“. По-често обаче изворовата база на османските данъчни регистри се използва в услуга на романтичните интерпретации, чиито внушения продължават да доминират не само в широките обществени кръгове, но и в академичната историография. Понякога учените си служат с ловки спекулации (огледално преобръщане на смисъла на документите, например), за да „докажат“ истинността на лансираната в „домашните извори“ теза за насилствената ислямизация. Ще дам само един от многото примери:

Когато цитират султанска заповед, в която недвусмислено се твърди, че „никое лице от подвластното християнско население не може да бъде насила принуждавано да става мюсюлманин“ (понеже такива примери имало много из провинциите на империята), А. Велков и Е. Радушев заключават:

Тя е един вид открито признание на централната османска власт за насилствения характер на ислямизационните процеси в империята. … налагането на исляма било ежедневна практика. (Велков и Радушев 1988:60)

Две десетилетия по-късно – в прекрасното си изследване „Помаците. Християнство и ислям в западните Родопи с долината на р. Места, XV – 30-те години на XVIII век“ – същият е. Радушев ще се запита риторично:

Ако българските историци още преди време разполагаха с достоверни извори в такава достатъчност, която се появи едва след демократичните промени, щеше ли да се създаде мътната смес от митология и исторически емоции, предизвикала политически действия и обществени реакции с траен негативен резултат?

Няколко страници по-нататък авторът сам отговаря на поставения въпрос – по повод публикувания още през 1978 г. в Македония подробен данъчен регистър за западните Родопи и Беломорието, който:

Предлага добри възможности за наблюдения, но през последвалите две десетилетия българската историография не прояви специален интерес…, за Да се възползва от този източник. (Радушев 2012:257, 260-261)

Проблемът, очевидно, не е в липсата на „достоверни извори“ през 70-те и 80-те, а в самите „политически действия“ от този период, които Радушев има предвид: „възродителния“ процес, извършен с помаците през 70-те и с турците през 80-те години на миналия век. не оскъдната документална база (налична малко по-на запад от нас[16]) предизвикала въпросните събития с „траен негативен резултат“, а намерението тези събития да се случат с българските мюсюлмани довело до „мътната смес от митология и исторически емоции“.

Разказите, които по-нататък ще бъдат обект на това изследване, се различават твърде много – не само, защото са създадени от различни нации, но и защото са произведени от различни политически конюнктури – вътре в рамките на една и съща нация. различни са разказите, съпътстващи конституирането на националните държави, и разказите от периода на комунизма. Или – на посткомунизма, белязан някъде от свобода на академичните търсения, другаде – от войни и кръвопролития. не само различни, но и напълно противоположни са разказите, изобретени в Гърция преди Първата световна война и след нея, в Югославия – по времето, когато триумфира доктрината за „Братството и единството“[17], и по времето на разпада, в Албания – преди и след 70-те години на 20. век. В България пък през 70-те се твърди, че българите в определени райони били „изтребени до крак“ и там се настанили турци, а през 80-те турците са елиминирани и българите (незнайно как забравили майчиния си език) – „върнати“, за да бъдат „справедливо“ сменени имената им. Все по това време академичната мисъл изобретява и „християнизирането на исляма“. (Георгиев 1988:118)

Различни и старателно „отблъскващи се“ от „официалната“ памет са версиите за ислямизацията, разказвани от някои мюсюлмани. най-отчетливо, като че ли, този процес се очертава в България – доколкото едва в сегашното постмодерно и посткомунистическо време българските мюсюлмани започнаха да настояват върху правото на „своя“ памет. другаде „мюсюлманската“ памет отдавна е част от „официалната“ – не само в Албания и Босна, където конвертитите са мнозинство – но също така в Сърбия и Македония.[18] Само в Гърция (както в България) – докъм края на 20. век – липсват разкази за ислямизацията, излъчени от мюсюлмани. В България тази ситуация се промени коренно. за съжаление, не разполагам с литературни източници, които да показват дали в Гърция след 2000 г. протичат аналогични процеси. Оскъдните ми теренни наблюдения (само в Северна Гърция) от 2003 и 2011 г. регистрираха интензивна динамика към изобретяване на турско самосъзнание у българоговорящите мюсюлмани в този район, което по-скоро снема проблематизирането на паметта за ислямизацията.

* * *

Глава I е посветена на паметта за ислямизацията в балканските общества – в сравнителен план. Опитала съм се да изградя типология на разказите – доколкото ми позволяват това достъпната литература, издадена на езиците, които ползвам, и епизодичните ми теренни изследвания. Изключително полезна в това отношение беше прецизната и подробно анотирана библиография (900 страници) на текстовете, посветени на ислямизационните процеси на Балканите, съставена от френските учени Жил Гриво и Александър Попович. (Grivaud et Popovic 2011)

Разказите за ислямизацията варират от представянето И като „освобождение“ и „национално осъзнаване“ (Албания, Босна) до описването и като целенасочена политика на османците, налагана с чудовищни насилия (България). елементи на насилие не липсват и в други национални интерпретации (в зависимост от променящата се политическа конюнктура), но мнозинството от тях настояват върху постепенния и доброволен характер на процеса, като предпочитат да основават хипотезите си повече върху документални източници, отколкото върху фолклорна памет и литературни мистификации.

В тази глава съм проследила още две теми: вариациите на етническо самосъзнание у конвертитите и отношението на християните към тях и към самия акт на конверсията.

Глава II е фокусирана върху динамиката на „официалната“ памет в България. Проследила съм разказите за ислямизацията – от изобретяването им в епохата на възраждането до съвременността – с всички криволици и перипетии, смяна на обектите и субектите и обрати в отношението към конвертитите, продиктувани от промените в политическата конюнктура и в нагласите на макрообществото. Опитала съм се да изясня и привидното противоречие между „забравата“ на османския период и свръхтравматичната му интерпретация като „робство“.

Глава III е посветена на алтернативната – „другата“ – памет: все по-множащите се разкази за ислямизацията, произвеждани от самите конвертити и „обясняващи“ не само различния им етнически произход, но и различния им възглед за ислямизацията, изобретен преди всичко като оттласкване от „официалната“ памет. Фокус на изследването е отново България, но са направени паралели с аналогични процеси в други балкански общества.

В последната (IV) глава съм направила опит да диференцирам различните съдържания на понятието „ислямизация“: историческия му аспект – като приемане на исляма от немюсюлманско население, интерпретиран в предишните три глави, и съвременния му глобален смисъл – като все по-настъпателно проникване на ислямските принципи и догми в секуларизираните общества от западен тип. Опитала съм се също така – на основата на солиден теренен материал – да изследвам (не)възможността за поява и развитие на крайни ислямистки доктрини в български условия – специално у различните по степен на религиозност и етническо самоопределение помашки общности, които са основен обект на този текст.

Надявам се – чрез проследяването и анализа на „функционалните употреби на миналото“ – да съм успяла да откроя актуалните проблеми на настоящето, които ги произвеждат.

Проф. Д-р Евгения Иванова (род. ١٩٥٢) е българска изследователка и авторка на множество публикации в областта на етнологията.

Нещо като нож, нещо като „имам пиш“,

нещо като нищо на света

Автор(и): Владимир Сабоурин

Дете на пет и половина държи слушалката на безжичен стационарен телефон в хотелска стая, за да съобщи, че е отвлечено. То е затворило похитителя, докато се къпе, в банята. Похитителят дава указания на детето да се обади на 911 и да продиктува на полицията точния адрес на хотела и номера на стаята, в която се намират. И му ги казва.

Що за филм е това, който завършва по този начин (и що за рецензия, не просто съдържаща, но направо започваща с разкриване на финала)?

Това е пропуснат филм от 2018-та с нищо не обещаващото заглавие The Kindergarten Teacher (и с още по-малко обещаващото българско заглавие Учителката от детската градина, под което е минал по HBO GO). Римейк на едноименен филм от 2014-та на израелския режисьор Надав Лапид, който не съм гледал. Пропуснат шедьовър.

Шедьовър за родители с малки деца. Но първите неща първо.

Похитителят е учителка от детска градина (руският превод на заглавието – Воспитательница – би звучал определено по-добре и на български), доскорошна учителка на отвлеченото момченце. Учителката е несъстояла се поетеса, майка на деца в колежанска възраст, която ходи на курс по творческо писане (на поезия). Момченцето на пет и половина е гениален поет от категорията на Уилям Карлос Уилямс (или Патерсън). Напълно неубедителна в началото и определено нереалистична конструкция, която започва да придобива с напредването на сюжета втрещяващ потенциал на Брехтов Lehrstück (в авторизиран превод на самия Брехт: learning-play, но и teaching-play, разбира се).

След като веднъж случайно присъства на сътворяването на стихотворение от момченцето, ходещо напред-назад в празната стая за занимания, възпитателката започва да работи с детето. Началото на работата ѝ с гениалния петиполовина-годишен поет е белязано от първата ѝ изрично неетична постъпка (в градиращата поредица от подобни престъпвания, кулминиращи в престъпното деяния на отвличането на детето) – тя започва да представя стихотворенията на вундеркинда в курса по творческо писане като свои.

Преподавателят – не кой да е, а вече навлизащият в средната възраст и леко прошарващ се, но все така младежки-грацилен Гаел Гарсия Бернал (И твойта майка също) – е впечатлен от нейния напредък и дори прави секс с нея на пода в кабинета си. Същият ще ѝ отправи упрек в етически нередно поведение и ще я изключи от курса, след като възпитателката при едно поетическо четене разкрива самоличността на автора на стихотворенията. Тя е искала (само или не) да се убеди посредством професионална експертиза в качествата на поезията на детето, но не се оправдава с това. Напълно спокойно приема упрека в неетичност на опъналия я по-рано преподавател, но безутешно се разплаква, когато детето споделя, че „Ана“ от стихотворенията му е вдъхновена от другата възпитателка.

Ескалацията на нередното, непрофесионалното, неетичното и накрая престъпното поведение на възпитателката следва привидно тривиалната схема на (нереализиран в общество от ФБ и Инстаграм артисти) артист vs. скучаещ събърбън бюргер. Зрителят вече очаква дамоклевият меч на американския law & order всеки момент напълно предвидимо и дори справедливо да се стовари върху героинята – дори най-невинната от всички ѝ постъпки можеше да е ключова за пропадането ѝ в коя да е средностатистическа американска (вече – поне що се касае все по-страшният „детски въпрос“ – и европейска) драма. Но бащата, собственик на заведение с респектираща външност и джип само спира детето от детска градина, вместо да разкатае възпитателката съдебно – дори не се налага да се държи като мутра – имаме дете в опасност.

И тъй, филмът кулминира в отвличане от детска площадка, до която възпитателката е проследила огромния черен джип на бащата – при необяснимо отсъствие, граничещо с жанров хорър, на бейби ситър, да не говорим за персонална охрана (каквато вече съм виждал на два пъти на площадка в буржоазен и тих софийски квартал). Детето е необяснимо самò на площадката, отваря отвътре резето на решетката и отпрашва с нея да се изкъпят, денят е горещ.

Заминават всъщност на ултимативното пътешествие за правене на поезия, което не е хорър, но включва всички жанрови съставки да е. Детето досега се е къпало само в басейни – те се къпят в езеро от Сродства по избор или немските романтици, което очакваме всеки миг да погълне детето гениален поет, но то сътворява последното си и най-невероятно като много добра поезия стихотворение, апотеоз на американската модерна поезия, апотеоз на американската мечта и – без преувеличение – апотеоз на американското учредяване на първата свободна страна в света.

Всичко това на ръба на хоръра.

Остава само да припомним финала, в който отвлеченото дете заключва възпитателката си в банята и се обажда на полицията, следвайки със сигурност отрепетирани в детската градина протоколи за сигурност и прецизните инструкции в реално време на заключената в банята учителка от неговата детска градина.

След това тя го моли да отвори вратата на банята, без да пояснява: за да не я заварят гола полицаите. Детето разбира и отваря. След като се облича, те се хващат за ръка в дълга безмълвна и тиха сцена от руски филм, докато не се чува думкането по вратата на хотелската стая.

Защо разказвам всичко това, на практика целия сюжет и развръзката, заради която се гледат американските (и не само) филми?

Защото това е Lehrstück, learning- и teaching-play за родители, какъвто съм и аз, от епохата на детските права и безопасност, все повече превръщащи се в идеални съставки на всекидневен хорър.

По-добре да знаем сюжета, за да не мислим за него, а да мислим.

Когато вече е спасено – от полицайка, разбира се – настанено в полицейската кола на седалката до водача и вратата след него се затваря, детето казва фраза от рода на „имам пиш“, но свързана с общуването му с учителката от детската градина, прекрачила всички възможни граници, освен педофилията. Но не по пътя на камуфлираната като поезия педофилия, а по пътя на самата поезия.

Чуйте тази фраза, скъпи съродители на малки деца. Не е необходимо да се страхувате от стратегията за детето, думкаща вече и на закътаната ни врата с източно изложение. Не е необходимо също да превръщате децата си в гениални писатели в невръстна възраст и сигурни бъдещи нарцистични чудовища.

Просто чуйте тази фраза, също толкова настоятелна и естествена като имам пиш.

The Kindergarten Teacher / Учителката от детската градина (2018), режисьор и сценарист Сара Коланжело (Sara Colangelo)

Владимир Сабоурин е пишещ на български литератор от френско-кубински произход: поет, филолог, историк на културата и литературен критик, причисляван към българския постмодернизъм. Автор на „Манифест на новата социална поезия“ и основател на литературното движение „Нова социална поезия“.

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 2

Автор(и): Евгения Иванова

ГЛАВА I. Ислямизацията между полюсите на паметта: балкански паралели

Изобретяването на памет за ислямизацията, официализирането на мисленето за този процес – независимо дали във фолклорните разкази, или в академичните публикации – е поляризирано не само пространствено (в различните национални интерпретации), но и темпорално: в зависимост от конкретната епоха и конкретната политическа конюнктура. Докато по-ранните разкази (втората половина на 18. и 19. век), изразяващи еманципиращите възрожденски настроения, настояват в по-голяма степен върху хипотезата за насилието, изследванията от модерното време (20. и 21. век), основани преди всичко върху документален материал, показват бавния, постепенен, в масовите случаи – доброволен процес на балканската ислямизация. Разбира се, тази хипотеза е дотолкова нюансирана, че интерпретациите понякога изглеждат полярни дори в един и същи исторически момент, дори в отношението към изследвания феномен. Така, босненските „изобретатели на памет“ акцентират върху позитивните ефекти от ислямизацията още през 19. век, а българските самоотвержено защитават тезата за насилието почти до края на 20-ти.

Ще разположа съпоставянето на разказите между крайните полюси позитивно/негативно отношение към ислямизацията, като се опитам да очертая разнообразните нюанси във всяка от националните интерпретации. Ще се опитам също така да проследя зависимостите между тези интерпретации и съответната политическа конюнктура – както в пространствен, така и в темпорален аспект.

Динамиката на разказите може ясно да се проследи от тезата за ислямизацията като освобождение (преди всичко – в Босна и Албания) до обратния полюс – ислямизацията като държавна политика на масово насилие (преди всичко – в България). Макар че в мнозинството интерпретации доминира мисленето за доброволност, те са изключително нюансирани в очертаването на факторите, способствали за процеса: стремежът към национална консолидация като „отпор срещу идеологическото заробване“ от двете доминиращи полуострова направления на християнството, където се включва твърде разпространената (особено в Босна) „богомилска теза“, класовото разслоение между „продажни“ аристократи и „верни на Бога“ селяни, ислямизацията като „наказание“ на бунтовници или „потурчването“ на цели „стратегически“ райони, важни за империята, натискът – частичен или повсеместен – на Османската администрация, изразен било като данъчна дискриминация, било като откровено насилие.[19] На отношението към ислямизационните процеси съотвества и отношението към конвертитите в различните национални идеологии: откровено презрение към „страхливите и лакоми“ потурнаци в Сърбия и Черна гора или (повече или по-малко) лицемерно съчувствие към „помъчените“ етнически събратя в България. Съответствията продължават и в разнообразието от интерпретации на самите понятия – линовамваки, потурнаци, торбеши, помаци – които също варират в зависимост от конкретната конюнктура.

Ислямизацията като освобождение

Един от първите официални „сигнали“ за позитивната роля на Османската империя, макар несвързан конкретно с ислямизацията, е даден в края на 18. в. от самата Цариградска патриаршия. В текст, публикуван през 1798, се казва:

Милостивият и всесилен господ… издигна от нищото могъщото царство на османците на мястото на нашето ромейско царство, в което нашият християнски православен дух беше започнал да запада… извърши едно голямо тайнство, а именно спасението на избрания му народ. (Годорова 1977:229)

Текстът на Патриаршията може да се приеме и като модерно продължение на твърде популярните в средните векове апокрифни и фолклорни внушения за Османското нашествие като Божие наказание, спуснато над православния свят заради отклонението от „правилната“ вяра – унията с Рим. Основният патос на съчинението обаче – плод на една различна мисловна нагласа – е насочен срещу вредните влияния на запада, разбирани повече като просвещенски идеали и свободолюбие, отколкото като „неправилна“ католическа догматика. Изобщо, противодействието между запада и Изтока, синтезирано още в емблематичната фраза на константинополския аристократ Нотарас – „По-добре турска чалма насред столицата, отколкото римска митра!“ – и повтаряно впоследствие от други короновани особи[20] и от двете страни, задълго играе важна роля в мисленето на Османската империя като регулатор – особено в Босна и Албания, където Изтокът и Западът най-плътно се допират и най-яростно си съперничат. Независимо от съдържанието – стриктно религиозно, културно или политическо, влагано през различни времеви отрязъци в понятията „Запад“ и „Изток“, мисленето за тях като за не само различни, но и враждебни светове остава валидно.

Възгледът за Османската империя като защитник на православието срещу домогванията на Рим се активизира в Босна между двете световни войни. Ислямизацията е наречена за първи път „освобождение“ през 1928 г., когато – следвайки фолклорните разкази – Х. Хумо формулира тезата, че – потискани от „латинските господари“ – босненските богомили приели исляма като освобождение и сменили религията си доброволно, „с голям стил“. Те не само не били „страхливи и лакоми“ (както твърдят сръбските „идеолози“ на паметта), но мнозинството от тях съхранили силата и достойнството си, за да не се подчинят на католическите потисници. (По Grivaud et Popovic 2011:23, 564)

Тезата за ислямизацията (и изобщо за османския период) като позитивен процес функционира и досега в босненските разкази. Така, ученият С. Мичийевич, изповядващ хетеродоксен ислям, нарича установяването на османската власт „велико дело“, извършено от „анадолските газии“. (Micijevic 2014:50)

Независимо от това – най-общо – позитивно мислене за ислямизацията, възгледите за нейната мотивация се различават. Категорично преобладават предпочитанията към богомилската теза, но в различни периоди се налагат и други възгледи.

Богомилската теза – босненските мюсюлмани като наследници на средновековните богомили, избрали „третия път“ между православието и католицизма – е въведена в обръщение почти цял век по-рано, но става особено популярна след Берлинския конгрес, когато Босна е придадена към Австро-Унгария и за неин губернатор е назначен Бенямин фон Калай – идейният баща на „босненската нация“.

Тъй като хипотезата за „лесната“ конверсия на богомилите (патарени) е тясно обвързана с изобретяването на една от най-екзотичните нации в света – босненските мюсюлмани, ще се спра на нея по-подробно.

„Отделността“ на босненските богомили от православните сърби и от католиците хървати е санкционирана от официалната средновековна еретическа църква, закрита обаче още преди османското нашествие (през 12. век). През втората половина на 19. век фолклорните разкази и академичните съчинения (последователността, както и в други случаи, е трудно разпознаваема) изобретяват „произход“ на босненските мюсюлмани от средновековните патарени и така отново утвърждават „отделността“ им. Автори като Иван Франьо Юкич (1841, 1851) и Франьо Рачки (1869, 1870) обясняват загадъчното изчезване на богомилите с тяхната тотална ислямизация. (По Grivaud et Popovic 2011:513-515, Racki 1869:175)

Бенямин фон Калай пръв формулира (през 1882) понятието „бошнаци“, с което характеризира мюсюлманите – единствената общност, свързана с името Босна – доколкото православните се чувстват по-близки до сръбския национализъм, а католиците – до хърватския. Той също се възползва от богомилската теза, за да очертае тяхната „естествена, изначална другост“. Десетина години по-късно (1893) богомилската теза се появява в учебник за основните училища. До този момент тя е застъпвана преди всичко от католическите среди, естествено свързани с Хабсбургската империя. През 1894 обаче излиза първият текст, написан от мюсюлманин и посветен на тази тема – „За босненското племе“ от Сафвет бег Басагич, който лансира усърдно преповтаряната отпосле легенда за 30 000 богомилски семейства, преминали към исляма още в началото на завоеванието, защото това бил единственият начин да запазят земите си.

Тези ранни разкази, разбираемо, са разделени в отношението си към ислямизацията от верската принадлежност на своите автори. Според мюсюлманската гледна точка (Ибрахим бег Дефтердарович, 1897), славяните християни познали „светлината и истината на исляма“, а според християнската („Влашки пустинник“, псевдоним на католически свещеник, 1897), никаква „светлина и истина на исляма“ не е причината за конверсията, квалифицирана като „срамно действие“. (По Grivaud et Popovic 2011:510, 525, 536-537, 571)

След I св. Война, когато Босна става част от кралството на сърби, хървати и словенци (посетнешна Югославия), „доказателственият патос“ на богомилската теза се измества към изтъкване на близостта между ерес и ислям. Особено активен в това отношение е ученият с християнски произход К. Трухелка (1920), следван от М. Ханджич (1935) и А. Балагия (1940). Сочат се както доктринални (мистицизъм, аскеза при дервишите, простота на догмата и култа, равенство между хората), така и формални (честването на петъка, забрана на икони, липса на свето кръщение, граждански брак) прилики. (По Grivaud et Popovic 2011:552, 570, 575, 608, 651)

Богомилската теза се активизира през комунистическия период и особено в края на 60-те години, когато е прогласена (1968) мюсюлманската нация в Босна и Херцеговина. Именно тогава „отделността“ на еретиците, приели масово исляма, попада в центъра на дебата по „изобретяването“ на памет. Еуфорията от признаването се откроява не само в популярната литература и учебниците, но и в академичните среди. (Ceric 1968:60, 65, 68-72, А. Суческа, по Grivaud et Popovic 2011:614). Дори известният османист Недим Филипович – макар противник на богомилската теза – е убеден, че „от ислямизацията се ражда един нов етнос“. (Filipovic 1985:11)

Пак през комунистическия период (на базата на османски регистри) се появяват и възраженията срещу лесното и повърхностно обяснение на ислямизацията чрез богомилската теза. Мнозина сериозни изследователи (и в Югославия, и извън нея) вече твърдят, че липсват източници, които да доказват масовата „спонтанна“ конверсия изключително и само на патарените, а – напротив – процесът е бавен, постепенен, диференциран – според съответния регион и съответната конюнктура. (Nedeljkovic 1954:196-197, Musovic 1981:8, Popovic 1986:399, Derens et Samary 2000:152, Лори 2005:133-134)

След конституирането на самостоятелната държава Босна и Херцеговина, богомилската теза възвръща своята актуалност. Сега обаче специфично религиозното диференциране – богомили, после мюсюлмани – като че ли се оказва недостатъчно и започва все по-отчетливо да се търси етническа отделност. Така се произвежда разказа за различен етнически произход на босненските мюсюлмани – от илирите – който осъществява връзката (макар не много категорично артикулирана) с албанците.[21]

Един от най-яростните противници на богомилската теза – Н. Филипович – още през 1953 г. задава въпроса:

Само в две страни на Балканите има масирана ислямизация: в Босна и в Албания. Ако приемем, че за Босна причината са богомилите, как да обясним Албания, където не е имало богомили? (Filipovic 1953:92-93)

В самата Албания обаче също има защитници на богомилската теза. Наистина, те се появяват доста по-късно и доста стриктно следват босненските си колеги: и в твърденията за лесната конверсия на албанските еретици (съвсем не толкова многобройни в сравнение с Босна), и в изтъкването на близостта между богомилство и ислям. (М. Търнава, 1979, С. Риза, 1985) Един от тези защитници (М. Пираку, 1985) дори заявява, че:

… разпространението на ересите е неразривно свързано с етническата определеност на албанците. Навсякъде, където е разпространен ислямът, преди това е имало богомилство. Богомилството е първият етап на албанското освобождение от натиска на сръбската църква. В османската епоха те са преминали към исляма – религия, много по-либерална от сръбското православие. (По Grivaud et Popovic 2011:747, 754, 758)

Виждаме и тук категоричната обвързаност богомилство-ислям-освобождение. В босненската памет от 20-те години (скоро след откъсването от Хабсбургите) това беше „освобождение“ от католиците, в албанската памет от 80-те (задълбочаването на проблема „Косово“), съвсем разбираемо, е свързано с оттласкване от православието, разбирано като сърбизъм.[22]

Макар че богомилската теза е особено акцентирана именно през комунистическия период на Югославия, цитираният вече Н. Филипович (убеден марксист) я отхвърля не само като се позовава на османските регистри, но и като „продукт на буржоазната историография“. (Filipovic 1953:89) Това отпраща към една друга –

Класовата теза, лансирана също основно по отношение на босненските мюсюлмани, според която първи се ислямизирали продажните феодали и търговци, за да запазят земите и привилегиите си, а пък „народът останал верен на вярата на предците си“.

Класовата теза – също като богомилската – е с цял век по-стара от комунизма, макар че (разбираемо) се активизира именно в този период. Също разбираемо – доколкото конверсията се представя като осъдителна – тя е формулирана най-напред в православната и в католическата общности. Застъпват я класиците на възраждането Вук Караджич (от сръбска страна), Франьо Юкич и Франьо Рачки (от хърватска). (По Grivaud et Popovic 2011:514-515, Musovic 1981:12)

Класовата теза е, естествено, по-удобна от богомилската за комунистическите „идеолози“ на паметта. Тук обаче настъпва едно неочаквано усложнение, което диференцира и разпластява еднозначните възрожденски възгледи за „добро“ и „зло“. Ако се приеме, че ислямизацията е засегнала преди всичко „лошите“ феодали, ще се окаже, че мюсюлманите, по принцип, принадлежат към го сподстващата класа, което противоречи не само на елементарната логика (като се има предвид твърде голямата масовост на процеса в Босна), но и на водещия лозунг на титовизма за „братството и единството“. Така в мисленето за ислямизацията все повече навлиза и проблематиката за селяните-конвертити.

Далеч съм от мисълта да твърдя, че в това разпластяване по социален признак водеща е единствено ролята на комунистическата идеология и на политическата конюнктура. Защото именно през 50-те години (в Босна – много по-рано) югославските учени започват интензивно да използват османски документи, показващи недвусмислено сложността и многостранността на процеса и оспорващи всяка еднозначна теза – било богомилска, било класова. „Нахлуването“ на селяните обаче в дебата за ислямизацията цели – успоредно с академичната добросъвестност – и „оправдаването“ на конверсиите, трудно мислимо в черно/белите очертания на възрожденския светоглед.

Още през 1953 г. цитираният вече Н. Филипович (османист, марксист, мюсюлманин) пише, че „завоеванието не е в името на джихада, а произхожда от класовата борба“. Като изтъква, че „първи са се ислямизирали местните феодали“, той внася твърде интересен нов нюанс:

Османците поляризирали икономико-религиозния пейзаж, като оставили дискриминираните немюсюлмани да живеят по селата, за да осигурят мюсюлманската хегемония в градовете. Обратният ефект на тази система е масовата ислямизация и на селяните (предимно най-бедните), които го правят, за да се освободят от подчинението. Ислямизацията попречва на потиснатата маса селяни да се обединят в класова борба със събратята си християни. (Filipovic 1953:386, 390, 393)

Все през същата година, М. Хаджияхич категорично оспорва „предателството“ дори на феодалите:

Не може да се търси идентификация между исляма и феодалната аристокрация. Погрешно е да се смята, че господарите са променили вярата си, за да запазят земите си. Както навсякъде другаде, османците са ликвидирали аристокрацията и в Босна и нямаме основание да смятаме, че ислямските бегове са нейни наследници. По-голямата част от беговете имат азиатски произход.

Турците са привличали към себе си класата, която страдала от господарите, а не самите господари. Ислямизацията е най-интензивна там, където феодалният натиск е бил най-силен. Тук можем да намерим най-важният фактор за ислямизацията. (По Grivaud et Popovic 2011:597-598)

Към „оправданието“ на конвертитите внася изключително симптоматичен нюанс македонският османист Н. Лиманоски:

Феодалите искали да запазят привилегиите си, а селяните искали да се спасят от подчинението и мизерията, от кръвния данък или от албанските бандити. Обратно на феодалите, ислямизираните селяни не са се турцизирали.[23] (Limanoski 1989:119)

Далеч от „оправданието“ обаче остава сръбската позиция, също подлагаща под съмнение ислямизацията предимно на привилегированите класи:

А в Сърбия, където системата на привилегиите е била много развита, няма масови конверсии. (М. Васич, 1967, по Grivaud et Popovic 2011:492-493)

Класовата теза (без ясно изразено отношение) е налице и в последната официална „История на албанския народ“, издадена след края на комунизма (през 2002 г.):

Високите етажи на обществената пирамида, албанската аристокрация, е първата видима част от обществото, която започва преминаването към новата религия. Албанските принцове започват да приемат върховенството на султана като васали и започват да изпращат синовете си в османския двор като заложници. Така, след получаването на подходящо образование и смяната на религията, те започват да заемат висши постове в османската администрация и войска като санджакбейове, субашии и др. По този начин наследниците на албанските аристократични фамилии формират първите филизи на ислямизацията на албанския народ. (Historia… 2002:587)

За разлика от този сравнително неутрален тон, характерен за целия пасаж, посветен на ислямизацията в най-новата „История на албанския народ“, по-старите „идеолози“ на паметта се отнасят към процеса с патетична романтика. Съвсем скоро (през 1919 г.) след основаването на държавата, в която мюсюлманското население категорично доминира, е формулирана тезата, че – като се ислямизирали – албанците

Пожертвали религията заради свободата

Албанците са пожертвали религията си, за запазят свободата си. Поставени пред дилемата – да останат роби на турците или да се изравнят с тях – те предпочитат последното решение.

И още:

Основната характеристика на албанците – любовта към меча – и фактът, че конверсията ще донесе политически права на страната им, са най-важните фактори, предизвикали преминаването към исляма. Въпреки отказа от християнството на голяма част от населението, авторитетът на султана никога не се налага в Албания. Християни и мюсюлмани са се съпротивлявали и бунтували. Скендербег е бил шампион на християнската вяра и албанците са запазили своята национална идентичност. (К. Шекрези, К. Дако, по Grivaud et Popovic 2011:708-709)

„Гордият албански дух“ и „любовта към меча“ като фактор за конверсията ни най-малко не са загубили своята актуалност и в епохата на комунизма, аргументирани допълнително от отрицанието на религиозността. Година преди Албания да стане единствената държава в света без религиозни институции е изказано следното академично становище:

Тъй като принадлежат към една горда и амбициозна „раса“, албанците не можели да понесат принизения статут на рая. Когато видели, че турците няма да си тръгнат скоро, те решили, че единственият начин да бъде оценена личността им, е да станат мюсюлмани. Става дума за политически компромис. (Т. Завалани, 1966, по Grivaud et Popovic 2011:723)

Макар резултат от различни политически конюнктури, цитираните тези са единодушни не само в изтъкването на „любовта към меча“, но и в отношението към ислямизацията, представена като „пожертване“ или като „политически компромис“ – в зависимост от възгледите на конкретната епоха. Такова отношение е, разбира се, оправдателно, но все още не е позитивно. Конверсията е крайна мярка, спасителна необходимост, но е „лоша“ и се налага да бъде обяснявана, извинявана с повече или по-малко романтични аргументи.

Повратът започва след 1975 г., когато – следвайки косовския автор Х. Калеши – и албанската, и косовската историографии променят позициите си и започват да настояват върху изцяло позитивния характер на

Ислямизацията като национално осъзнаване на албанския народ

Обявявайки се против досегашната албанска теза за османския период като негативен и за мюсюлманската култура като негативна, калеши претендира, че – благодарение на османската власт (и в частност – на ислямизацията) – албанците са избегнали процеса на етническо претопяване. Турската експанзия всъщност е благоприятствала разширяването на албанското пространство и развитието на „албано-мюсюлманската“ култура. (Х. Калеши, 1975, по Grivaud et Popovic 2011:700, 737-738)

Опитите ми да открия конкретно политическо събитие – в Албания или в Косово, предизвикало толкова важен поврат, не се увенчаха с успех. Наистина, законът за атеистичната държава, гласуван в Албания през 1967 г., става конституционен факт едва през 1976 г. забраната на религиозните институции обаче би могла да обясни снизходителното отношение към конверсията, но не и внезапната привързаност към мюсюлманската култура. По-вероятно ми се струва причината за този поврат да се крие в обострянето на косовския въпрос в края на 60-те години и особено – след Югославската конституция от 1974 г., която де факто придава на Косово републикански статут, като му отказва единствено правото на отделяне. Тази последна титова конституция, от която са недоволни всички – вместо да успокои духовете – нажежава напрежението докрай и залага бомбата със закъснител, предизвикала разпада на Югославия.

Влияние върху неочаквания поврат, предполагам, има и политиката на комунистическа Югославия за „турцизиране“ на мюсюлманите (албанци или ислямизирани славяни), чиято цел е по-лесното им изселване към Турция. В резултат на тази политика, между 1945 и 1966 г. около 246 000 мюсюлмани напускат Югославия. (Малкълм 2011:398-399) твърде вероятно е онези, които остават, да запазват продължително и съзнателно формираното чувство на „обвързаност“ с Турция, проявено през 1975 г. като институционално „изработване“ на различна памет.[24]

Твърде симптоматично е основанието за позитивната интерпретация на ислямизацията и изобщо на османската власт – националната еманципация на албанците от (преди всичко) сръбско-православните домогвания до тяхната идентичност.

80-те години – върхов момент от развитието на косовската криза, завършила през 1989 г. с отнемането на повечето права, гласувани от последната конституция – окончателно налагат възгледа, че именно ислямът формира „националната идентичност“ (през 16. и 17. век?) на албанците. Преминаването към исляма отделя албанците от сърбите и така прави възможна тяхната унификация под името „шиптари“, като изравнява клановите и регионалните партикуларизми. Така разцъфтява една обща национална, пан-албанска култура, която не би могла да бъде сътворена в християнска среда. Ислямизацията на албанците няма никакво влияние върху техните етнически и национални чувства – обратното на онова, което се случва при славяните. (С. Жука, 1985, М. Пираку, 1989, Г. Спуза, 1995, М. Ахмети, 1997, Ш. Зефи, 2000, по Grivaud et Popovic 2011:753754, 758, 767-768, 774, 779, 789)

Разпространението на този позитивен възглед продължава и през 90-те и намира място в последната „История на албанския народ“, издадена през 2002 г.:

Албанското население в Косово през този период (15.-16. в. – Е.И.) се намира под сръбско владичество, при което религиозната власт се упражнява от Сръбската Патриаршия в Пея (срв. – Печ – Е.И.). Установяването на османската власт и ликвидирането на сръбската дава възможност на местното население да се спаси от влиянието на сръбската църква, прегръщайки ислямската религия като средство за изявяване на етническото им различие със сърбите. (Historia… 2002:590-591)[25]

(Далечна аналогия с този възглед – без тезата за позитивно влияние на ислямизацията – може да се открие в някои по-ранни български разкази, които представят избора на исляма като спасение от домогванията на гърцизма – „турчин да става, но грък не!“ – Шишков 1936:49, Кънчов 1970:344)

Като доказва високата степен на ислямизация през 15. и 16. век в Косово и Македония, „История на албанския народ“ отхвърля сръбската теза, че сегашните мюсюлмани в тези територии са потомци на преселените чак през 18 в. албанци – след „насилственото“ (според сръбския възглед) изселване на славянското население в края на 17. век. (Historia… 2002:590-591)

тази полемика е свързана с още една хипотеза, дискутираща ислямизацията:

Конвертитите са от „другаде“

Хипотезата за „чуждите“ конвертити, дошли от различни краища на империята, но не „наши“, ислямизирани на място, се разпространява най-напред в Босна, още в началото на 20. век. разбира се, дори най-ранните, склонни към най-романтични интерпретации разкази няма как да избегнат признанието, че ислямизацията е засегнала и местното население, но – в техния възглед – това е станало едва, след като дошли „чуждите“, преселниците от „другаде“.

Ислямизираните славяни (твърдят разказите, особено интензивни през 20-те години, след присъединяването на Босна към кралството на сърби, хървати и словенци) са дошли от Унгария, Славония, Далмация, Хърватия (военната граница – Лика и Срем), Сърбия и Черна гора. Няма значение дали това се е случило след падането на тези територии под османска власт, или след изгубването им от империята. Важното е, че „в голямото си мнозинство, мюсюлманите в Босна и Херцеговина не произхождат оттам“. (По Grivaud et Popovic 2011:546, 557, 561)

Според Александър Попович, тази теза е отдавна отхвърлена от югославската историография. (Grivaud et Popovic 2011:557) Виждаме я обаче чак през 80-те – макар вече свързана не с Босна, а със санджака нови пазар – да „обяснява“ мюсюлманското население там с преселване на албанци след 17.век. Албанските католически кланове от севера (клименти, шалии, шкриели, хоти, геги) били изгонени от района на Шкодра и заселени в санджак, където бързо се ислямизирали.[26] (Musovic 1981:9-10)

Освен албанци, добавя друг автор в края на 90-те, османците заселили в санджак ислямизирани власи, турци, араби, цигани и съвсем малко мюсюлмани от Босна и Херцеговина. (Б. Храбак, 1997, по Grivaud et Popovic 2011:508)

Очевидно е, че в този случай вече не става дума за позитивно отношение към ислямизацията. Бягството от констатирането на „наши“ конвертити недвусмислено квалифицира процеса като срамен. Затова е по-добре да се изобретят „доказателства“, че „срамотиите“ са присъщи преди всичко на „другите“.

В късните модификации на тезата за „чуждите“ конвертити, произведени предимно в сръбска среда, се откроява и друг характерен детайл: етническата принадлежност на „чуждите“ се експлицира преди всичко като албанска. По-нататък в текста ще проследя неговото развитие от детайл към стройна хипотеза за насилствено налагане на исляма върху някои сръбски общности, упражнявано не от османската администрация, а от албанските преселници.

Разказите сочат и други фактори за ислямизацията – било масова, било индивидуална. Някои от тях също са свързани с миграциите: желание за интеграция на преселниците в новата среда. като причини за приемане на исляма се очертават също:

– освобождаване на пленници;

– избягване на вина;

– избягване на кръвно отмъщение;

– регулиране на отношението към жените и към селяните;

– смяна на календара от Юлиански към Грегориански в края на 16. век (само в Босна).

Случва се (особено при индивидуалните конверсии) някой да премине в новата вяра заради приятелство или уважение към мюсюлманин, а при мнозинството от жените това става от любов. Изброени са примери дори за ислямизация под влияние на алкохола, заради шега или бас. (По Grivaud et Popovic 2011:481, 608)

Каквито и да са факторите за ислямизацията, каквото и да е отношението към нея – позитивно или негативно – във всички разкази, разгледани дотук, става дума за

Доброволна конверсия

Разбира се, в някои случаи принуда има, но тя е икономическа – преди всичко данъчен натиск. Липсва физическо насилие. Липсва и целенасочена политика на империята за масова насилствена ислямизация.

Както споменах по-горе, до 70-те години на 20. век отношението към Османския период в Албания е по-скоро негативно. Официална теза в „История на Албания“ от 1959 г. пледира за системна, насилствена кампания за ислямизация, предприета от османските власти, за да се сложи край на албанските християнски бунтове, на контактите с християнска Европа, на разногласието между църквите, а също така – за да се осигури верността на албанците, на които се разчитало да участват в армията. И тук обаче не става дума за пряко физическо насилие: властите използвали като инструмент за натиск данъчната дискриминация, най-вече – данъка джизие. В същото време албанските автори от диаспората предпочитат тезата за доброволната ислямизация – за да се запази свободата, да се придобият привилегии и т.н. (По Grivaud et Popovic 2011:699, 724-725)

След 70-те години – по причини, които вече посочих – двете визии значително се сближават, за да се стигне (в „История на албанския народ“ от 2002) до следното твърдение:

Османската империя е държава, която приема правото на присъствие в нейните граници и под нейното владичество на религиозни общности, които не са ислямски, с единственото изискване тези последните да признават върховенството на султана и да плащат определения данък джизие като компенсация за защитата им в рамките на османския суверенитет. Ето защо в Албания установяването на османската власт не е придружено от употребата на организирано държавно насилие с цел да бъде унищожена съществуващата до този момент религия (християнството) и налагането на нейно място на исляма. Продължаващото съществуване на християните в Албания, независимо от откъсването на части от тях в полза на масивното разпространение на ислямската вяра, е най-доброто доказателство за всичко казано по-горе. (Historia… 2002:588-593)

Ранните гръцки разкази (втората половина на 19. и началото на 20. век) настояват върху доброволния характер на конверсиите: заради привилегии и избягване на джизието. Ранните автори са категорични, че ислямизацията не е политика на османците, защото те имали нужда от население, което да обработва земята и да плаща данъци. (П. Аравантинос, 1856, В. Псилакис, 1909, по Grivaud et Popovic 2011:183, 195)

След Първата световна война и особено след поражението от Турция и Лозанския договор (1923 г.), довел до краха на „мегали идея“, вменяването на памет за ислямизацията претърпява пълен обрат: заговаря се за насилие, системно упражнявано от Османските власти над беззащитното гръцко население. Тази позиция ще разгледам по-нататък.

След Втората световна война мненията се разслояват – в зависимост от сложните кривулици на отношенията с Турция – особено във връзка с кипърския въпрос. Тезата за насилието остава, основана преди всичко върху орални извори и липсата на традиция в използването на османски документи, но отношението към ислямизацията става много по-диференцирано. Така, един от най-престижните изследователи в тази област А. Вакалопулос (1961, 1974) признава, че османската държава не поощрява насилствените конверсии. Те, всъщност, са естествен отговор на отчаянието и единственото решение да се избегне подчинението и да се запази някакво икономическо благополучие. Именно икономическите и социални дискриминации са основният фактор за приемането на исляма, наблюдавани при византийските аристократи, загрижени да запазят привилегиите си. По-ниските класи са подтикнати към отричане от вярата заради данъчния натиск, а прозелитизмът, упражняван от улемите и дервишите, засяга преди всичко селяните, работещи във вакъфите на бекташиите и мевлевиите. (По Grivaud et Popovic 2011:237-238, 261-262)

Не е отмината и богомилската теза. Изказва я през 1999 П. Родакис (известен повече с литературните си произведения), като визира преди всичко ранната ислямизация в Тракия. По-късните конверсии (17. век) на помаците в Родопите той разглежда според няколко хипотези:

– масово насилие: военния натиск на Мехмед Кюпрюлю през 1656 – версията на българските учебници;

– по доброволен път – версията на Иречек;

– за да се избегнат репресиите след един бунт – версията на Гейтлер. (По Grivaud et Popovic 2011:334)

Загрижен в по-голяма степен да изтъкне не-турския произход на тракийските мюсюлмани, отколкото факторите за тяхната ислямизация, Родакис не дава да се разбере към коя от изброените хипотези клонят собствените му пристрастия. Важното в неговия разказ обаче е диференцирането на процеса в различните региони, изтъкването на нееднозначните мотивации за конверсиите и – в последна сметка – фактът, че той е сред малцината гръцки автори (поне – доколкото ми е известно), посветили интереса си на ислямизацията в Егейска Тракия и Родопите.

В Сърбия – доколкото сръбското „изобретяване“ на памет изобщо се занимава с проблема за ислямизацията, немного отчетливо артикулиран както във фолклорната култура, така и в историографията – се развива по-скоро обратният процес. Ранните разкази, произведени в особено голяма степен от „идеолозите“ на паметта Йован Раич и Вук Караджич[27], чиято задача е създаването на анти-османски настроения, предпочитат, като че ли, хипотезата за насилието, докато по-късните (след Първата световна война) изтъкват на преден план доброволната ислямизация. Би трябвало още тук да подчертая, че сръбската памет се интересува в много по-голяма степен от „предателството“ на потурнаците и от устойчивостта на „истинските“ сърби срещу религията на завоевателите, отколкото от самата мотивация за конверсията.

Все пак, още в средата на 19. век проличава тенденцията за обясняване на конверсиите с „желанието да оживееш“, т.е. – заедно с опитите за „оправдание“ – се промъква и идеята за доброволния избор. Един от първите разкази – „За нашата църква под турско владичество и за това, че повече сърби са се потурчили в Босна, отколкото в Сърбия и Херцеговина“ от М. Спасич, излязъл по едно и също време с емблематичната поема на Негош „Планински венец“ (1847) – изтъква причини за ислямизацията, съвсем сходни с босненската и с късната албанска теза за конверсията като противодействие на чужда омразна религия: понеже сърбите много обичали езика си и поради това изпитвали дълбоко отвращение към литургията на гръцки, те предпочели исляма… Конвертитите били по-многобройни в Босна, защото там нямало толкова православни манастири и училища, както в Сърбия. (По Grivaud et Popovic 2011:477)

Тезата за насилието почти изчезва след Първата световна война и особено – след Втората, когато не само започва да доминира доктрината за „братството и единството“, но и сериозната историография за османския период все повече се основава върху документи вместо върху орални източници. Още от 20-те години се заговаря за доброволните – индивидуални или масови – конверсии, придобили широко разпространение през 17. век, „защото тогава животът става мъчителен“. Авторите категорично отхвърлят тезата за ислямизацията като политика на империята, известна с либералното си отношение към друговерците. Турците, всъщност, „оставяли хората сами да определят каква вяра да изберат“. Цитират се документи от 15. и 16. век, според които „мнозина, неизмъчвани от никого, отстъпиха от православието и преминаха към тяхната вяра, като гледаха тяхната численост и величие…“ заговаря се за „политически интереси“, за „потребности на момента“ – т.е. за конюнктура, способствала масовите конверсии – повече в Босна и по-малко в самата Сърбия. (Hadzi Vasiljevic 1924:34-35, 40, 49, 53-54, 57, 60-61, Corovic[28] 2001)

Не се наемам да твърдя със сигурност коя мотивация е била преобладаваща за авторите от междувоенния период в настояването им върху доброволния характер на ислямизацията – академичната добросъвестност или необходимостта от формиране на ласкателно самочувствие у „устоялите“, „непредалите вярата“. Преобладаващата част от тези автори са с християнски произход, но има и един мюсюлманин (Ф. Байрактаревич, 1936), според когото „върховният държавен авторитет никога и по никакъв начин не е вземал директни мерки за ислямизация на християните“. (По Grivaud et Popovic 2011:62)

Съвсем логично, след Втората световна война, вдъхновени от доктрината за „братството и единството“, разказите напълно изоставят националистическата парадигма. Централен става по-скоро дебатът за класовата принадлежност на конвертитите, а не толкова – за тяхната мотивация. Също както в Босна, позициите са различни: едни настояват върху по-ранната конверсия на привилегированите съсловия (Musovic 1981:12), други – върху първоначалната ислямизация на селяните (Nedeljkovic 1954:198). През 1985 г. един от видните историци – М. Васич – заключава, че „ислямизацията засяга всички балкански населения (преди всичко – младите мъже) и всички социални среди. (По Grivaud et Popovic 2011:120)

Така или иначе, още през 50-те години (когато югославските учени започват интензивно да използват османски документи) е обявено, че:

Тезата за насилствена ислямизация трябва да бъде изоставена. Тя отпраща към романтичната идеология. (Nedeljkovic 1954:199)

Интересен е случаят с формирането на памет за ислямизацията в Македония. Ранните разкази – фолклорни и авторски – предпочитат (както в България) тезата за насилието, докато по-късните (от югославския период, основани върху османски документи) настояват върху доброволността. Дори у В. Кънчов (1900) обаче, който преразказва предания за налагане на исляма с огън и меч от разни султани и привежда „незапомнени добре“ народни песни, се прокрадва признанието, че в Дебърска река един „ходжа увещавал (к.м. – Е. И.) притеснените да се турчат, за да се избавят от неволя“. тиквешките първенци пък „пратили известие на турските военачалници, че ще си променят вярата, само да бъдат запазени от опустошения“. (Кънчов 1970:339, 343)

След 50-те и 60-те години македонската историография (в лицето на известните османисти Паликрушева, Стояновски, Матковски, Соколоски) изцяло възприема общоюгославската теза за доброволната ислямизация и сочи като основни причини за конверсиите избягването на данъците, търсенето на по-голяма сигурност и дервишката пропаганда. (Вж. напр. Palikruseva 1965, Matkovski 1986:197-200 и др.)

Съвсем логично, в босненските разкази насилствената ислямизация изцяло отсъства. Независимо дали пристрастията на разказвачите гравитират към богомилската или към класовата теза, конверсиите са представени като изцяло доброволни.

Тезата за насилствената ислямизация – пише още през 1920 г. К. Трухелка (сам той – от християнски произход) – е лансирана в края на 18. век от християнската пропаганда и е поддържана само от профани. Точно обратното – насилствената ислямизация е в противоречие с предписанията на исляма. На подчинените народи е било гарантирано правото на религиозна свобода. Свободата обаче не значи равенство: само мюсюлманите имат право да пропагандират религията си и това неравенство е в основата на ислямизацията. Благородниците, които се ислямизират първи, проправят пътя за по-нататъшната ислямизация в Босна. Също така бързо се ислямизират и някои от привилегированите прослойки като войнуците. Конвертити-кариеристи в Босна могат да се открият и преди 1463 г.

Конверсиите не са били насилствени – нито преди завладяването, нито след него. Турците слагат начело на провинцията благородници, които могат да си останат християни, което пречи на насилствената ислямизация и е най-добрата реклама за исляма.

Друг, много по-късен автор – С. Балич (1967, от мюсюлмански произход) – пък изтъква, че конверсиите са извършени преди всичко поради социален конформизъм. (По Grivaud et Popovic 2011:552, 608)

Югославската енциклопедия, издадена през 1983 г., категорично отрича насилствената ислямизация и изброява факторите, довели до масовостта на този процес в Босна:

– аграрни и фискални преимущества, особено – избягването на джизието;

– присъствието на силна държава, която скоро няма да изчезне;

– девширмето, което засяга и християни, и мюсюлмани;

– слабост на църковната организация;

– пропагандата на мюсюлманското духовенство и на дервишките ордени. (Alicic 1983:88, 90-92, 99)

По същото време България се подготвя да проведе последния етап от „възродителния“ процес. Дори учени, които в предишни десетилетия, макар съвсем плахо, са прокарвали тезата за частична доброволност на ислямизацията (вж. напр. Димитров 1965:64-65, 70-71), сега мобилизират целия си академичен капацитет, за да изтъкнат насилието, а също така – да докажат „българския корен“ на турците, обитаващи Източните Родопи, котленско или Лудогорието. Единствено в България – чак до края на 80-те – официалната държавна политика натрапва възгледа за ислямизацията като „потурчване с огън и меч“. В масовите представи този възглед продължава да доминира и до ден днешен.

Разбира се, както посочих и по-горе, темата за насилието не отсъства изцяло от упражненията по формиране на памет и в други балкански нации. Най-много усилия в тази посока са съсредоточени в интерпретациите на

Девширмето, наричано популярно „кръвен данък“ – не само в българските разкази.

И макар още в края на 19. век босненският францисканец А. Кнежевич[29] да твърди, че семействата доброволно давали синовете си за еничари (предлагали се дори възрастни мъже), защото принадлежността към корпуса откривала най-сигурния път към високи почести (По Grivaud et Popovic 2011:530), доминиращият възглед за девширмето в повечето балкански историографии – поне до последното десетилетие на 20. век – е жестокото насилие.

Автор и на тази теза в Сърбия е, разбира се, Вук Караджич (1853), който лансира поредното сакрално число – 30 000 млади босненци, отвлечени за еничари от самия Мехмед II.[30] (По Grivaud et Popovic 2011:515)

В Гърция, в 19. век (вж. напр. Филимон, 1834) бележат девширмето като „емблематична институция, чрез която се проявяват мюсюлманското варварството и турската тирания.“ Именно за да избегнат девширмето, гърците приемали исляма или женели синовете си на 8 годишна възраст… (По Grivaud et Popovic 2011:174, 205, 258-262, 297).

Сравнително умереният тон по отношение на османския период в гръцките учебници по история от края на 20. век драстично е нарушен при описанието на „кръвния данък“. (Велкова 1998:92-94)

Девширмето е интерпретирано като основен метод за ислямизация в последната официална „История на албанския народ“ от 2002. (Historia. 2002:588)

След 80-те години на 20. век възгледът за девширмето става значително по-диференциран и в повечето балкански историографии успява да проникне тезата за случаи на доброволно зачисляване в еничарския корпус – било с материална, било с престижна мотивация, както и тезата за отпадането на необходимостта еничарите да произхождат непременно от немюсюлманска среда. (Вж. напр. Георгиева 1988:128, 157, Stavrianos 2000:270, 501)

Насилствени методи за налагане на исляма се „помнят“ и при случаите на

Ислямизация на бунтовници,

на които, все пак, се дава възможност за избор – да загинат или да приемат вярата на по-силния. Такива случаи са описани в традиционно „бунтовните“ Албания (Grivaud et Popovic 2011:708) и Сърбия (Ceric 1968:48). Когато разказва за „антифеодалната съпротива“ на жители от района на Дебър (Македония), които разграбвали мюсюлманските къщи и керваните по пътищата през 16. век, Матковски, все пак изтъква, че се ислямизирали само най-бедните от тях. Нито едно село на дервентджии (привилегирована рая) не било засегнато.[31] (Matkovski 1986:200-201)

Във всички балкански нации съществуват разкази – фолклорни, художествени, академични, в които става дума за

Единични конверсии, извършени чрез насилие

Основният корпус от народни песни (преди всичко – в България и Македония), които визират такива сюжети, е фокусиран върху жени и девойки, отвличани от турците и ислямизирани. Героините често се самоубиват и придобиват чин на мъченици за вярата. (Както вече изясних, съществуват и немалко обратни случаи – ислямизация на млади жени заради любов към мюсюлманин. Матковски твърди също, че ислямизираният член на семейството става защитник на роднините си, останали християни.) (По Grivaud et Popovic 2011:463-466, Добруски 1887, Шишков 1936:50)

Най-разпалено защитават тезата за

Масова насилствена ислямизация

гръцките разкази след Лозанския мир от 1923 г. В годините на Първата световна война и след нея се появява изобилна националистическа литература, в която ислямизацията е главен аргумент. Именно по това време тя е обявена за последователна политика на империята – „оръжие за разрушение на гръцката цивилизация“. Турците нарочно провокирали „кланета и катастрофи. За да избегнат кланетата, гърците или емигрирали, или се ислямизирали.“ От друга страна, „новомъчениците героически отбранявали вярата си срещу дивотията и фанатизма на турците“. Същият автор (К. Амантос, 1919) обаче признава, че ислямизацията на гърците е била постепенна и индивидуална и никога не е вземала колективен характер (както при помаците, лазите и бошнаците).

Крахът на „Мегали идея“ вдъхновява и сериозни историци като А. Пападопулос (1919) в съчиняване на националистически памфлети:

Дълго време Османската империя се е захранвала от енергията на гръцката раса. Елинизмът защитавал християнството – религия на любовта и мира, докато ислямът е религия на войната. Християнството – религия на светлината и убеждението, ислямът – на мрака и сляпото насилие.

Вече се заговаря за османския период като за „робство“, „терор“, „тирания“, чиято главна цел е гърците да забравят езика и традициите си. Да забравят елинизма, без който „днес не би имало европейска цивилизация“… (По Grivaud et Popovic 2011:175, 201, 204-205, 222-223)

Както вече отбелязах, след Втората световна война формирането на памет се разпластява, става по-диференцирано – било поради все по-интензивното базиране върху документални източници (сред които османските са рядкост), било – следвайки политическата конюнктура, задавана от развитието на Кипърския въпрос.

Така, през 1972[32] излиза един текст на М. Гиолас, определен от Ж. Гриво като „смесица от клишета със странна марксистко-християнско-национална риторика“, който очертава толкова катастрофична картина на гръцкото общество през Османския период, че „човек се чуди как изобщо е оживял гръцкият народ“. В същото време авторът описва доброволните конверсии на аристократите и дори на част от духовенството, докато селяните се ислямизирали, за да избегнат робството и девширмето. (По Grivaud et Popovic 2011:258-259)

За масова насилствена ислямизация говорят и по-късни разкази (Д. Константелос, 1986, К. Фотиадис, 1997), но общият тон става все по-умерен. (По Grivaud et Popovic 2011:298, 323-324) Тази умереност се изразява по най-малко два начина: засилване на обективизма и стихване на интереса към проблематиката.

Колкото до сръбските разкази, те, по принцип, не проявяват особен интерес към нея – освен, за да поставят акцент върху разправата с потурнаците, извършена (действително или легендарно) в началото на 18. век от неустрашимия сръбски народ. В обширната си „История на различните славянски народи и най-вече българи, хървати и сърби“, завършена през 1768 г. и издадена през 1794 г., съвременникът на Паисий Йован Раич бегло споменава за ислямизация чрез насилие. (По Grivaud et Popovic 2011:29)

„Идеологът на нацията“ Вук Караджич (1853), който не спестява на османския период квалификацията „робство“, разказва за „някои стари фамилии“, които се „изтурчили по неволя“, докато останалите, отказали да приемат исляма, побягнали в други християнски държави или били жестоко избити. Именно Караджич въвежда фигурата на Гази Хюсрев бей, който събрал благородниците в палата си и отрязал главите на всички, които не се преклонили пред вярата на Пророка. Сюжетът за вероломния бей дълго време ще циркулира в сръбската памет – като легенда и като „исторически факт“.[33] (http://tesla.rcub.bg.ac.rs/~nena/Zabeleske/Vuk_Stefanovic_ Karadzic/Opisanije_naroda.html, Grivaud et Popovic 2011:515516, 531)

И макар че след Първата световна война, когато новосъздаденото Кралство на сърби, хървати и словенци „придобива“ множество босненски мюсюлмани и се налага – макар да не ги признава като конституираща нация – да се научи да живее с тях, тези романтични интерпретации са постепенно отхвърлени (основно – поради старанията на цитирания вече К. Трухелка), все още се намират автори, които настояват върху хипотезата за насилието. В немного известната си дисертация, защитена през 1924[34], Иво Андрич оспорва твърдението на Трухелка за ненасилствените конверсии, защото – казва той –

Идването на турците поставя благородниците и цялата земевладелческа класа пред дилемата: да запазят властта си или да станат безправна рая. Онези, които искали да запазят земята и привилегиите си, в края на краищата приели исляма. Тази дилема е напълно сравнима с насилствена ислямизация. (По Grivaud et Popovic 2011:555).

Ясно е, че тук става въпрос за различие в интерпретациите, а не за подмяна на фактологията, както това се случва в повечето български разкази, например.

Тъй като разказът на В. Чорович (1925) за интересуващите ни събития има пряка връзка с българските усилия за формиране на памет, ще го проследя по-подробно.

За да опише „страстите Селимови“ (става дума за Селим II), Чорович се позовава на сръбски запис от 1567 г., определящ султана като „кръвник, блудник и винопиец“, който „продал църквите и манастирите по цялото царство“. (Corovic 2001) Същият запис е цитиран у Шишков на първо място в проследяването на „историческите свидетелства“ за „помохамеданчването“, макар в оригинала изобщо да не става дума за това. (Шишков 1936:38)

Всички наши записи от онова време, всички без разлика – продължава Чорович – отбелязват тежкия живот на християните и турските насилия. Към тези неволи се прибавил още и гладът. В 1574 се споменават за първи път и арнаутските зулуми в Печ, Джаковица, Призрен и Шкодра. „Две хиляди християни около тези градове посякоха.“ Разбираемо е, че именно оттогава и във връзка с всичко това е започнало да се засилва неразположението против турците. (Corovic 2001)

Освен с отсъствието на каквото и да било съобщение за ислямизация, текстът на Чорович е симптоматичен за сръбската памет с още две неща: „арнаутските зулуми“ и „неразположението против турците“, за които ще стане дума по-нататък. Тук ще отбележа само, че иеросхимонах Спиридон, създавайки един от първите разкази за насилствената ислямизация на българите – „Второто разорение на България“ – по времето на Селим, вероятно, е ползвал същите сръбски записи.

Колкото до Чорович, той е посветил много повече страници на приемането на католицизма от православните, отколкото на „потурчването“.

Вече изясних, че след Втората световна война цялата югославска историография приема тезата за доброволната ислямизация. Изключения, разбира се, съществуват, белязани преди всичко от конюнктурни съображения. Така, босненският католически духовник А. Никич (чак през 1979 г.) продължава да настоява върху хипотезата за насилието, извършвано директно – чрез мъчения или икономически натиск, или индиректно, – защото потиснатите християни са се оказали без духовна опека. (По Grivaud et Popovic 2011:633) Очевидно (както и при Андрич) тук също става дума за разнообразие на интерпретациите.

Много по-диференциран е разказът на известния босненски османист Н. Филипович, очертан за първи път през 1953 г. и повтарян многократно по-нататък – като контрапункт както на насилствената ислямизация, така и на богомилската теза:

Граничната (удж) ситуация на Босна (регион, традиционно настроен срещу Австро-Унгария) и на Албания (вход към Черна гора и Венеция) ги прави специални за турците. Именно затова там има най-много конверсии. Сходна е и ситуацията в Източна Тракия – в момента, когато тя получава същия стратегически статут. В другите региони, където границите бързо са се местили, почти липсва ислямизация. Именно това е ключът към проблема. (Filipovic 1953:90-91)

Всъщност, тезата за

стратегическите райони,

лансирана от Филипович на базата на богат изворов материал, е по-стара и много време преди него захранва множество романтични интерпретации – преди всичко в България и Македония. „Обяснението“, което дава Кънчов за насилствената ислямизация, сведения за която черпи от предания[35] и песни, е:

… завоевателите са насилвали към потурчване местности около важни стратегически пътища и проходи.

И понеже райони като Дебър или Тиквеш (както, впрочем, и Родопите) няма как да бъдат мислени като „стратегически“, Кънчов добавя:

Освен това, турците са насиляли към потурчване някои планински местности, които се отличавали с по-смело и юнашко население, за да се избавят от вътрешни буни. По тия съображения са потурчени жителите на Чепино, Чеч, торбешите около Шар, тиквешани и мегленци. (Кънчов 1970:346)

Абсолютно същото повтаря Шишков през 1936 г., като диференцира „стратегическите райони“ от „планинските местности“. (Шишков 1936:50) Оттам насетне „идеолозите на паметта“ няма да се затрудняват с такова диференциране и ще обявят Родопите за „стратегически район“.

Диференцирането на османската политика в различните балкански региони продължава и се задълбочава през 80-те, когато югославските учени, повлияни, вероятно, от все по-силните антиалбански, мислени и като антимюсюлмански обществени нагласи (или от българските си колеги, запретнали се да легитимират научно „възродителния“ процес?), все по-отчетливо започват да настояват върху насилствената ислямизация, упражнявана обаче само на отделни места. Предпочитаните „отделни места“ са Долни Дебър и Река в Македония (Vlahovic 1981:55), Бар в Черна гора и Чепино в Родопите. (М. Васич, 1985, по Grivaud et Popovic 2011:121)

Вече през 90-те, в разгара на войната, известният като „сърбофил и туркофоб“ Р Самарджич говори за насилствена ислямизация – отново в България… (Samardzic 1993:35)

Тезата за ислямизираното „юнашко население“ е популярна, разбираемо, и в Албания, където юнаците винаги са били на особена почит. „Отделното място“ в този случай е католическият Север, голяма част от чиито жители били депортирани в сръбските равнини и принудени да приемат исляма. (По Grivaud et Popovic 2011:720)

Именно това „депортиране в сръбските равнини“, изобретено в албанската памет като насилие над албанците, сръбските разкази използват като инструмент за доказване на

Албанското насилие над сърбите.

Тезата е сравнително нова. Появява се след Балканските и Първата световна война, когато не само гъсто населеното с албанци Косово, но и Македония са присъединени към Сърбия. По същото време, както вече изясних, романтичните интерпретации на Раич, Караджич и следовниците им – за насилствената ислямизация като целенасочена политика на Османската империя – все повече губят популярност. В новата държава на сърби, хървати и словенци турците (вече незначително малцинство), изглежда, отпадат като враг № 1, изместени от албанците.

Практиката – твърдят разкази от този период – била да се настаняват ислямизирани албанци между християните. Макар по-малобройни, те успявали не само да принудят към исляма сръбското население, но и да го албанизират чрез насилие. (По Grivaud et Popovic 2011:707)

Тезата се прокарва усърдно от големия антропогеограф Йован Цвиич и неговата школа. Автори като Чорович (видяхме по-горе „арнаутските зулуми“) и Хадживасилиевич, които иначе са привърженици на версията за доброволната ислямизация, категорично настояват върху масовите случаи на албански натиск – особено отчетливо проявен при Али паша Янински. Именно появата на Али паша в разказите „доказвала“ късната ислямизация на части от Епир и Костурско, продължила дори до началото на 20. век. Албанците, всъщност, били много по-опасни от турците. (Hadzi Vasiljevic 1924:65-66, 71, Grivaud et Popovic 2011:22, 53, 475)

Версията за Али паша привежда и Шишков, когато говори за „изтурчването“ на костурските „българомохамедани“. (Шишков 1936:47)

След Втората световна война, когато югославската историография изцяло приема тезата за доброволната ислямизация, албанското насилие остава актуално – особено в трудовете на Васа Джубрилович (1960) – идеологът и стратегът на масовото депортиране на албанци от Косово. Обяснимо, разказите за албанския натиск се разгръщат през 80-те. (По Grivaud et Popovic 2011:466, 490, 722)

Тезата за албанския натиск (особено – във връзка с Али паша) е популярна и в Македония. Лансира я още Кънчов в началото на 20. век (Кънчов 1970:333, 342), следван от други автори (Grivaud et Popovic 2011:444). Най-подробно я формулира османистът Н. Лиманоски:

Албанците са преминали към исляма масово, за да запазят свободата и властта си. Емигрирали са на изток, заемайки селата в Западна Македония, разположени по границата. Понеже били мюсюлмани, са се издигнали до най-високите постове в Империята: паши, бейове и аги. Именно под натиска на албанците, от началото на 17. век са се ислямизирали различни групи от славянското население на Западна Македония. Наричат ги торбеши. Малко по-късно подобен процес се развива по-на север – в Косово и Метохия, където сръбското население е ислямизирано под натиска на албанците. (Limanoski 1989:55-56)

Разказът на Лиманоски е стръвно оспорван от албанска страна (преди всичко – в Косово). Обвиняват го в изпълнение на политическа поръчка, свързана с предстоящото в този момент преброяване в Македония. Тезата му е обявена за антинаучна. (По Grivaud et Popovic 2011:748)

В самата Албания ролята на Али паша за ислямизацията е също изтъквана, макар и не толкова натрапчиво, както в Македония и особено в Сърбия. Мненията са силно поляризирани: докато автори с гръцки произход (напр. Е. Николаиду, 1979) поддържат версията за насилието, „същинските“ албанци мюсюлмани (вж. напр. Ф. Дука, 1997) предпочитат да изтъкват значението на дервишките ордени, чийто проводник бил Али паша. (По Grivaud et Popovic 2011:743, 771)

Хипотезите за „албанизирани“ сърби, за „турцизирани“ гърци и българи, които проникват и в дотук разгледаните разкази за ислямизацията, налагат по-детайлно вглеждане в проблема за

Етническата принадлежност на конвертитите –

според разнообразните гледни точки, повлияни от различните национални интерпретации и различните политически конюнктури.

Политическите конюнктури имат безспорно значение за определянето (проблемът за самоопределението най-често се изтласква на заден план) на конвертитите, което може да бъде повлияно не само от политиките на „приобщаване“ или „отхвърляне“ – в зависимост от конкретните национални интереси, но и от териториални претенции.[36]

Ранните разкази (не само от времето на Османската империя, когато религията доминира в определянето на етничността, но и след това) най-общо описват ислямизираните като турци. Съвсем малко са авторите, които посочват – заедно с турскоговорящите мюсюлмани – съществуването на мюсюлмани, говорещи славянски, гръцки или влашки езици. Обратно – албанскоговорящите мюсюлмани винаги са вземани предвид. (Б. Лори в Grivaud et Popovic 2011:437-438)

В разрез с това мнение един от малкото гръцки автори, който обръща внимание на конвертитите в Тракия и Родопите – П. Родакис (1999), – твърди, че:

… през цялото време на османска власт ислямизираните тракийци са си останали отделна група в региона. Едва през 50-те години на 20. век само тракийците мюсюлмани са официално описани като турци. (По Grivaud et Popovic 2011:334)

Известен и широко дискутиран (и в академичната, и в популярната литература) в България факт е по-сетнешният отказ на гръцката политика от определението „турци“ и връщането към понятието „помаци“ или „славяногласни елини“ със собствен трако-гръцки етнически произход.[37]

Липсата на голям интерес у гръцката политика към тракийските помаци, която се доказва не само с донякъде произволните им определения, но и с отсъствието на сериозни академични изследвания по този въпрос (като че ли в България интересът към тази политика е доста по-голям), съвсем не се отнася за интерпретациите на проблема „Кипър“.

В случая „Кипър“ – обратно – самите туркоезични мюсюлмани се описват като конвертирани латини, маронити, арменци и – преди всичко, разбира се – гърци. Понеже липсвали информации за масирано турско преселение, самоопределящите се като турци жители на острова били всъщност насила ислямизирано местно население. (По Grivaud et Popovic 2011:288-290)

Тези разкази се тиражират изобилно през 80-те години на 20. век – по същото време, когато българската пропаганда „доказва българския корен“ на всички турци в държавата.

Дебатите за етническата принадлежност на босненските мюсюлмани, които започват още от 19. век с претенцията на Вук Караджич за тяхната „сръбскост“, са – разбираемо – ожесточени. „Удобната“ богомилска теза, вменяваща им „собствена“ религиозна идентичност чрез „снемането“ на необходимостта да бъдат определяни като православни (т.е. сърби) или католици (т.е. хървати), се оказва недостатъчна при поставянето на проблема за етническата идентичност. Несъстоялият се замисъл за босненска нация на Калай, рефлектирал почти век по-късно в признаването на мюсюлманите за конституиращ народ в комунистическата федерация, не успява да отстрани този проблем. Дебатът – дали мюсюлманите са „бивши сърби“, или „бивши хървати“ – продължава да занимава обществата и в Сърбия, и в Хърватия, като особено се изостря със създаването на Независимата държава Хърватия през Втората световна война, към която Босна е придадена. Властта на усташите в Загреб стръвно оспорва тезата на Караджич (следвана от множество други автори, сред които – авторитетният Чорович) за сръбската принадлежност на конвертитите и настоява, че те са „най-чистите хървати“. (По Grivaud et Popovic 2011:591)

Още по-ожесточен е спорът за етническата принадлежност на конвертитите в Косово, започнал веднага след Балканските войни с присъединяването на територията към Сърбия. Тезата за насилствената ислямизация и албанизация, упражнявана от албанците над местните сърби, която разгледах по-горе, остава валидна, но числеността на насилниците някак прогресивно се „смалява“, за да легитимира твърденията, че мнозинството от конвертитите са всъщност албанизирани сърби. Нещо повече – появява се и хипотезата, че самите албанци-насилници са били преди това сърби и дори се сочи племето, от което произхождали – Клементис. Сочат се и все още запазените у някои от тях славянски фамилии. Хипотезата се разпростира и върху „обяснението“ на процесите в Санджака Нови пазар, където албанизираните сърби-насилници били по-малко в сравнение с Косово и затова там не се стигнало до толкова масова албанизация, а само до ислямизация. (По Grivaud et Popovic 2011:707-708, 714)

Политическият резултат не закъснял – макар преброяването от 1921 да констатирало към 440 000 албаноезични сръбски поданици, властите настоявали, че в Южна Сърбия (Косово и Македония) няма национални малцинства. Албаноезичните всъщност били сърби, забравили майчиния си език. С усърдие, познато от множество други балкански казуси – и по-ранни, и по-съвременни – Сърбия „присвоила“ дори албанския национален герой Скендербег…[38] (Малкълм 2001:337-338)

Албанската контра-теза, разбира се, отхвърля версията за албанизираните сърби и настоява върху твърдението, че нито сръбският (православен) натиск през средновековието, нито османският (ислямски) натиск от времето след завоеванието не са успели да подменят албанската идентичност. Макар ислямизирано, албанското население не било асимилирано, защото „от дълго време било компактно и исторически формирано“. Колкото до „славянските фамилии“ от сръбската хипотеза – те не били славянски, а християнски отпреди конверсията. (С. Пулаха, 1972, 1975, М. Търнава, 1979, по Grivaud et Popovic 2011:735, 739)

Тук може да се разпознае и вече цитираната албанска теза за ислямизацията като освобождение от опитите за асимилация от страна на сръбската средновековна държава и църква, актуална до много късно време както в самото Косово, така и в Албания. (Ф. Дука, 1991, по Grivaud et Popovic 2011:761)

В повечето от тези дебати

Отношението към конвертитите

като че ли няма значение. Логично би било – когато националната теза пледира конвертитите да са „наши“ – отношението към тях да бъде позитивно. И обратно – негативното отношение предполага оттласкване, отблъскване, отхвърляне към „чуждите“, „не-нашите“. Внимателното проследяване на дебатите около етническата принадлежност обаче показва, че е възможно едновременното „отхвърляне“ и „приобщаване“: в една и съща национална теза, по едно и също време конвертитите може хем да са „лоши“ (предатели, ренегати, алчни страхливци), хем да са „наши“ – не само да принадлежат към „нашия“ етнос, но и да обитават „наши“ територии. Особено значим е проблемът с териториите и, вероятно, именно той диктува периодичните или постоянни пристрастия към „приобщаване“. Най-показателен в това отношение е сръбският случай, но и навсякъде другаде синдромът „отхвърляне/приобщаване“ е наличен – по-интензивен или по-приглушен – според задачите на конкретната политическа конюнктура.

Независимо от тази едновременна наличност на противоположности, отношението към конвертитите, все пак, е нюансирано между полюсите на оправданието и осъждането. Една от най-разпространените (с по-голяма интензивност в Гърция и Албания) „оправдателни“ хипотези е теорията за

Криптохристиянството,

според която формалното приемане на исляма изобщо не попречило на новите мюсюлмани да вярват в предишните си богове, да изпълняват старите си религиозни практики и дори (тайно или явно) да се връщат към вярата на предците си. Теорията изобщо не коментира индивидуалните подвизи на новомъчениците, отказали се от конверсията и поради това пребивани, измъчвани, набучвани на кол, а представя криптохристиянството като масово явление – резултат от предаността към отеческата вяра и повърхностния ислям. Разграничението между двата типа поведение дори е положено в основата на самата теория: гърците трябвало да избират между мъченичеството и криптохристиянството, за да запазят вярата си! (По Grivaud et Popovic 2011:239, 299)

В Гърция (и особено в Албания) криптохристиянството е основната тема в интерпретациите на ислямизацията. Изтъква се, че – въпреки вековете насилие – религиозните и националните чувства на конвертитите вземали връх. Сочат се дори конкретни криптохристиянски фамилии и цели региони, съхранили старинните си религиозни обичаи. Самият Георги Кастриоти/Скендербег се оказва първият конвертит, завърнал се в отеческата вяра. Един съвременен албански автор (Ш. Зефи, 2000) дори стига до твърдението, че:

…и онези мюсюлмани, които не са криптохристияни, са всъщност криптохристияни, изгубили съзнанието на криптохристияни. (С. Ксантудидис, 1909, Д. Ойкономидис, 1936, А. Вакалопулос, 1961, История на Албания, 1959, по Grivaud et Popovic 2011:196, 223, 237, 724-725, 789-790, Historia… 2002:592)

Въпреки категоричната доминация на криптохристиянската теория[39] в дебатите за ислямизацията, съществуват и мнения (основани преди всичко на османски архиви), които са доста по-предпазливи:

Не е лесно да се открият криптохристияни в архивите. Документите от края на 19 в. показват преди всичко население, игнориращо религиозните принципи на исляма, поради което религиозните авторитети откриват училища по коран и изпращат ходжи. В повечето случаи е невъзможно да се разбере дали става въпрос за криптохристиянство. Хипотезата е възможна само за някои региони – предимно в гръцките земи и в Централна Албания. Само в три случая (Трабзон, Йожгат и Шпат) може със сигурност да се идентифицира тайно християнство, защото в тези региони населението се декларира като християнско и отказва да носи военна служба. (А. Сомел, 1999, по Grivaud et Popovic 2011:783)

Съвсем логично теорията за криптохристиянството получава най-интензивно разпространение сред нациите, определяни и самоопределящи се като двата полюса на религиозното усърдие. В Гърция, където претенциите за християнска религиозност са най-силни, а конвертитите – сравнително малко, тя служи като доказателство за устойчивостта на отеческата вяра. В Албания, известна с липсата на особено усърдие в която и да е от трите религии и където конвертитите са най-много, акцентът е поставен върху повърхностния ислям. Възможно е именно тази повърхностна религиозност да служи като основание както за прочутата декларация на възрожденеца Пашко Васа, че „религията на албанците е албанизмът“, така и за превръщането на Албания в единствената държава без религиозни институции по времето на Енвер Ходжа, през 1967 г. …

Следвайки примера на Гърция и Албания, „доказателства“ (на базата преди всичко на фолклорни материали) за криптохристиянство търсят и намират[40] също в Македония (Grivaud et Popovic 2011:465) и в България. В България (непосредствено след последния етап на „възродителния“ процес през 1984-1985) криптохристиянството дори е определено като „естествена реакция на защита, в която в религиозни форми се проявява народностната принадлежност“. (Янков 1988:11, Ваклинова 1988:103)

Връхната точка на „оправдателната“ хипотеза е идеята за босненските мюсюлмани като за

Най-чистите хървати,

произведена още в края на 19. век от лидера на Партията на правото („праваши“ – ултранационалисти) Анте Старчевич и разгърната при техните наследници – усташите – в Независимата държава Хърватия. Босненската мюсюлманска аристокрация е определена като „най-старото рицарство в Европа“, а простосмъртните мюсюлмани – като „цветето на хърватската корона“. За разлика от сърбите, евреите и циганите, с които усташката държава пълни концентрационните лагери, мюсюлманите са ухажвани и привилегировани – „приобщавани“ към хърватската нация. Идеята, скрепена с „доказателства на кръвта“, се появява чак във втората половина на 20. век – година преди Титовото управление да изобрети отделната мюсюлманска нация, в чиито вени тече „най-чистата хърватска кръв“ – докато хърватите от Панония, от Далмация и от островите, също и тези от Истрия имат много повече „чужда кръв“. (Grivaud et Popovic 2011:538, 609, Derens et Samary 2000:226)

„Импулсът на кръвта“ обаче е изтласкан и забравен в кръвопролитните сражения за Мостар по време на войната в Югославия, когато старият мост на Неретва – символът на града – е разрушен. Вече никой не си спомня за „общата кръв“ (въпреки реставрирания мост) и в Хървато-мюсюлманската федерация, където двете общности трудно постигат разбирателство дори срещу общия си „враг“ – сърбите.

На противоположния полюс е сръбското отношение към конвертитите, определяни най-често с крилатата фраза от емблематичната поема на Негош „Планински венец“ (1847) като

„Страхливи и лакоми“

Определението се поема от фолклора и още двайсетина години след публикуването на поемата започва да се цитира в писмени текстове като народна песен (Т. Ковачевич, 1865, П. Бакула, 1867). Именно като народна песен то попада не само в енциклопедии (1942 г.), но дори в академични съчинения (Ч. Митринович, 1926, Ф. Ефендич, 1941). Като анализират посланията на „фолклора“, авторите на тези съчинения стигат до заключението, че там „потурнаците“, извършили „национално предателство“ заради подаръци и привилегии, са единодушно заклеймени. Дори насилието (твърдят, според тях, „народните певци“) не може да бъде оправдание за смяната на вярата – това е „неблагородно, недостойно за един герой действие“.

Един доста по-късен автор (Р. Самарджич, 1992), в разгара на войната, нарича конвертитите „фанатизирани ренегати“, които мразят „бившите си събратя по религия“.[41] (По Grivaud et Popovic 2011:519-520, 561, 581, 585, 666)

Вече споменах, че ислямизацията, по принцип, не е сред значимите разкази нито във фолклорната памет на сърбите, нито в учебниците[42], нито в историографията им.[43] Много по-устойчив е един друг мит, в който геройството категорично надделява над предателството на вярата, а мъченичество изцяло липсва: става дума за „изтреблението на потурнаците“ („истрага потурица“) в първото десетилетие на 18. век.

В началото е отново Негош, с все същия „Планински венец“.

Макар че в основата на поемата е залегнал Косовският мит – като пример и вдъхновение за новите борци, призвани да освободят отечеството от „тежкия азиатски топуз“, макар че именно тук е произнесена сакралната фраза на сърбите „Няма Възкресение без смърт!“[44], а героите са привидени „под сияен покров“, в нея няма мъченически внушения. Напротив – „изтреблението на потурнаците“ (най-много от тях – в крепостта Бесац над сегашния черногорски градец Вирпазар, на Шкодренското езеро) е представено като Освобождение – и от „свои“ и от „турци“. „Своите“ – „братята по баща и по майка“ са именно „отреклите се от своето племе страхливи и лакоми“ потурнаци от Босна и Албания, над които е паднала „клетвата на безчестието“.

И така: на Бъдни вечер (именно изборът на датата мотивира и по-късното название на „изтреблението“ като „черногорски вечерни“ – по аналогия със сицилианските) 1707 предтечата на Негош – владиката Данило – призовава потурнаците да си върнат отеческата вяра. Всички, които отказват, са избити. Противно на предварителните видения за „сияйния покров“, героите (осем на брой) не дават жертви. Ранен е само един момък от дружината на владиката. (Ньегош 1847)

„Освобождението“ на Черна гора не е отбелязано в нито един документ. Не пишат за него нито венецианците, нито дубровничаните, в чиито архиви са запазени известия за много по-маловажни събития. А властта изобщо не обърнала внимание на владиката, когато – две години по-късно – се явил на църковен събор във все още османския град Печ. Колкото до героичните борби на черногорците против турците през първото десетилетие на 18. век, за тях също няма сведения. Обратно – за тежкото положение на християнското население, принудено да плаща харач и други тегоби по същото това време – сведенията изобилстват.

Негош придава толкова голямо значение на това събитие – мисли Чорович – за да прослави своя роднина – първия, застанал начело на цетинската владишка столица, на когото приписва много от своите лични черти и схващания. А също така – и за да накара черногорците, които през 1846-1847 година му създавали много главоболия заради връзките си с шкодренския паша – да се опомнят. (Ćorović 2001)

Други автори направо отричат „изтреблението – освобождение“, което смятат за продукт на „поетичното въображение на владиката Петър Негош, а не на исторически факт“. (Мазовер 2005:185)

В националната памет обаче героическият подвиг на осемте храбреци е оставил трайни следи.

Във Вирпазар чак през 1997 г. е поставена паметна плоча със стих от „Планински венец“, разказващ за посичането на турците (назовани така, а не – потурнаци) и за „сравняването на град Бесац със земята“. Под него стои надпис:

Посвещаваме на нашите предци, загинали тук, при Бесац, на Бъдни ден 1702 г.

Макар че, според Негош, никой от предците на сегашните вирпазарци не е загинал при Бесац, те с гордост разказват за страшната битка и големите жертви.

Разказаха ми дори как – „вие, българите, сте ни били“ – убедени, че все в някоя война българите ще да са стигнали и до Вирпазар…[45]

Отношението към конвертитите рефлектира и в етимологията на

Понятията,

с които те биват определяни.[46]

В Гърция понятията варират в зависимост от езика или от региона. Докато българоговорящите мюсюлмани от Родопите и Егейска Тракия запазват названието помаци, гръцкоговорящите са назовавани линовамваки или валахади. „Линовамваки“ означава „вълнено-памучни“ и изразява двойнствения им статус. Понятието „валахади“ е с по-неясна етимология. Съществуват предположения, че с него са определяни гръцкоговорящи ислямизирани власи.[47] Тъй като мнозинството от тях са изселени през 1923 г. в Турция, е трудно да се открои съвременен дебат за тази група. В Кипър ги наричат пацалои – шарени[48], пъстри. (Grivaud et Popovic 2011:174, Кънчов 1970:378-379)

Етимологията на сръбското название потурнак (потурец) също е сложна. Понятието се употребява и от хърватска[49] страна, където са провъзгласени за „най-чистите хървати“, и от сръбска страна („страхливи и лакоми“), и от самите мюсюлмани, но смисълът, който се влага в него, е различен: „полу-турчин“, „потурчен“, „по-турчин“. Разбира се, привържениците на богомилската теза го извеждат от „патарен“ или от „паганус“, което – освен езичник – означавало и селянин. Езическото/богомилското (патаренското) потекло на босненските мюсюлмани е скрепено с „доказателства“, почерпани от дългите политеистични практики и от наблюденията на западни пътешественици, според които:

… мюсюлманите в Босна четат Новия завет на славянски, пият вино, мислят, че Мохамед е утешител, изпратен от Христос при неговите пасоми… (По Grivaud et Popovic 2011:591, 608)

Отглас от богомилската теза се търси и в македонското название торбеши – торбата била задължителен атрибут на странстващите еретици, по-късно приели исляма. Друго тълкувание предлага известният османист Стояновски – „торба-оглани“, част от аджеми-огланите, т.е. еничарския корпус. Стояновски не открива в понятието етнически смисъл, но подчертава ясно откроената ендогамност на групата. Етимологията на „торбеши“ най-често варира в зависимост от позицията на тълкувателя. Така, Кънчов еднозначно ги определя като „българи мохамедани“, а съвременната македонска официална теза – като отделни, различни – както от албанците, така и от турците, и от българите.[50] (Кънчов 1970:333, Todorovski, Limanoski, Dojcinovski-Rosoklija 1987:166-168, 189-192, Grivaud et Popovic 2011:464)

Очевидно е, че – независимо от езика или региона – конвертитите са разграничавани, отделяни, отхвърляни както от групите на християните (различни по етнически признак), така и от останалите „истински“ мюсюлмани (преди всичко – турци). Каквито и да са претенциите за етимологията на понятията, двойнствения статус, междинността са ясно очертани. Изключение в този случай правят като че ли само албанските конвертити, което е обяснимо – доколкото представляват мнозинство. Навсякъде другаде (дори в Босна, където също са мнозинство, но не преобладаващо[51]) линовамваките, потурнаците, торбешите, помаците – независимо от различните политики на стигматизиране или на „приобщаване“, независимо от криптохристиянството им или от завръщането на някои от тях в „отеческата вяра“ – остават маргинализирани и „чужди“.

Балканският комплекс за непълноценност

Автор(и): Златко Ангелов

Алеко Константинов. Бай Ганьо: Невероятни разкази за един съвременен българин. Хермес – Пловдив, 2009

В рубриката „Прочетено за вас“ този път препрочетох Алеко Константиновия „Бай Ганьо“ и ми се иска да ви убедя и вие да препрочетете тези „невероятни разкази за един [НЕ]съвременен българин“.

Митовете са митове, защото се приемат на доверие. Обаче, мисля си, вглеждането в детайлите на един текст, превърнал се в митология, особено когато тази митология касае променливи черти от националния характер, е проява на здравословно недоверие към митологичните му интерпретации.

Провокациите да пристъпя с такова недоверие към очерците на Алеко Константинов са два опита за съвременна употреба на мита Бай Ганьо. Единият е на Златко Енев, публикуван в „Либерален Преглед“ през декември 2012; другият на Митко Новков, публикуван в „Маргиналия“ през август 2019. (Признание: и двамата са мои приятели.) Може да изглежда странно, но аз окачествявам не случайно бай Ганьо като мит, защото съм уверен, че той отдавна е изчезнал.

В есето си „Бай Ганьо – бащата на всички ни“ Енев предлага преосмисляне на този превърнал се в митичен образ литературен герой по механизма на приемането му като част от психологията на всеки съвременен българин. Т. е., призовава ни да направим точно обратното, на което сме свикнали или ни учат по инерция: да смятаме, че някакви други са ганьовците, но не и ние самите. „… [Т]ой може и да е „българското“ – пише Енев – „но в никакъв случай не е „аз“. Бай Ганьо – това е българското „не-аз“.“ Воден от примера на немската нация, която намери сили да преработи миналото си, живеещият в Берлин автор предлага всеки българин да преработи ганьовизма „в себе си“, като приеме първо, че произлиза от бай Ганьо, но второ, че между него и „бай Ганьо“ съществува разстояние, което ще му помогне да се отграничи и излекува от ганьовското, наложено му като клише, с което той не иска, дори отчасти, да се идентифицира. Такова разстояние, според Енев, е проявил и Алеко Константинов, описвайки своя герой със симпатия, „по топъл, човешки начин“. Ключов тук е глаголът „произлиза“. Ако наистина всички произлизаме от бай Ганьо и сме си останали в същността си бай Ганьовци, не означава ли това, че нямаме образован елит?

По-важен, разбира се, е въпросът защо е необходимо това преработване? Според Енев, причините са две: едната, че изхвърлянето му без психологическо преосмисляне е невъзможно и ненужно, докато приемането му би ни направило верни на себе си, сиреч, нормални; втората, че сме първото поколение, което е способно да погледне на себе си без предразсъдъци и комплекси и да възприеме този национален образ като исторически артефакт, а не като нещо завинаги определило българския характер. Ако всички българи приемем, че в някаква степен сме бай Ганьо, това ще ни обедини в усилието за неговото преодоляване.

Тезата на Митко Новков в есето му „Синдромът Алеко“ е по-ограничена: да покаже, че бай Ганьо е класов характер, създаден от своя автор в резултат от изтласкването на ганьовските черти от идентичността на възпитания в европейски нрави от „големеещото се“ негово семейство Алеко Константинов. Според Новков, Алеко е имал вътрешен конфликт между своето възпитание и ганьовските черти и го е разрешил по пътя на проекцията: прехвърлил ги е върху своя герой и му се надсмива.

В пълен контраст с Енев, Новков мисли за бай Ганьо като „злепоставящ българското образ“. Приемайки „народа“ за неподлежаща на обсъждане положителна величина, той преповтаря фолклорното заклинание, че българската интелигенция не само не се идентифицира със, но и се срамува от „нашенците“. И този срам идва още от автора на „Бай Ганьо“; всички „учени мъже и учени жени“ страдат от синдрома Алеко. С една дума, вместо да се приближи до народа, българската интелектуална класа винаги се е стремяла да се разграничи от него. Това класово разбиране на образа от Новков отсъства от Еневия призив всички ние, без оглед на класа и образование, да си признаем, че носим бай Ганьо у себе си.

Взети като самостоятелни текстове, и двата анализа са безупречно построени и логиката им произтича от предпоставката, която ги е предизвикала. За мен обаче, ако има социален проблем „бай Ганьо“ – защото да пишеш днес за образ, създаден преди 140 години означава, че го чувстваш като проблем, и то национален – той стои извън двата текста. Почти съм сигурен, че и двамата автори са писали есетата си без да препрочетат очерците за Ганьо Сомов (Балкански) като са приели на доверие, че той все още съществува. И у двамата дискурсът „бай Ганьо“ продължава да е единствено мъжки. Това отчасти е простимо заради българския език, който още не е намерил адекватни езикови форми да присъедини жените към генеричните понятия за характер, нация, образ, психология и т. н. Но все пак прави впечатление на нещо архаично. Бай Ганьо си е със сто процента мъжки черти и у Алеко, и у модерните му тълкуватели. И третата обща черта е, че литератори, които нямат експертна компетентност в психоанализата, ползват психоаналитична терминология и внушения – но не и техника – за да аргументират тезите си. Новков слага психотерапевтична диагноза на Алеко, а Енев ни съветва да ползваме механизмите на автоанализата, за да „се справим“ с тежкото наследство на Алековия герой. Подтекстът и у двамата е, че един писател ни е „закопал“ в подсъзнателното без да ни даде ключ към освобождението от него.

И какво ще постигнем с всичко това? Като извадим бай Ганьо от своето колективно подсъзнателно и го възприемем за свой „баща“, ще се очистим ли от него? Или като обявим Алеко Константинов за родител на българския интелектуален снобизъм, променяме ли нещо в националната психология? И трябва ли ни цялото това усилие, когато отдавна розовото масло е световно признат търговски продукт, експортиран от България, а българската диаспора в Европа, пък и по цял свят, почти се е изравнила по брой с българите, живеещи в България?

Преди да продължа, една уговорка. Смятам Алеко Константинов, както впрочем и Захарий Стоянов, за писатели основоположили българския литературен канон (заедно с Вазов), които са несправедливо подценявани като майстори на словото – въпреки многобройните литературоведски трудове за тях, главно върху историографската стойност на произведенията им. Поради това те не изпъкват на преден план в съзнанието на хората, родени в края на 20 и началото на 21 век, въпреки че се изучават в класовете по литература.

Вижте само как започват очерците за бай Ганьо: „Помогнаха на бай Ганя да смъкне от плещите си агарянския ямурлук, наметна си той една белгийска мантия – и всички рекоха, че бай Ганьо е вече цял европеец.“ Цялата следосвобожденска социология на преминаването от живот под султана към самостоятелно съществуване, петимно да се закачи за Европа – в едно гениално изречение! Изречението, характерно със своята икономия на думи, е същевременно и метафора на една от основните черти на националния характер: усещането за културна непълноценност, компенсирана с блюдолизничество към по-силния. Ганьо се е турчеел (носил е агарянски ямурлук), някой друг (Русия и Великите сили) му е помогнал да се върне към християнско съществуване и той е избрал белгийската конституция за свой закон. И веднага идва иронията: сякаш с магическа пръчка тази „мантия“ го е направила „цял европеец“.

Всичко, което четем след това начало, са разкази на „очевидци“ (в тогавашния дискурс Алеко ги е нарекъл очерци, явно в желанието си да им придаде документална достоверност), опровергаващи точно тази фраза: че бай Ганьо е станал европеец.

Но още в заглавието Алеко е обозначил разказите като „невероятни“. Съчетано със „съвременен българин“, това е похват, пораждащ иронична дистанция между автора и героя на разказите. Хем е съвременен, хем случките може и да не са се случили. Или са толкова чудновати, че на човек не му се вярва, че са се случили. Още в заглавието Алеко като че ли заявява, че хиперболата е неговият главен литературен инструмент.

Само на две места той се отказва от нея, сякаш се страхува, че е прекалил. Тези пасажи са ключови за разбиране на дистанцията между автор и герой. Забележително, и двата са в разказите след завръщането на нашия човек от Европа. Единият е в очерка „Бай Ганьо журналист“:

Прощавай, снизходителний читателю! … Прощавай и ти, бай Ганьо! Бог ми е свидетел, че винаги добри чувства са ме въодушевявали при описването на твоите истории. Ни чувство на злобно порицание, ни презрение, нито лекомислен смях не са ръководили моето перо. И аз съм чадо на своето време и известни отделни събития може би неволно са ме отклонявали от строгата обективност … Твоите братя, вярвам, не са такива, какъвто си изобразен ти, бай Ганьо, но те са засега на втори и трети план; те едва сега почват да заявяват за своето съществуване, а пък ти, ти си налице, твоят дух лети и обгръща целия обществен строй и дава свой отпечатък и на политика, и на партии, и на печат. Аз питая в себе си вяра, че ще дойде един ден, когато ти, след като прочетеш тази книжка, ще се позамислиш, ще въздъхнеш и ще речеш: Европейци сме ний, ама все не сме дотам!…

Добронамерената вяра на Алеко от последното изречение, че бай Ганьо ще се промени и ще види себе си критично, е придружена от оценката на автора за добрите качества на неговия герой в другия пасаж („Бай Ганьо в Русия“):

И представете си, господа, в този момент аз съжалих бай Ганя! Вярвайте! Съзнавах, че постъпката му е безобразна, че той е отвратителен скъперник, егоист, лукав хитрец, лицемерен експлоататор, грубиян и простак до мозъка на костите… но съжалих го: в тънките вибрации на тона, с който той изговори последните думи, моето ухо схвана една нежна нотка, която се таила и се таи в сърцето на бай Ганя, но рядко – боже, колко рядко! – се появява… Не зная, може да ви се покаже смешно, неестествено, но ще ви кажа, господа, че в този момент аз инак погледнах на бай Ганя; като че някой ми внуши: „Недей презира този простичък, лукавичък, скъпичък нещастник, той е рожба на грубата среда, той е жертва на груби възпитатели; злото не се таи в него самия, а във влиянието на околната среда. Бай Ганьо е деятелен, разсъдлив, възприемчив – главно възприемчив! …

На едно-единствено място („Бай Ганьо в депутацията“) Алеко недвусмислено характеризира героя си като български национален характер:

За бай Ганя е приказката… Та това де, не можеше ли, рекох, да се мине без него? Защо трябваше и той да представлява българския народ? … [Но] щом ходят да го интервюират кореспонденти от важни вестници и неговите думи като оракулско предсказание се разнасят чрез печата по целия свят – иди сетне доказвай, че чрез бай Ганьовите уста не глаголи народът български… Но аз, непоправим оптимист, мисля си, че съдбата е преплела бай Ганя в тази мисия само и само за да запази депутацията своя настоящи български национален характер, защото, както щете, но окладистая русская борода, французик дипломат – не звучат български.“

С въведението „това де, не можеше ли, рекох, да се мине без него“ Алеко ни е завещал един образ на българина, който не се харесва нито на самия автор, нито на образованата класа, която той представлява. Но е неизбежен. Обаче в никакъв случай не е проекция на нещо, което Алеко е трябвало да изчисти от себе си. Той просто го е нямал. Ако Алеко се е надявал на нещо, то е неговият герой да се промени до неузнаваемост. Структурата на неговите очерци е построена на монологичен принцип: разказват негови приятели, очевидно хора учещи или пребивавали в Европа. Разказват добронамерено, с насмешка, но и със симпатия. И именно образованите хора – интелигенцията (интелектуалците, в днешния дискурс) – превърнаха през последвалите десетилетия бай Ганьо в олицетворение на простотия и неевропейскост. Самият реален бай Ганьо няма способност за саморефлексия.

Противопоставянето на народ и интелигенция не е само изкуствено, то е безполезно. Интелигенцията винаги ще наблюдава, оценява и рефлектира, но като част от народа. Знанието за себе си народът винаги ще приема и усвоява от рефлексията на своите начетени синове и дъщери. Това го има и у Алеко. В „Бай Ганьо се върна от Европа“ четем следния пасаж:

Седим в кафенетата и въздишаме за Швейцария, а пък стига ни само малко волица, и Швейцария, българска Швейцария е пред нас – Витоша, Рила, Родопите! Най-последният бедняк-чужденец от живущите в София се е насладил от величествения вид от Черния връх на Витоша, а я ми кажете, има ли един – един, божичко! – шоп, който да се е качил на Витоша! … има примери, като, да речем, овчаринът на Драгалевския манастир, който цял живот е гледал от височините града София, гледал го е години преди Освобождението, гледал е неговото разрушаване, обновяването и разширението му, продължава и досега да се взира, седнал под сянката на ореха, в неговия по-бляскав изглед и до ден днешен той няма воля да слезе от гората да полюбопитствува, да види отблизо тази във всяко отношение интересна трансформация на столицата!… Но аз оправдавам този своеобразен философ и даже, правичката да ви кажа, завиждам на това дете на природата!

Тук веднага ще задам реторичния въпрос: прилича ли на шопа или на Драгалевския овчар който и да е днешен българин, от която и да е социална прослойка? Приличаше, да, докато комунистическият режим, наложен въпреки волята на интелигенцията, държеше всички ни под ключ и с идеологическа ригидност създаваше „работническа интелигенция“. Потомствената интелигенция тогава се хвана, съзнателно или подсъзнателно, за бай Ганьо като метафора на хората от режима, въпреки че в училищата образът му се тълкуваше като фигура от т. нар. първоначално натрупване на капитал. Като историческа фигура, всъщност. Това втвърди в българското колективно подсъзнателно образа на бай Ганьо като едва ли не вечен. И трийсет години след 1989 никой не се сеща да събори този паметник на далечното минало като остарял и неадекватен на днешните българи.

Това беше непобедимата обсесия на българите да намерят виновник за нещастното си състояние. И те го намериха: виновникът беше бай Ганьо, превъплътил се в партиен функционер. Тези 45 години опаковаха бай Ганьо като паметник, донесен от миналото, но сякаш съдържащ настоящето. Ключовата дума е „сякаш“. Всичко беше фалшиво в соца, освен вездесъщата партия. Бай Тошо беше подиграван като комунистически бай Ганьо, особено във вицовете. Но беше ли той такъв? Неговата комплексна фигура би била опростена, ако отговорим положително.

Ако днес започнем да гледаме на бай Ганьо като портрет на неговото време, ще се освободим от комплекса си за непълноценност, какъвто самият Алеко е нямал. Не, не пропускам тълкуването, според което хората от типа бай Ганьо са се видоизменили козметично, но вътре в дълбочината на психиката си са останали същите. Но това би било опростенческо, инертно тълкуване на националния характер. Верно, че Бойко Борисов напомня с много неща на бай Ганьо. Но го и превъзхожда с още повече от своите черти и прояви. Той е начело на държавата, избран по легитимен начин, участва във или поне търпи корупцията на много по-мащабно равнище, преговаря с европейските лидери. Има журналисти – Петьо Блъсков, Тошо Тошев и Недялко Недялков веднага идват на ум – които смятат, че „голям мурафет ли е един вестник да се издава? Тури си едно перде на очите (па и няма нужда), па псувай наляво и надясно.“ Има и други прояви на класовата природа на „бай Ганьо“, като този например: „Изведнъж българинът стана свиреп защитник на закона и експерт по оперно пеене. Българинът, който не си дупчи билет в транспорта, не спазва законите за движение по пътищата, не си плаща данъците, хвърля боклука си където му падне, заравя фасовете си в пясъка на плажа, изведнъж побесня, че световно признат оперен артист трябва да пее пред комисия за семпло място в средно училище, където е решил, че може би ще бъде полезен.“

Обаче, от една страна самосъзнанието и самочувствието на всички днешни българи, особено на необразованите, се е повишило значително. От друга, днешната либерална интелигенция не може да гледа с топлота и симпатия на поведението на мутрите и техните производни. Тъкмо обратното: тя го гледа със страх и ужас, без илюзия, че е поведение на хора „деятелни, разсъдливи и възприемчиви“. Страхът и ужасът в същото време издават липса на онова високо самочувствие, което интелектуалните класи по света имат напълно заслужено.

Алеко е имал самочувствие и ни е завещал синтезирания образ на комплекса ни за непълноценност. Той е плах и непохватен в чужбина, а лукав и безогледен у дома. Днес е друго: българите вършеем чужбината, а сме плахи у дома. Страх ни е да си построим дом, който да ни радва с почтеност и законност. По силата на някаква инерция бай Ганьо продължава да съществува в главите ни, защото не сме се освободили от своя комплекс. Освобождение е необходимо не от „бай Ганьо“, а от комплекса за непълноценност, който е пагубен за интелектуалния елит и не му позволява да изпълнява водещата роля в националните дела, която му е присъща.

От няколко години Алеко стои в началото на „Витошка“ и ни гледа. Изразът на лицето му е спокоен. Той знае, че не бай Ганьо му е теглил куршума, а Данко Харсъзина. Ако поседите дълго наоколо, ще забележите, че почти никой не му обръща внимание. Само от време на време някой университетски професор сяда до него да си направи снимка за спомен.

Златко Ангелов (1946) е български писател, който живее в Испания. Автор e на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборника с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012), сборника с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013), „Моята Америка“ (Ерго, 2015) и „Литература на края на света“ (Лексикон, 2017). Негова публицистика и литературна критика четете в дигиталното издание „Неизбежна проза„, както и на личния му блог www.antipropaganda.net.

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 3

Автор(и): Евгения Иванова

ГЛАВА II. Еднополюсна памет: България

Обратно на преобладаващата част от разказите за ислямизацията на останалите балкански нации, които лансират различни, но в повечето случаи – изясняващи доброволния и характер тези, българските поставят категоричен акцент върху насилието. Хипотезата за масовото насилие като целенасочена политика на империята се появява още в края на 18. век и – с различна интензивност – циркулира в общественото съзнание до края на 20-ти. Паметта за насилствената ислямизация е толкова дълбоко вкоренявана, така усърдно вменявана, че – въпреки академичните публикации, доказващи нейната постепенност и доброволност – тя и до този момент владее умовете на по-голямата част от широката публика.[52] Дори, когато някои чужди автори (съвсем рядко, впрочем) изтъкват тази хипотеза, те черпят основанията си от български примери. (М. Васич, 1985, П. Родакис, 1999, по Grivaud et Popovic 2011:121, 334, Samardzic 1993:35)

В тази глава ще се опитам да проследя мотивациите за развитието на паметта за насилствената ислямизация в различните политически конюнктури, като очертая контурите на самите разкази във времето на тяхното създаване (или – първо публикуване), както и по-сетнешните им интерпретации, поставени в зависимост от водещите интереси на елитите във всеки исторически момент. Едва ли ще успея да спазя симетричен подход – спрямо разгледаните в I глава хипотези на другите балкански „идеолози на паметта“ – доколкото в българската памет голяма част от тях по-скоро отсъстват, изместени от мощното излъчване на хипотезата за насилието. Вместо това, ще направя опит да прецизирам дали и доколко – в българската памет – насилието е инструмент за произвеждане на травматизъм и депресивен национализъм[53], или остава някак „само за себе си“ – служебен израз на конкретна политическа поръчка.

Първият от известните

Разкази

за масова ислямизация е част от „История во кратце о болгарском народе словенском“ от йеросхимонах Спиридон, написана през 1792 г., но публикувана в цялостен вид много по-късно. Епизодът, който ни интересува, носи отделно заглавие – „за времето на второто разорение на България, по какъв начин е станало“ и пак отделно е публикуван през 1869 г. от руския славист Ламански[54]. Още през 1825 г. обаче той става част от рилската преправка на Паисиевата „История“, извършена от рилския монах Паисий, който компилира Хилендарския си съименник и Спиридон. Присъства в множество от следващите преписи и преправки, за да бъде публикуван през 1844 г. от Христаки Павлович в „Царственик“.

Оттогава насетне „Царственикът“, съдържащ и „За времето на второто разорение на България“, се преподава в училищата.

Текстът на Спиридон – специално в отношението към „цар Селим“ – изглежда повлиян от сръбски запис от 1567, където именно този жесток султан напълно разорил Сърбия, като „продал църквите и манастирите по цялото царство“. В сръбския запис обаче никъде не се говори за ислямизация. (Ćorović 2001[55])

Темата, вероятно, е добавена от българския автор – заедно с „географията“ на „потурчването“: от Драма до Босна и още по-конкретно – „Доспат планина тогава потурчил, Чепино, Крупник, Кочани…“ (За времето…)

След тази конкретизация, текстът продължава с общо настроение, близко до много подобни летописи: мъка, скръб, жалост, ридание, въздихание. Травматичният, мъченическият арсенал е налице – що се отнася до „оня пръв род хора, при които било завзето българското царство“. Внезапно обаче, тонът се променя и се оказва, че – когато „преминал онзи човешки род, последният свикнал постепенно да живее с турците, а също турците с християните.“ (За времето.)

Очевидно, внушението на този предполагаемо най-ранен разказ съвсем не е еднозначно, след като и в „последния човешки род“, съвременен на автора, все още са останали християни, които да живеят с турците.

Дори най-известният

„Летопис на поп Методий Драгинов“

от село Корова, публикуван от Стефан Захариев през 1870 г.[56] и положил основите на предългата митология за „потурчването“ – ако бъде прочетен внимателно – няма да остави категорично впечатление за дълбока травма. Разказът сравнително подробно описва самото „турчене“, продължило „до Богородица“, и изброява имената на обръщенците от елита: бан Велю, протопоп Константин, поп Гюрге, поп Димитър… И само на едно място споменава, че „които се не изтурчиха, едни изклаха, други бегаха по гората“. Избягалите съградили къщи в Каменица (останало изцяло християнско, според османските регистри – Кил 1998:106) и в Ракитово (частично християнско), та дори основали новото селище Батьево (бъдещия Батак, според локалната митология). Изкланите не са споменати поименно. Останали са безименни жертви – нито мъченици, нито герои.

Тук също се промъква мотивът за „свикването“, вече отбелязан във връзка с „Второто разорение“:

… цепинските българи, като били непрестанно толкова време с турските войски, навикнали са на техните нрави и – принудени едно от гладията, а друго наклеветени от Митрополит Гаврила – от страх лесно[57] са приели ислямизмът.

Основната цел на Захариев е не толкова да очертае катастрофичен образ на „потурчването“ и да посочи като оръдие на злото самите извършители на деянието, колкото – да заклейми основния български враг от 60-те и 70-те години на 19. век – гръцкото духовенство в лицето на „плодински митрополит, проклетий Гаврил“. (Захариев 1973:67-69)

Катастрофичният образ на чудовищното насилие ще се роди в по-късните интерпретации на Летописа.

Други два разказа – от Баткунския манастир, публикуван през 1893 г. от Хр. Попконстантинов, и от Голямо Белово, публикуван през 1898 г. от Н. Начов – в голяма степен повтарят „Летописа на поп Методий Драгинов“. Вторият е единственият, публикуван по една страница от оригинал, писан през 18. или 19 век.[58] Именно поради това може да се предположи, че първообразът и на трите е именно Беловският.[59]

„Изтурченият“ елит носи същите имена, както при поп Методий. Липсва само бан Велю, добавен, очевидно от С. Захариев по престижни съображения, както отбелязва и Б. Лори (Лори 2013:122).

Картината на „изтурчването“, представена в трите късни „летописа“, е сходна: чепинци[60] приемат исляма, за да останат „слободни от данок и от ангария“, но и от страх (Начов 1898, к.м. – Е.И.). Страхът е изрично подчертан и в трите разказа – с цел, вероятно, деянието да бъде извинено и „предателите на вярата“ да не се окажат стигматизирани. Те са жертви, също като изкланите. Този парадокс ще съпътства домашните разкази и в по-нататъшното им битие: независимо от напълно противоположното си поведение, потурчените и загиналите за вярата ще стоят някак еднакво – нито герои, нито мъченици, просто жертви.

По-встрани от досега разгледаните текстове е последният разказ за ислямизацията –

„Исторически бележник за потурчването на родопските българи“,

публикуван чак през 1931 г. от А. Поптодоров. Разликите са не само във времето на „изобретяване“ или в „географията“ на събитията (тук става дума вече не за Чепино, а за цяло смолянско, разширено до ксантийско), но и в интерпретацията на персонажите, чиито образи не са еднозначно обозначени като жертви, а са получили и своите героически и мъченически превъплъщения.

Сюжетите в разказа са три: за Милян и Милица, за избиването на райковските първенци и за св. Висарион Смолянски.

Милян и Милица били брат и сестра от Долно Райково. Него взели турците и го пратили в Цариград, а тя останала в селото. След години братът се върнал – вече като ходжа, но сестра му го убедила да се откаже от „турската вяра“. Нататък сюжетът в най-общи линии следва житията на новомъчениците – заради отказа „разярените турци“ посекли Милян пред бащината му къща, а Милица решили да „направят млада кадъна“. Обаче тутакси се насъбрали „много млади и буйни момци“, спасили хубавицата и „де кого срещнеха турчин, все го убиваха“.

Във втория сюжет педантично се изброяват „потурчените“ и „непотурчените“ села в смолянско и ксантийско (повечето са с измислени, „благозвучно“, „по български“ променени имена). Понеже райковските първенци се съпротивлявали срещу „потурчването“, събрали 200 от тях (изброени са поименно 112) и ги избили до един – за сплашване на останалото население. Обаче – въпреки тяхната „мъченическа смърт“ – населението въобще не се уплашило, ами излъчило най-прочутите войводи, които го повели да изколи турците. „След това турците вече не се осмелиха да преследват българското население.“

Мъченическата смърт на епископ Висарион Смолянски[61] е в центъра на третия сюжет. Разбира се, турците много искали именно епископът „да приеме мохамеданската вяра“, но той мъченически им отвърнал:

Човек, който има любов към божествената истина, е непоколебим във вярата си. Смъртта ми ще ме направи безсмъртен пред бога.

Тогава бил подложен на страшни мъчения и унижения, докато накрая „обезобразиха го и направиха тялото му на пита“. Това се случило на 29 юли – ден, обявен в най-ново време като празник на Св. Висарион.

И в този случай омаломощените, но непреклонни българи „събраха последни сили и образуваха чети, които… водеха люта борба за запазване вярата, честта и живота.“ (Поптодоров 1931)

Очевидно е, че в този късен, оспорван още във времето на появата си и по късно фалшификат[62], персонажите са вече подробно разпластени и диференцирани. Милян, райковските първенци и особено Висарион Смолянски са въведени в регистъра на мъчениците, а поименните и безименни войводи и хайдути, отмъстителите за тяхната саможертва са зачислени към героическия пантеон. Не може да не направи впечатление и почти задължителният „happy end“, с който се увенчават и трите сюжета, т.е. героическото, дори в този най-травматичен отрязък от българската „история“, надделява над мъченическото.

Тук няма да дискутирам класическия спор дали

Преданията

предшестват летописите, каквото е преобладаващото мнение в традиционната наука, или се случва обратното – летописите „произвеждат“ предания, мислени като „автентичен“ фолклор. Ще допусна – в съвсем работен ред – че двата жанра функционират едновременно и разликата между тях не е хронологическа, а по-скоро семантична: летописите се възприемат като истина, а преданията – като фикция. Длъжна съм да уточня обаче, че самото отделяне на фикцията от истината изисква съзнание от по-късна степен.[63]

Първите записани и публикувани предания за ислямизацията следват, а в някои случаи – предшестват летописите. През 1887 В. Добруски публикува няколко предания от Родопите (преди всичко – смолянско), като се интересува повече от времето на „потурчването“, отколкото от начина на провеждането му. Отбелязва няколко разказа за доброволна ислямизация, случила се в Арда и Горно Райково („Историческият бележник“ по това време още не се е появил) и само във връзка с Петково говори за насилие, не споменава Чепинското корито.

Тази липса не му попречва да обобщи, напълно в духа на Стефан Захариев и останалите летописи:

Според разкази и предания, потурчването на българите принадлежи към най-ужасните събития в българската история. Които не искали да се потурчат, едни ги избили, а други се разбягали по горите… а които били страшливи и искали да добият някаква права, приели мохамеданската вяра. (Добруски 1887:335-337)

Системните публикации на предания за „потурчването“ започват след 1890 г. в издаваните от с. Шишков списания „родопски старини“ и „родопски напредък“, в които – освен самия издател – интензивно печати и В. Дечов. Двамата известни изследователи на Родопите, съвсем естествено, съсредоточават интереса си върху районите, където са родени – смолянско и Рупчос. Чепино и тук отсъства[64], но механизмите на ислямизацията са описани в съвсем същия дух: клане на несъгласните (родопски напредък, 7, 1912:166-167), първоначално „потурчване“ на елита и след това на населението (родопски старини, IV, 1892:10), вина на гръцкия владика (родопски старини, III, 1890:14).

Макар в общия тон и у двамата изследователи да преобладават предпочитанията към насилствена ислямизация, биха могли да се набележат опити за детайлизиране и диференциране в коментарите към преданията – особено при Дечов. Като причина за „потурчването“ в Долащър (загражден), например – вместо генерален замисъл за всеобща ислямизация – е посочен съвсем утилитарен повод: турците от съседното село искали да усвоят една нива, бастисали житото на българите и ги натупали вместо да им го върнат, попът пък набил турския ага и го посрамил, а след това се случило клането. Спасили се само онези, които си сменили вярата и се съгласили да отстъпят лелеяната нива. (Родопски напредък, 7, 1912:166-167)

А в „миналото на Чепеларе“, публикувано за първи път през 1906 г. в няколко книжки на „Родопски напредък“, Дечов казва:

Богутювските християни се помохамеданили и то повече от малодушие, а по-малко от насилие. (Дечов 1978:97)

Навсякъде, което е характерно за преданията по принцип, става дума за локална ислямизация – на отделни села или райони, а не за всеобща политическа практика. Разбира се, разказите за индивидуални конверсии (преди всичко – на млади жени и по любовни причини) са много повече, свързани преди всичко с топонимия – „обяснение“ на „момини скали“, „момини върхове“, „момини гробове“.

Вече през 30-те години на 20. век, когато – в специалния си труд, посветен на „българомохамеданите (помаци)“ – обобщава „историческите свидетелства“ за „помохамеданчването“, Шишков подробно разглежда и „За времето на второто разорение на България“, цитирайки го по Ламански, и Летописа на поп Методий, и другите два летописа – от Голямо Белово и от Баткунския манастир, които безапелационно съобщава като документи. Нещо повече – поставя ги в един „документален“ регистър заедно с османски крепостни актове, а локалните предания (т.е. фикцията, но винаги с предположение за частици истина в нея), които преди е събирал и публикувал, използва като допълнителни свидетелства в подкрепа на „документите“. За да стигне, в края на краищата, до обобщението, че:

По всички исторически данни, писмени домашни паметници, устни предания и др. п. безспорен е фактът, че изтурчването на славянските поселения в Б. полуостров, като се почне още от първото нахлуване на турците, та през цялото им пет вековно господаруване, е било насилствено, със силата на меча и пред ужаса на мъченичеството, на смъртта. Маса свят мъченически е прегърнал смъртта в своето дълбоко народностно и религиозно съзнание, за да не пожертва плътта и вярата си на агаряните. (Шишков 1936:47-48)

Този пасаж всъщност е единственият в цялата книга на Шишков, в който ислямизацията е интерпретирана като мъченичество. Въпреки засиления интерес към темата (особено през 30-те години), тя обхваща неголям брой страници (15 от общо 106).

Интересът се засилва след 1944 г. и особено през 60-те и 70-те години. Именно тогава се публикуват множество краеведски, литературни и „научни“ съчинения, чиито автори се надпреварват да изнамират предания за ислямизацията. По същото време (1963) излиза и томът (11) с преданията и легендите от поредицата „Българско народно творчество“ на „Български писател“. В раздела „страданията на народа под турско владичество“ 6 от общо 15-те страници са посветени на „потурчването“. Останалите разказват за кланетата в Батак и Перущица. Публикувани са няколкото предания, известни от Дечов и Шишков, както и още три, пак от смолянско, съобщени в силно тенденциозния сборник „Родопа – българска твърдина“ (1961), издаден като учебно помагало. Сред тях е и разказът за Милян и Милица, предаден буквално по „Исторически бележник“, за който се казва, че „случката е описана в стар български летопис и е станала през май 1633“. (БНТ, 11, 1963:419-420)

Тази сравнителна оскъдица не е попречила на автора на предговора Цветана романска да отбележи:

Голям брой предания имат за сюжет помохамеданчването, един от най-крайните и жестоки изрази на чуждото потисничество. То засяга особено силно Родопската област, която в продължение на столетия е предмет на стремежите за насилствено налагане на чуждото вероизповедание. Преданията за помохамеданчването на родопските българи изобразяват по-правдиво от най-достоверните исторически източници жестокостите на фанатизираните мюсюлмански орди, които са подлагали на меч всички, които са дръзвали да им се противопоставят. (БНТ, 11, 1963:22-23)

Така, десетилетия след Шишков, романска по-ясно диференцира истината от фикцията (нарича дори летописа на поп Методий „повече литературна творба“), но в същото време заявява явното си предпочитание към фикцията като „по-правдива“ от истината, защото по-услужливо обслужва конкретната политическа конюнктура. За тази конкретна конюнктура насилието се оказва по-важно и от героиката, и от мъченичеството.

В края на 60-те (1969) излиза сборникът „Народностна и битова общност на родопските българи“, чийто съставител е отново Цветана Романска, където преданията за ислямизацията са вече много повече.

Разбира се, новозаписаните (или цитирани по вестникарски публикации, пак от 60-те години) предания са свързани със скали, мостове, дерета, джамии, т.е. – с топонимия, но много от тях разказват за чутовното, всеобщо насилие, с което е налагана новата вяра. И тук насилието, парадоксално, не произвежда мъченичество. Героизъм обаче е налице. Твърдите мъже от Каменица, например, заявили: „Ние камък ставаме, но вярата си не даваме“ – оттам било произлязло името на селото. А пък иначе загиналият безславно Милян от „Исторически бележник“ в разказ от стойките става войвода на хайдушка чета. (Богданова 1969:229-237)

Подчертавам, че тези предания са разказани преди всичко от християни, а малкото, разказани от мюсюлмани, произхождат от села, известни със слабата си религиозност и/или със силната си привързаност към идеите на комунизма като Забърдо и Неделино, например.[65]

Според друг автор в цитирания сборник, мюсюлманите били „забравили“ тези предания. забравата била наложена също насилствено – от „асимилаторската политика, която се прилагала към тях“. (Стойкова 1969:212)

Когато коментира преданията за ислямизацията, романска признава, че

Песните

с този сюжет са много по-малко. (БНТ, 11, 1963:23).

Томът „Исторически песни“ от поредицата „Българско народно творчество“ (в разделите „Заробвания и потурчвания“ и „Тежък живот и лична съпротива – общо 59 песни) съдържа само 11,[66] в които конкретно се разказва за „потурчване“. В 10 от тях става дума за индивидуални конверсии, най-вече на моми: поради любов, за наказание или от алчност. В 6 песни момите (или братята им) отказват да приемат чуждата вяра, като в три случая отказът завършва мъченически – в двата варианта на трафарета „Балканджи Йово“ и в известната още от сборника на Миладинови „Жална кана“[67], която „душа даде, а не вера“. (БНТ, 3, 1961:328)

В една единствена песен – със заглавие „Потурчване на Цепино“, – от която са публикувани само 7 реда, ислямизацията е масова:

Спиш ли, Милке, разбуждай се!

В утром рано, Милке ле, йозарана,

турци земя, Милке ле, преробиа:

де бе старо, Милке ле, погубиа,

де бе младо, Милке ле, потурчиа,

останаха, Милке ле, два сирака,

два сирака, Милке ле, два близнака…

В бележката към песента е посочено, че по-нататък тя „има баладен завършек за грижите на природата за отглеждане на двата сирака-близнака. Мотивът обаче в три от своите стихове представя жив документ за поголовното изтурчване на цели български села през XVII век.“ (БНТ, 3, 1961:281, 622-623)

Тъй като това е единствената позната песен с този сюжет, върху която стъпват всички по-нататъшни „доказателства“ за насилствената ислямизация, отразена във фолклора, ще разгледам и останалите ѝ варианти – според времето на тяхното публикуване.

Първият е записан в Лъджене и публикуван през 1890 г.

Пиле писка, Милке ле, на ябълко,

Хем писка, хем нарича:

– Спиш ли, Милке мари, разбуждай се,

Турци земя поробиле,

Де бе старо погубиле,

Да бе младо, притупкале.

Следва „баладният завършек“ за двата близнака, които – като пораснали – се оженили и си родили „машко дете“. (СбНУ, II 1890:124)

Според речника на Найден Геров, „притупвам“ означава „да изтупам мнозина изведнъж и ненадейно“. Или – „утрепвам, убивам, пребивам“. (Геров 1977:289)

Не означава „потурчвам“.

„Потурчването“ се появява през симптоматичната с „патриотизма“ на превратаджиите от „Звено“ 1934 година, задала дневния ред за появата на Дружба „Родина“ през 1937 и за поредното „възпаление“ на „възродителния“ процес през 1942.

Записал я В. Стоин[68] от Усю Тиминов, пак в Лъджене, под заглавие „Потурчване на българите“.

Спиш ли, Милке, мома ле, разбуждай се!

Ф у ке ле,

Йозарана,

Турци земя, Милке ле, Преробиа.

Де бе старо, Милке ле, Погубиа,

Де бе младо, Милке ле,

Потурчиа…

И пак – „баладния завършек“, този път – без „машкото дете“.

Усю изпял и още един вариант, но с Цвета вместо с Милка. (Букорещлиев и др. 1934:16-17)[69]

Същият Усю изпял и песен за превземането на Плевен, като се постарал да вложи конкретни подробности: името на цар Николай, храбростта на бея, заради която получил обратно сабята си. (Букорещлиев и др. 1934:29)

Твърде рядко (поне според публикацията) пеел песни с битови сюжети. Очевидно, имал пристрастия към историята.

Според хората, познавали Усю обаче, чиито спомени събрах през 2013г във Велинград, той пеел предимно „мръснички“ песни, доста си пийвал и – въобще – бил „човек на живота“, а след 1944 г. дори станал комунист – въпреки че бил имотен… Спомените са предимно от седенки у Тиминови. Тогавашните девойки се събирали да му белят царевицата:

Всяка вечер имаше седянка у тях. Всички ходехме при него, защото знаехме, че ще ни разсмее. Понякога и цинизми говореше, и майтап си правеше. Пиехме си и си пеехме. Песни, песни. Манерката все му беше на кръста. Казваше: „Своята жена е като манерката – вечно ти е лепната на кръста. А чуждата жена ти е на рака.“ Постоянно си пееше, правеше си греяна ракия, бая си пийваше. Много кашляше, защото си слагаше в тютюна говежди изпражнения. Какво пееше – ами нашите, народните песни: „Лудо Гьоре“, „Шарен джурап“. (Жена, 67 г., Велинград)

Друга информаторка, съгласна, че Усю все „мръсни“ песни пеел, добавя още текст:

Пипай, пипай, младо докторче,

По-нагоре, по-надолу, край пъпчето.

(Жена, 89 г., Велинград)

По това можете да познаете истинския му (български, християнски – Е.И.) произход – по пиенето – сигурна е нейна съседка и приятелка, християнка, от род на македонски комити, привърженичка на дружба „Родина“ и на „възродителния“ процес. (Жена, 85 г, Велинград)

Двете информаторки, които цитирах първи, са роднини на Усю. Според по-възрастната (89 г.), той „много вярвал“, „ама какво да прави – събират се с приятели, пият.“[70] А по-младата (67 г.) заяви:

Не беше религиозен. Не ходеше на джамия. Той е бил все едно християнин… Природно интелигентен.

Мъжът и (71 г.) пък знаеше, че Усю бил грамотен, все с учителите ходел.[71]

И, предполагам, обичал да чете: за Плевен, за „потурчването“. Изобщо не изпял на Стоин „мръсничките“ песни. Или Стоин не ги публикувал.

Никой от информаторите не беше чувал интересуващата ме песен за Милка.

Именно част от варианта на Усю е препубликуван в „Българско народно творчество“. Добавянето на конкретизацията „Цепино“, за което в никой от останалите варианти не става дума, очевидно, е дело на редакцията.

През 50-те години Кауфман записва още варианти на песента както от мюсюлмани, така и от християни:

Кое старо, изгубиха, Кое младо, заробиха.

(Корница, без име на певеца)

Или:

Старите ги преробиха,

Младите ги залюбиха.

(Дорково, Мехмед Хаджиасанов)

И:

Стари колят, млади робят… да завардят нашта вяра, Нашта вяра православна, Православна, християнска. (Батак, Тодор Ванчев) (Кауфман 1969:82-85)

Конкретно „потурчване“ отсъства.

През 60-те години, във вариантите, публикувани в споменатия вече сборник „Народностна и битова общност на родопските българи“, „потурчването“ се появява отново и се налага безапелационно. Заедно с варианта на Стоин, виждаме още:

Турци земя, Фатме,

Пребродиха,

Пребродиха, Фатме,

Заробиха. (Бабяк, мюсюлманин)

И – своеобразен „сумарен“ вариант:

Турци града изпълния.

Що й старо, погубиа,

Що би младо, залибия,

Що би малко, потурчиа.

(Осиково, мюсюлманин) (Богданова 1969:223)

Макар – в предговора към тома „Исторически песни“ на „Българско народно творчество“ – Х. Вакарелски също да признава, че „сравнително малко са песните за масови потурчвания на цели области и райони“ (БНТ 3, 1961:34), и той, и останалите изследователи (Романска, Кауфман, Богданова в цит. съч.) винаги говорят за тях в множествено число. Някак не забелязват или нарочно отминават обстоятелството, че песента всъщност е една – с различни варианти, в повечето от които „потурчването“ отсъства. Не забелязват или нарочно отминават и обстоятелството, че главната героиня на песента – Милка – все така си спи непотурчена.

Когато отбелязва, че „доста много от песните, които днес се пеят, са създадени сравнително скоро, в ново време“, изследователката на родопския фолклор С. Стойкова не причислява към тях интересуващите ни тук произведения. (Стойкова 1969:199) може би е пропуснала да прочете изобилно публикуваните в смолянския официоз „родопски устрем“ „фолклорно-поетични“ разкази за „потурчването“, което вече се нарича „помохамеданчване“ (израз, въведен в обръщение едва през 30-те години на 20.век), или – още по-модерно – „предаване/променяване на вярата/христиенскуну“. (Дето са солзи. 1987:48-49)

Дотук разгледах фолклорните (или – представяни като фолклорни) разкази за ислямизацията, мислени като първоизточник на паметта за нея. Сега ще очертая

Интерпретациите,

които тези разкази получават в различните исторически периоди, следващи различни политически конюнктури.

Видяхме, че най-ранните сред тях се появяват още в периода

До освобождението,

когато ефектът от разпространението им е – най-меко казано – неясен.

Много въпроси, например, поражда обстоятелството, че – до публикуването на „за времето на второто разорение на България“ от ламански през 1869 г. (следвано веднага от „летописа на поп методий Драгинов“, който основно съсредоточава вниманието върху този проблем) – разказът от четвърт век вече циркулира (включително в учебник) без да предизвика някакъв сериозен дебат. Интересът към ръкописното разпространение на преписите и преправките на Паисиевата „История“, част от които след 1825 е и „За времето на второто разорение на България“, е документиран още през 1842 (вж. Иванова 2009:50-51). Като сравнява различните варианти, Славейков коментира добавките („някои работи в повече. Особено в началото и в края“) без да спомене конкретно интересуващия ни текст. Във времето след 1844, когато Павлович публикува „Царственик“ именно по Славейковия вариант и „Историята“ започва да функционира като учебник, също липсва (или поне не е известен) какъвто и да било дебат. Самия „Царственик“, разбира се, е пестеливо коментиран: Според Каравелов, например, тази проста и разбираема книжка се намирала в дома „на всеки грамотен българин“, защото най-ефикасно разпалвала „омраза към гърците“. За зверствата на султан Селим изобщо не се споменава. (Каравелов 1966:17-18)

Самият факт, че чак до края на 20. век „За времето на второто разорение на България“ се цитира като „Ръкопис на Ламански“, е показателен за липсата на интерес към него преди 70-те години на 19. век.[72] Дори тогава вялият интерес е „иззет“ от „Летописа на поп Методий“, а за „Второто разорение“ учената публика се досеща много по-късно – когато се появява необходимост от натрупване на „доказателства“ за насилието.

„Летописът на поп Методий Драгинов“ се радва, като че ли, на сравнително по-голям успех, макар че в самото време на появата му коментарите са по-скоро оскъдни и са изказани преди всичко от чужденци. Френският географ Гийом Льожан съобщава, че „един български ерудит“ му казал за съществуването на някаква книга, описваща историята на „това вероотстъпничество“, написана от „един от онези папази, станали впоследствие имами“, която се намирала в Търново. И добавя:

Все още не съм успял да проверя този факт.

(По Лори 2013:129)

Твърде скептичен е и Иречек, който – макар пръв да популяризира „Летописа“ в своята „История на българите“ – се отнася към автентичността му с голяма доза съмнение:

Славейков ми разказваше, че този запис е автентичен, само че у Захариев езикът е малко променен; при все това аз мисля, че той не е от едно и също време със събитието. (Иречек 1974:467)

Интересът на чужденците, обяснимо, е съсредоточен преди всичко върху „намирането“ на самия „Летопис“ и неговата автентичност[73], а не толкова – върху самото му съдържание и внушения. Единствените известни коментари, произхождащи от българските земи, са на дупничанина Димитър Бисеров, който съобщава за него на Веркович (Лори 2013:129), и на същия този Славейков, лишил от внимание три десетилетия преди това „Второто разорение“ в собствената си преправка на Паисиевата „История“.

През 60-те и 70-те години на 19. век, когато е създаден и публикуван от Стефан Захариев, „Летописът на поп Методий“ (каквато е и рецепцията на „Царственика“, отбелязана у Каравелов) си поставя преди всичко задачата да заклейми гръцкото коварство, защото конюнктурата около църковните борби и утвърждаването на Екзархията изисква това.

Едва

След освобождението

акцентите бавно започват да се разместват, първоначално все още следвайки възрожденската традиция, според която по-важният „враг“ е социалният – чорбаджиите, а националният е припознат преди всичко у коварното гръцко духовенство, а не толкова – у турците. Все пак – особено по отношение на интересуващия ни проблем за ислямизацията – интересът се насочва все повече към самите конвертити, които постепенно изместват от фокуса на общественото внимание „плодински митрополит, проклетий Гаврил“ на Стефан Захариев.[74]

Първоначално интересът изглежда локален, засвидетелстван в споменатите списания „Родопски старини“ (18871892), „Славиеви гори“ (1894), „Родопски напредък“ (19031912), издавани от Стою Шишков. Там – наред с популяризирането на преданията, „документите“ и „историите“ – се промъква и дебатът за етимологията на понятието „помаци“. Ако първоначалната версия на Раковски – като „помагачи“ – е безкритично повтаряна до този момент, сега „обясненията“ на названието стават по-диференцирани. В интерпретацията на Раковски, това са „български войници и помагачи“, първоначално християни. Потурчени са, когато „турци почнаха да се водят от съвети на лукавия гръцки фанариоти, от кои турци приеха и разкошност, а най-паче извънестественая развращеност содомства“.[75] (Раковски 1983:376-377) Макар възрожденският автор да употребява „потурчени са“ вместо „потурчили се“, т.е. – да измества вероятността за собствен избор, все пак, етимологията чрез „помагачи“ по-скоро насочва към формиране на стигматизираща памет. Още по-обидни са други „обяснения“, приведени от Шишков: от „поганци“, от „потурнаци“ („потурчили се“ – според Ш.), от „пометнали се“, от „помъкнали се“, дори – от „помия“. Съвсем малко по-извинително звучи предположението за „помамити“ (от мамя – измамени), докато въведеното от самия Шишков понятие – „помъчени“ – вече изцяло предполага оправдание. (Шишков 1936:13-18) „Помъчени“ снема стигмата на „помагачи“, снема вината за доброволното „предаване на вярата“ и подготвя почвата за „приобщаването“ на едноутробните братя към лоното на нацията.

След освобождението (и особено – след Съединението) помаците масирано започват да се изселват към Османската империя и новата българска държава е заплашена от демографски срив. Възможно е именно това да е обяснението за засиления интерес към игнорираните (или възприемани само като „доказателства“ за гръцкото лукавство) до този момент разкази за ислямизацията73 76. Половинвековната не много успешна циркулация на „За времето на второто разорение на България“ и двайсетгодишната на „Летописа“ на поп Методий Драгинов, към които – именно през 90-те години на 19. век – се прибавят „Баткунският летопис“ и „Летописът от с. Голямо Белово“, най-сетне са събудили интерес у „идеолозите на нацията“. Към усилията на родоповедите Шишков, Дечов и Попконстантинов[77] сега се присъединяват мощните гласове на Славейков и Вазов, които придават на проблема национален резонанс.

Така, „помагачите“ – благозвучен отзвук от сръбската стигма „страхливи и лакоми“ – се превръщат в „помъчени“ жертви: обекти, а не субекти на фаталния избор. За избор, впрочем, дори не става дума. Инверсията в тълкуванията (от стигматизация към виктимизация), изобретена в името на „целостта на нацията“, не откроява мъченически нагласи – доколкото мъченичеството е предопределено за избралите гибелта – жест, който тук изобщо не се проблематизира. Напротив – в разказа на Вазов, например, много по-голям интерес е съсредоточен върху героичния успех на оцелелите.

Като препубликува – във „В недрата на Родопите“ (1892) – „летописа“ на поп Методий, Вазов се възхищава от оцелелите каменчани:

Но Каменица е симпатична за нас: тя е населена от ония чепински българи, които преди два века и половина останаха здрави на вярата си и предпочетоха съвършеното разорение и бягството от потурчването. Техните имоти и къщи в чепинските села били усвоени от потурчените им братя, а техните глави обречени на сабя. Когато потурчването се извършило и времето поутихнало, чрез един султански ферман, позволявало се на бежанците да се завърнат и да си сградят нови къщи и да бъдат за напред рая, равна с всичките други християни. Тогава част от бежанците се заселила в Ракитово, други си основали Батьево, при Стара река (сегашния Батак), а други основали Каменица на тая гостоприемна местност. Преданието за основаването на Каменица се възпроизвежда и от народната поезия на помаците. Една песен, слушана от старата 70 годишна помакиня, Фатиме Тутарова, казва следующето:

Та зачòха, Милке моме, нова диньо,

та сградаха, Милке моме, ново село,

ново село, Милке моме, под Каменец,

под Каменец, Милке моме, под Батьово.

(Вазов 1892)

Очевиден вариант на прословутата песен за Милка, многократно цитирана по-горе, публикацията на Вазов категорично насочва към оптимистичен, героичен финал на „потурчването“ в едно „поутихнало“ време.

Инверсията на тълкуванията се откроява и в преброяванията, извършвани след освобождението от новата българска държава.

Преброяването в Източна Румелия от 1880 г. записва помаците като „българо-мюсюлмани“ в графата „турци“.[78] Двадесет години по-късно (в преброяването от 1900 г.) те пак са отбелязани отделно (като „помаци“), но – този път – в графата „българи“.

Следващите две преброявания (1905 и 1910 г.) показват известна двусмисленост: помаците са представени и като отделна народност, и като част от българите. През 1926 г. рубриката „помаци“ отпада – макар че държавата е задължена от Нъойския мирен договор да върне мюсюлманските им имена, насилствено сменени по време на войните от 1912-1913.

В Годишника, който Главна дирекция на статистиката започва да издава от 1910 г., помаците са регистрирани под това име до 1931 г.. От 1932 до 1934 г. се употребяват едновременно „българи-мохамедани“ и „помаци“, а през 1935 и 1936 г. – само „българи-мохамедани“. (Иванов 2013:163-168)

Именно през втората половина на 20-те и през 30-те години държавата провежда продължителна кампания, като насърчава общественото мнение да прави разлика между религиозна и етническа принадлежност и да приеме помаците за част от българската нация. (Тодорова 2001)

След преврата от 1934 г. политиката на „приобщаване“ става водеща. Още на следващия ден (20 май) Софийската родопска културна дружба, в чийто състав личат имената на Тома Попратилов (редактор на „Родопски преглед“, вече публикувал „Исторически бележник“) и Христо Караманджуков (идеологът на дружба „Родина“), изпраща до министър председателя предълго „Изложение по българомохамеданския въпрос“. В него – освен предложението за изселване на „най-фанатични-те…, както и тия, които са по-заможни и които са водачи на бедните“, за да могат останалите „да се успокоят и да си заживеят мирно и тихо“ – се препоръчва още:

Да престанем да ги наричаме с обидното име „помаци“. Вместо него да си служим с името „Българи-мохамедани“, което сочи право на техния произход, и то да стане официално, като се усвои от Дирекцията на статистиката, от съдилищата и пр. (Архив на МВР, по Иванова 2002:23)

Три години по-късно (1937 г.) Караманджуков инициира създаването на дружба „Родина“, камуфлирана като спонтанно родена „отдолу“, от средите на самите „българи-мохамедани“, а всъщност – организирана и подпомагана финансово от държавата (чрез Министерството на народното просвещение). За времето на краткото си съществуване (до 1944) „родинци“ ще успеят да „разфереджат“ – къде доброволно, къде чрез насилие – помакините, да осигурят записването на новородените само с български имена, а през 1942 държавата ще ги подкрепи със „Закон за изменение и допълнение на Закона за лицата“ с един единствен параграф: „Лицата от български произход и български поданици могат дапроменят небългарските си именас български такива“. Конкретните изпълнители по места разбират „могат“ като „трябва“, такива са и инструкциите от районните мюфтии – все членове на дружбата. Уволняват се държавните служители с несменени имена, на съпротивляващите се не дават купони за храна, а като крайно средство за „убеждение“ служи картечницата. Употребата на думата „помак“ е забранена. (вж. Иванова 2002:50-54 и цитираните там документи)

Все през същия период (1934 г.) в песента за Милка „притупкале“ става „потурчиле“…

Изобретяването на памет обаче – дори през този период – съвсем не е еднозначно. През 1935 г. е издадена единствената книга (известно време функционираща и като учебник), където понятието „иго“ е употребено в самото заглавие – „България под иго. Възраждане и освобождение. 1393-1878 г.“ от Никола Станев. Самото „иго“ в нея заема 89 (от общо 507) страници, а останалите са посветени на възраждането и освобождението. Наред с трафарети като „обезправени роби“, „кръвен данък“, „черно робство“, изразено чрез набивания на кол и оскверняване на черкви, присъства и обяснение за несъпротивата на българите, които не въставали, защото „прекарвали горе-долу сносен живот“. Ислямизацията почти не е разисквана. Споменават се болярите, приели исляма, за „да запазят власт, права и имоти“ и няколко „грабнати жени в харемите на бейове“. Само 25 реда с подзаглавие „Потурчване на Чепинско“ преразказват летописите без никакъв авторски коментар. Етимологията на думата „помаци“ е изведена от „помагачи“, а не от „помъчени“, което до голяма степен измества хипотезата за насилието. (Станев 1935:29-32, 42, 79-80)

Мотивът за насилието ще се завърне във

Времето на комунизма,

за да заличи всички останали интерпретации. Фокусът на интереса ще се съсредоточи не върху обекта (конвертитите, както в предишния период), а върху субекта (турците) на насилието – според изискванията на променената политическа конюнктура.

Тази промяна съвсем не е еднолинейна. До края на 40-те, вдъхновени от доктрината на пролетарския интернационализъм, комунистите не само връщат мюсюлманските имена на помаците, като разпускат дружба „родина“ и съдят активистите и (някои на смърт), но произвеждат и тезата за османското нашествие като освобождение от феодалния гнет. Промъква се дори идеята, позната от албанските разкази, че нашествието помогнало за раждането и развитието на „националното чувство“.

Турците заробили България – се казва в „стара българска литература“ от Хр. Недялков (1947) – през време на тъмното средновековие. И всичката полза от това робство е била премахването на съсловните различия между народа. Преди робството българският народ е бил закрепостен в чифлиците и именията на царе, боляри, висши духовници и манастири. Народът пъшкал под духовно и политическо невежество. За него било безразлично кой ще го експлоатира – дали наши или чужди властници, затова посрещнали турците като освободители. Пред господаря-турчин всички се изравнили – и народ, и болярство. Народът си отдъхнал с облекчение, отдръпнал се из планините и там за първи път осъзнал своята участ и го полъхнало национално чувство. (По Хранова 2011:490)

По същото време темата за ислямизацията направо отпада от учебните програми, за да се появи отново в средата на 50-те с всички атрибути на жестокото насилие, провеждано като целенасочена политика на империята. (Исов 2005:95-96)

Новият обрат в отношението към османския период изобщо и към ислямизацията в частност следва променената политическа конюнктура: през 1947 г. Турция става част от доктрината „Труман“, а през 1952 – от НАТО. В умовете на комунистическите функционери (особено след 1956 г., когато идва на власт Тодор Живков – най-големият противник на „дезинтеграцията на българския народ“) постепенно узряват идеите за „възродителен“ процес.

Пръв реагира на новата политика Йоно Митев, който през 1949 г. публикува прочутата студия „Има ли временно подобряване на положението на българския народ след падането му под турско иго“. На базата на апокрифни текстове и фолклор историкът рисува батална картина на българската катастрофа: „невиждани кланета и грабежи“, обезлюдяване на „цели области“ и т.н. Съчинението (учебно помагало) е замислено като инструментариум, чрез който преподавателите ще могат „да разбиват попълзновенията на самозабравилите се анкарски реакционери – агенти на американо-английските империалисти“. (По Исов 2005:59, 67)

Летописите и преданията продължават да се интерпретират като фундаментални източници на Историята, но целите, заради които са съчинени в епохата на възраждането, се променят. Вече не „лукавите гърци“ са виновни за ислямизацията, а озверелите турски пълчища. Не само насилниците, но и самото насилие се превръща в субект на разказите.

Излязлата през 1954 г. първа (след 1944 г.) официозна „История на България“ оперира с понятия като „страшни изстъпления и жестокости“ и „истинска катастрофа“, а учебниците разказват за „смърт и пепелища“. (По Исов 2005:60)

В края на 50-те (1958 г.) излиза сборникът (издание на БАН) „Из миналото на българите мохамедани в Родопите“, който ясно очертава не само промяната в политиката, но и причастността на учената колегия към тази промяна. Статията „Насилственото помохамеданчване на родопските българи“, написана от Николай Тодоров, изцяло преповтаря „доказателствата“ на Шишков: летописите и дори някои предания са представени като документи[79] – единствените, впрочем, върху които се основава тезата на автора за насилието. Оттук нататък безапелационността на домашните извори ще стане правило – не само за литературните интерпретации, но и за самата Единствена История.[80]

Освен „заклеймяването“ на НАТО-вския враг – Турция, която все повече споменавала „някаква ревизия на южната ни граница“, мащабното разгръщане на хипотезата за насилието преследва и други задачи – преди всичко снемането на стигмата, тегнеща върху „българите мохамедани“ (понятието „помаци“ ожесточено се отхвърля) – „плът от плътта и кръв от кръвта“ на българския народ.

В летописната бележка на поп Методий Драгинов обаче няма нито дума за осъждане спрямо онези, които поради турското насилие приели новата вяра. Чепинските българи склонили да сторят това, за да запазят живота си, но променяйки вярата си, те все пак останали чада на своя народ.

Като се присъединява към етимологията от „помъчени“, Тодоров се опитва да пледира за „мъченическия характер на помохамеданчването“, но множеството топонимични примери, които привежда (момини вирове, момини камъни, кървави дерета и пр.), сочат все към саможертвата на непредалите вярата, а не – към „помъчените“ конвертити. (Из миналото. 1958:4, 68-70, 76-77)

Този не много убедителен „очерк“ (така го наричат самите съставители Христо Христов и Веселин Хаджиниколов) е първият опит след 1944 г. за академично „осветляване“ на ислямизацията, който ще бъде последван от множество изследвания и публикации в съвсем близко бъдеще.

Още в началото на 60-те няколко института към БАН (на първо място – Института по история) получават специално партийно поръчение „по комплексната задача за проучването на историята, бита и културата на родопските българи“. Резултат от поръчението е цитираният вече сборник „народностна и битова общност на родопските българи“, издаден от Етнографския институт, чиято задача е „да изясни народностната и битовата общност на родопските българи с цел да се подчертае нейната старинна българска същност и да се подпомогне процеса на изживяването и други отживелици от времето на капитализма особено в средите на помохамеданченото население“. (Романска 1969:5) Основният корпус фолклорни разкази в него е записан в Централните Родопи, предимно – в християнски селища. Чепино е представено с единственото си изцяло християнско селище – Каменица.

През 1961 г. Издателството на БКП публикува „Родопа българска твърдина“ – учебно помагало под редакцията на Петър Петров, в който насилието над „българщината“ е основен субект. И все пак, както личи от самото заглавие на сборника, Родопа остава „твърдина“ – непредадена и непокорена. Въпреки насилията, извършени от „поробителите“, въпреки политиката на масова асимилация – хипотеза, последователно вменявана от разказите, „българщината“ устоява.

Очевидно е, че тези академични усилия имат за цел да подготвят почвата за политиката от началото на 60-те, когато (1962 г.) Политбюро взема решение за „мероприятия против турчеенето на цигани, татари и българомохамедани“ – поредното „възпаление“ на „възродителния“ процес.

Много по-ефикасно от академичните усилия се оказва художественото въздействие на романа „Време разделно“, издаден през 1964 г. и написан (според признанието на самия автор) за съвсем кратко време – като резултат от специално поръчение, макар и отправено към други.[81]

Именно този роман ще очертае водещата визия за ислямизацията оттук нататък, ще зададе тона и патоса на възгледите за събитията и ще „върне“ на историографията изучавания досега като литературна творба „Летопис на поп Методий“. „Свръх“ литературата на Дончев ще „историзира“ нескопосните в художественост упражнения на Стефан Захариев и ще ги кодифицира в „документ“. Благословът на Дончев ще снизходи върху източника му и след този почти литургичен жест вече не само в училищата, но и в академичните среди поп Методий Драгинов и „Исторически бележник“ ще бъдат мислени като основополагаща История.

Въпреки краткото време на написването, в романа (дословно) са намерили място и „Летописът на поп Методий“, и „Исторически бележник“, и „Балканджи Йово“, и „Трите синджира роби“, и песента за Милка – разбира се – с „потурчиле“.[82] (Дончев 1983:12, 53, 56, 106-109, 296) Толкова много материал едва ли е успял да събере в 15-дневната си „експедиция“ из Родопите. Вероятно е имал на разположение цял щаб.

На много места в романа личат усилията за произвеждане на мъченичество. Мъчениците са назовани и неназовани, подобни са на светците в черквата (Манол – като Христос с червено овчарско наметало). Смъртта им е „бляскава“. Великомъченица е самата Родопа планина, разпната между Пловдив и Беломорието.

Мъченичеството обаче остава някак безсмислено, защото – според финалната философия на поп Алигорко – и християните, и „мохамеданите“ в Родопа са си все българи, „деца от една майка“. Решението да се приеме исляма с оправданието, че българското семе трябва да остане в планината, обезсмисля цялата саможертва на Манол и останалите първенци. Така се оказва, че „време разделно“, всъщност, няма.

Затова, изглежда, героиката отчетливо преобладава. Еничарите са пристигнали в Родопа, защото там се готвело въстание. Манол не сваля шапка пред агата – „знак на свобода и достойнство“, а бабите пеят юнашки песни. Първенците стоят с наведени глави, но не от покорство, „а като овни или бикове“. „Големи, хубави, непобедени.“ Герои, калени в хайдутлук чрез древен ритуал: да опечеш живо агне на шиш и да издържиш на писъците му. Който издържи най-дълго, е най-големият хайдутин. (Дончев 1983:10, 65, 75, 108, 116, 126, 176, 180, 217, 246-247, 266, 302)

Насилието – само по себе си – става образ, много по-завладяващ и от мъчениците, и от героите. Плен, пожари, изпепеляващи снагата на Родопа, кървав меч, стонове, писъци, изнасилени жени и деца върху труповете на майките си, мъже, набити на кол и изоставени в мравуняци, изгорени и одрани живи. Кръв, и кръв, и кръв.[83] (Дончев 1983:55, 94-95, 168, 241-242)

Именно този образ се препоръчва като помагало „за патриотичното и атеистичното възпитание на учениците, особено в районите с българо-мохамеданско население“, защото романът „оказва силно патриотическо въздействие върху читателя и е ценно художествено произведение, което обосновано и ярко разкрива религиозния фанатизъм на исляма“. (Рецензия на В. Якимова от 1965, по Хранова, II, 2011:523)

Две години след излизането на романа Дончев ще получи Димитровска награда, а цели четири десетилетия по-късно, в „демократичното“ време, ще бъде предложен за Нобелова. Книгата ще претърпи десетки издания – на български и на други езици. Чуждестранната критика ще сравнява текста с епоса за крал Артур и рицарите на кръглата маса, а автора му – с Шекспир, Уитман, Джойс, Томас Ман, Сибелиус, Толкин, Андрич. Ще бъде произведено – все по повод „Време разделно“ – понятието „мъченически героизъм“, където „смъртта и унищожението придобиват почти ведрина“. (Дончев 1983:305-309)

На поп Методий ще му издигнат паметник, а селото му Корова ще бъде прекръстено на Драгиново. Ще нарекат с името му още читалището и основното училище. Основополагащата История ще започне да функционира като мит.[84]

Макар митът по-скоро да не се нуждае от академично препотвърждаване, през 1965 Българската академия на науките започва издаването на „Родопски сборник“ (редактори Христо Христов, Петър Петров, Страшимир Димитров), чиято цел се явява:

… обстоятелството, че в Родопите живее многочислена група от помохамеданчено българско население, което от Девети септември насам преживява истинско социалистическо национално възраждане, заличава следите на едно трагично минало. (Христов 1965:6-7)

Първата статия е написана от Петър Петров и е посветена, разбира се, на „помохамеданчването в Чепино“. Като обявява (за пореден път) „Летопис на поп Методий Драгинов“ и „Исторически бележник“ за напълно автентични документи от епохата, авторът категорично настоява върху смяната на субекта, за която говорих по-горе:

… няма основание да се хвърля съмнение върху достоверността на сведението на Методи Драгинов. Що се отнася обаче до обяснението, то трябва да бъде прието с известна резерва: истинската причина за помохамеданчването на родопското население е асимилаторската политика на турските завоеватели, а интригите на пловдивския владика са могли да послужат само като конкретен повод. (Петров 1965:29)[85]

Образите на турските насилници, както и самото насилие като субект все повече се „внедряват“ и в училищата. През 1968 г. излиза „Методическо ръководство по История на България за VII клас“, което повелява на учителите да разкриват „истинския ужас“ на „робската действителност“. Те са длъжни да осветляват този период сбито, но „с развълнуван тон“, защото „в тези 500 прокълнати и безконечни години са записани най-страшните страници от неговата (на народа – Е.И.) история.“ (По Исов 2005:140, 173-174)

60-те години, изобщо, масирано произвеждат памет за насилието и насилниците. „Битката“ кипи по всички „фронтове“[86]: академичен, училищен, литературен. Защото съвсем скоро, през 1970, ще бъде взето историческото Решение за „класово-партийното, патриотичното и интернационалното възпитание на българите с мохамеданска вяра“, след чието изпълнение няма да останат помаци с мюсюлмански имена. В суматохата ще бъдат „възродени“ и 5000 турци от Смолянско, което пък ще зададе модела за последния „възродителен“ процес през 80-те.

В разгара на процеса по преименуването на помаците (1972 г.), когато излиза прочутата монография на Христо Гандев „Българската народност през ХV век“ (придобила популярното название „катастрофична теория“), академичните гледни точки се разпластяват. Гандев категорично настоява върху интерпретацията на османското завоевание като геноцид – вече не по апокрифи и легенди, а по документи, чийто прочит е твърде противоречив.[87] Някои от водещите османисти възразяват срещу тази интерпретация, но техните текстове се публикуват в символичен тираж или изобщо не се публикуват. Затова пък „катастрофичната теория“ става централна в учебникарския материал, който трябва да подготви обществото за последния етап на „възродителния“ процес.

По време на дългата работа (1979-1982 г.) върху програмния документ, осигурил този последен етап – „Основни насоки за създаване на единната българска нация“ – „възродителят“ на смолянските помаци и турци Величко Караджов изказва следното съображение:

Учебниците по история в началния и средния курс не отговарят на потребностите. Не се разкрива убедително и вълнуващо материала за борбите ни против османското робство и против насилственото помохамеданчване. (По Иванова 2002:155-157)

А заместник-председателят на „Съвета по развитие на духовните ценности на обществото“[88] Шукри Тахиров (Орлин Загоров) направо препоръчва учебното съдържание по история да се приведе в съответствие с „най-новите постановки на ЦК на БКП“.

Вероятен отговор на „потребностите“ и „постановките“ е издаденият през 1981 учебник по „История на България за IX клас“, в който се говори не само за „катастрофален акт с трагични последици“ – познато и от предишни учебници клише – но и за „масово избиване на българите“, вследствие на което българската народност била „истински обезкръвена“.

Българите били подложени не само на опасността от физическо унищожаване, но и от духовно израждане и народностно обезличаване. (По Исов 2005:187-189, 209)

През 80-те започва масирана кампания – не само сред учениците – за събиране на „доказателства за потурчването“.

Създават се комисии за „изучаване миналото на родния край“, организира се движението „Народната памет разказва“, чиято дейност е вече съсредоточена предимно в регионите с турско население. В методическите указания, отправени и към деца, и към възрастни, може да се прочете:

Потърсете в народно творчество от вашия край творби за героизма на българи срещу опитите за помюсюлманчване и потурчване. (По Исов 2005:211-212)

Трудно е да се каже със сигурност дали акцентът върху „героизма“ е инерция от предишни години, или – въпреки „обезкръвяването“ на българската народност – героическите жестове продължават да са наистина от първостепенна важност за комунистическата пропаганда. Следващите публикации по темата доказват по-скоро втората хипотеза.

Скоро след успешното приключване на последния етап от „възродителния“ процес (през 1986 г.) излиза книжката „Историята и ние“, откровено озаглавена „Сборник материали по възродителния процес“. Тя представлява странен бриколаж между откъслеци от академични изследвания и фолклорна памет. Най-потискащите сред тези парчета са „изповедите“ на самите „българи с възстановени имена“[89], умилени пред „родната българска земя“, „напредъка на социалистическата ни родина“, „партията и народната власт, които правят всичко за човека, в името на човека“. Редом до тези „изповеди“ на учители, краеведи, музейни работници, сред които – един партиен секретар и един герой на социалистическия труд, стоят съчиненията на известни османисти, „доказващи“ „асимилацията на българското население“. Представените „доказателства“ са фермани, забраняващи насилственото принуждаване към приемане на исляма и издевателствата над християнското население по време на религиозни празници.[90]

В повечето откъслеци – независимо от жанра – водеща е отново героиката: срещу политиката на ислямизация било създадено „широко обществено мнение“ (през 15.-18. век? – Е.И.), а населението масово се съпротивлявало „с оръжие в ръка“. Девойките, хвърлили се от скали, за да се спасят от „помохамеданчване“, са отбелязани като „героини“. Дори светостта на новомъчениците е поставена в кавички: като „светци“ са споменати „Георги Нови Софийски, Никола Нови Софийски, Дионисий Габровски, Ангел Битолски и други“. Тези волности в интерпретациите не са плод от усилията на краеведи или герои на социалистическия труд, а принадлежат на изтъкнатите учени Страшимир Димитров и Петър Петров. (Историята… 1986:17, 32-33, 60, 71-72, 93, 149, 151)

Изтъкнатите учени (предимно – директорите на хуманитарните институти към БАН) излизат две години по-късно с „авторитетния“ сборник „Проблеми на развитието на българската народност и нация“ – връхната точка в „академичната“ легитимация на „възродителния“ процес. С обяснението, че „трябва да бъде оказана помощ на социалната практика“, те категорично обявяват турците за ислямизирани българи. Дори автори като Страшимир Димитров (Димитров 1988:49, 109), които в предишното десетилетие са оспорвали „катастрофичната теория“ на Гандев от гледната точка на академичната обективност, сега отново говорят за нейната „крайност“, но – този път – защото концепцията за „геноцида“ не се вписва в „новите постановки на ЦК на БКП“. Нали – ако се твърди, че всички българи били изтребени по време на завоеванието – няма как да се обясни откъде са се взели „турцизираните“. Очевидно, „катастрофичната теория“ трябва да претърпи изменения – поне по отношение на „геноцида“.

Самият Гандев силно редуцира броя на жертвите, които се оказват стопени наполовина във второто издание на книгата. (Гандев 1989:25)

Лишени от възможността да употребят мъченическите внушения на „геноцида“, авторите в „Проблеми на развитието на българската народност и нация“ могат да оперират или с инструментариума на героичното, или отново да преекспонират насилието като самостоятелен образ. Така и саможертвите, и страданията, и трагизма, и „социалния гнет и издевателства“, „каквито може би познават малко народи в своята история“, ще уплътнят контурите на „тъмните векове“ и категорично ще очертаят основната цел в политиката на империята – „покоряването или унищожаването на „неправоверните“.

На целия този фон „доказателствата“, които мнозина от авторите привеждат, за да обяснят насилствения характер на ислямизацията, звучат твърде иронично. А. Велков и Е. Радушев, например, съобщават данни за увеличението на цената за един комплект ритуални дрехи, които новооглашените в исляма получават при приемането му. Само за 4 години (между 1716 и 1720 г.) тази цена нараснала от 16 на 64 гроша. По същото време една крава струвала 5 гроша, а малка селска къща – 10. Споменава се и практиката на завоевателите да прилагат „най-различни хитрости и съблазни, за да прилъжат предварително набелязан християнин“ към приемане на „правата вяра“. (Велков и Радушев 1988:5, 64-65, 80, 138, 169) Читателят е оставен да разсъждава защо са били необходими толкова „хитрости и съблазни“, след като всичко можело да се извърши и насила.

Доста по-късно Е. Радушев „признава“, че „най-важната задача“ в този период е „напасването“ между „фрагментите от османския кадастър“ и „духа на османската епоха. В християнските летописи и хроники“.

Привличането и интерпретацията на османски архивни документи с оглед доказване историческата достоверност на предпоставени тези, не привнася исторически позитивизъм в изследваческия процес. Така първоначалната фикция, сътворена от „домашните извори“, след като бъде поставена в контекста на достоверни източници, бързо се захранва с елементи на позитивното знание, за да се превърне в крайна сметка в поредния историографски мит. (Радушев 2012:235, 253)

„Поредният историографски мит“ – макар публикуван в 10 000 тираж (вероятно – безпрецедентен случай за академично издание[91]) – едва ли е можел да удовлетвори крещящата нужда на комунистическата пропаганда от свръхпредставяне на насилието. С това много по-успешно се справил филмът „Време разделно“ (1987 г.), където насилието измества, изтласква, зачерква всички останали изразни средства.[92] Изнасилване, бесене, набиване на кол, разчекване, клане на деца, изгаряне на живи хора – всички тези атрибути на безсмислената, самоцелна жестокост, извлечени сякаш от параноичен кошмар (а не – от художествено произведение), достигат своя апотеоз, когато Караибрахим погазва хляба и виното – сакралните символи на християнската вяра.

Дори в това пищно, граничещо с комиксова истерия проливане на кръв обаче остава, все пак, надежда, светъл лъч: колебанието на поп Алигорко, застанал върху гърбицата на шеметно висок мост, кой път да избере – на чалмата, висяща от едната му ръка, или на кръста, стиснат в другата. Другият светъл лъч е синът на Елица, роден сред пепелищата.

И тук, както в романа, героиката преобладава над мъченичеството: Манол, Момчил, хайдутите, младежът, който избира дръвника пред чалмата, се помнят като герои, прославили рода си и планината.

И също, както в романа, се налага съмнението: имаше ли смисъл и от героите, и от мъчениците, щом събратята им се покориха на Аллах? Имаше ли „време разделно“?

Финалът на филма дори доразвива романа, като изговаря съмнението:

Поп Алигорко: Пак сме заедно!

Венецианеца: Защо беше всичко? И кой беше прав?

Поп Алигорко: Не знам. Ще се разбере след 1000 години.

Но какво са за планината 1000 години…

Резултатът като че ли е по-скоро смътно успокоение (1000 години перспектива, все пак!), мотивирано от героизма, а не толкова – възбуждаща тревожност, инспирирана от тягостната катастрофичност на мъченичеството.

Въпреки категоричната доминация на „катастрофичната теория“ след 50-те и особено след 70-те години на 20. век, в българското общество – парадоксално – не се формират мъченически нагласи. „Тъмните векове“ са период, по презумпция интерпретиран изцяло трагически, но като че ли не-наложен, не-нормативиран като национална идентификация. В повечето случаи той е дори „прескачан“ от учителите, акцентите в чието преподаване най-често са поставени върху възраждането и национално-освободителните борби. Така, дори „най-страшното време“ се мисли повече като героизъм, отколкото като мъченичество. И саможертвата е героически, не – мъченически акт.

За комунистическите „изобретатели на традиция“ самата съпротива се оказва по-важна от обекта, срещу когото е проявена.

„Катастрофичната теория“ е лансирана по-скоро да оправдае политическа конюнктура, отколкото да зададе национална идентификация. Затова, вероятно, функционирането и създава впечатление по-скоро за механичност, отколкото за органика.

Още едно структурно противоречие на комунистическата пропаганда лишава от органичност внушенията за „похитената вяра“[93]. Едва ли въздействието от „похищаването“ на вярата може да бъде убедително съвместено с традициите на войнстващия атеизъм, десетилетия проповядван от същата тази пропаганда. Опитът да се замести „похитената вяра“ с „похитената българщина“, лансиран от „идеолозите на паметта“ в края на 80-те, създава друго противоречие: със също така десетилетия налаганото убеждение, че „вяра“ не е равно на „народност“. Закъснелите упражнения в легитимиране на „възродителния“ процес чрез словесни еквилибристики от рода на –

… борба за съхранение на българщината, в това число и на християнската религия като религиозна изява на етническото самосъзнание на българина. (Живков 1988:138)

Или на:

… християнщината като прикритие, като форма и средство за защита на българската. принадлежност и цялост. (Мизов 1988:171)

– едва ли могат ефикасно да въздействат на широката публика. Изтъкването на „борбата“ и „защитата“ (прозрачни елементи на героиката) – вместо на (по)мъченичеството – всъщност постига обратния ефект – отчуждаването на „традиционните“ българи от „българите с възстановени имена“. Едните, съхранили вярата и „българщината“, са озарени от ореола на героизма, другите, предали и вярата, и „българщината“, дори не могат да се впишат в образа на жертви, да не говорим за мъченици. Формалните опити за „приобщаване“ чрез институционален натиск рефлектират във все по-голямо неформално отхвърляне: „традиционните“ българи не приемат за „свои“ „българите от 72-ра“ и „българите от 84-та“. Постепенно започва да се развива и обратният процес, чиито проявления стават особено видими във времето на

Посткомунизма,

Когато най-после се появява възможност за плурализиране на паметта.

„Пробивът“ е направен, разбира се, от академичната историография (преди всичко – османистиката), която изтъква „домашните извори“ като късни фалшификати и предлага критичен документален прочит на ислямизационните процеси.[94]

Далеч не цялата академична историография обаче застава на критични позиции. Може би най-тъжният пример за обратната тенденция е Страшимир Димитров – един от първите, осмелили се (още през 60-те) да поставят изследванията за ислямизацята на документални основи, и в същото време – ревностно да „напасват“ документалните източници към „домашните извори“, за да „докажат предпоставени тези“.

Макар да твърди, че „още през 70-те години българската историческа наука като цяло се отказа от прословутите „домашни извори“ за „потурчването“ на Чепино и на българските земи“[95], С. Димитров продължава (и в края на 90-те) да настоява върху „насилственото налагане на исляма“. Макар да нарича Методий Драгинов „една красива измислица“, той (все през 90-те) патетично заключава:

Нищо вече не е в състояние да заличи обстоятелството, че в нашата книжовна история има едно произведение, наречено „Летописна бележка на поп Методи Драгинов“, което е оказало изключително силно въздействие върху умовете на българите през Х1Х и ХХ в., което е стояло в основата на съдбовни политически и културно-религиозни решения. Не може да се изличи от нашата близка история „Родопският бележник“ и предизвиканите от него действия и противодействия. Нима не е ясно, че всяко от тези измислени произведения е оказало по-силно въздействие върху общественото поведение и идеологическото развитие на българите, отколкото, да речем, творчеството на Теодор Траянов или „Чифликът край границата“ на Й. Йовков. (Димитров 1999:141, 143-144)

Въпреки усилията на цитираните учени от по-младото поколение, чиито текстове, по правило, се издават в ограничени тиражи и рядко стигат до широката публика, „изключително силното въздействие“ на романтичните интерпретации „върху умовете на българите през Х1Х и ХХ в., което е стояло в основата на съдбовни политически и културно-религиозни решения“, изглежда, продължава.

Това „въздействие“ рефлектира и в „битката“ за учебниците, когато някои от авторите им предложат интерпретация, различна от клишираните представи за „турското робство“. През 1992 г. излизат „записки по история на България“ (автор за османския период – Цветана Георгиева), които възбуждат силно обществено недоволство – заради „посегателството над историята“.

1996 г. бележи своеобразен „бум“ в издаването на учебници по история. Публикувани са три: на издателство „Просвета“, издателство „Анубис“ и издателство „Планета 3“. Първият от тях продължава да интерпретира ислямизацията почти изцяло според катастрофичната теория (макар да си позволява и нюансирано разграничаване от нея), като преповтаря тезата от комунистическия период за „религиозните гонения на българи като ежедневна практика през епохата на чуждото владичество“. Учебникът на „Анубис“ пък препраща към „тежките исторически последици“ от „различията във вярата“, довели до войните в бивша Югославия. Единствено в учебника на „Планета 3“ ислямизацията е поставена на документални, рационалистически основи. (Исов 2005:267-270, 276)

Проблемът обаче не е само в учебниците. Независимо от учебника, немалко от учителите и досега преподават османския период (включително – ислямизацията) или по старите схеми, или продължават да го прескачат.

От една страна, процесът на рационализиране изглежда необратим, защото дори в Уикипедия (основният източник на знание не само за учениците, но и за мнозинството студенти) се появява следното описание:

Ислямизация или помохамеданчване се нарича процесът на разпространение на исляма сред население, изповядващо друга религия.

Ислямизацията на Балканите е постепенен процес, който започва през петнадесети век с помохамеданчването на бившия военен и административен елит. Той се развива като широко разпространено явление през шестнадесети и особено през седемнадесети век, когато големи групи от населението в селските райони започват да приемат исляма. Седемнадесети век може да бъде определен като връх на ислямизацията. До началото на осемнадесети век вече около четиридесет процента от населението на Балканите е било съставено от мюсюлмани. С изключение на момчетата, събирани чрез т. нар. кръвен данък и на някои форми на индивидуална насилствена ислямизация, приемането на исляма е доброволен процес, и се стимулира от комбинация от социални и икономически фактори.

Запазени са и други по-късни бележки за насилствено помохамеданчване, като Чепинският летописен запис, в който поп Методий Драгинов от Чепино разказва за помохамеданчването на християните в същото село, Беловската хроника и Бактунската хроника, но те са вероятно късни фалшификати.[96]

В някои интернет-форуми (дори в патриотическия „Бойна слава“) ислямизацията е представена в същия дух.

От друга стана, призракът на насилственото „потурчване“ продължава да циркулира в общественото съзнание. В Интернет – наред с цитираните позиции, базирани върху документална основа – изобилстват клипове за „помохамеданчвания“[97], подплатени с кадри от „Време разделно“, гледани десетки и стотици хиляди пъти. В кампанията „Голямото четене“ през 2009 г. романът спечели второ място като най-любима книга – след „Под игото“, а филмът продължава да се прожектира по всякакви „патриотически“ поводи.

Локалната памет също съхранява идеята за насилието. През 1995 г. в смолянския квартал Райково е открит мемориален параклис, посветен на избитите селски първенци, а местното поетическо величие Н. Гигов им посвещава специална поема. През 2006 тържествено е осветена черквата „Св. Висарион смолянски“, претендираща да е втората по големина в България след „Александър Невски“. (Антонова 2008)

През 2013 г. възрастна християнка от Велинград (самодейна активистка на музейното дело) сочеше материални „доказателства“ за „потурчването“ на Чепино: един учител познавал хората, които пазели одеждите на бан Вельо и протопоп Костантин, но те впоследствие изчезнали. Показа ми Вельова баня, издигната от същия „потурчен“ чепински първенец на мястото на минерална локва, излекувала кожното му заболяване.

За бан Вельо знам от легенди. Има и писани неща, чела съм ги в читалището.

Банско идва от „бан“ – отпреди потурчването. Защо да няма банове по това време? То, потурчването станало през 1666, а преди това си е имало банове, които управлявали селата. Те (извършителите на „потурчването“ – Е. И.) веднъж са минали – като вълна и край. Когото потурчили, потурчили, повече не се върнали. [98]

„Прочетеното в читалището“ се оказа неиздаден ръкопис на краеведа Иван Докумов, писан през 50-те години на 20. век. Самият Докумов изрично посочва авторската си намеса в преработването на преданията, обаче не само информаторката ми, но и други, – по-късни краеведи ги интерпретират като истина. (Куманова и Куманов 2008:9, 17, 164-167)

Някои християни от Якоруда продължават да разказват преданието за еничарския главатар Пенджика, който най-напред потурчил майка си, а после – половината селище. И досега съществуващия род Чопови (християни), от който злодеят произхождал, се сочи като доказателство за истинността му.

„Време разделно“ е изцяло взето оттука – да знаете.

(мъж, 63 г., Якоруда, юли 2014)

Бихме могли да се запитаме – заедно с А. Хранова[99] – дали сюжетът надживява конюнктурата, която го е създала. Дали – независимо от отхвърлянето на романтичните визии, независимо от проникването на критичните, основани на документални данни теории не само в академичните текстове, но и в учебниците, и в интернет – версията за ислямизацията като целенасочено насилие продължава да е актуална? Бихме могли да се запитаме, също, дали тази остатъчна настойчивост е продукт на инерция, мотивирана от незнание, или е успешно произведена необходимост от мъченическо самосъзнание. Може би непохватните усилия на комунистическата пропаганда да вмени на широката публика разтърсващите мащаби на катастрофизма са дали траен резултат? Може би ислямизацията (и „турското робство“ – изобщо) и занапред ще бъдат мислени като неизлечима травма – независимо от конкретната конюнктура?

На друго място[100] подробно показах, че – по отношение на „падането“ под османска власт, по отношение загубата на държавността – българската памет не разгръща травматичния арсенал в толкова висока степен, както сръбската. Наистина, периодът на „тъмните векове“ се помни преди всичко травматично и самото настояване върху термина „робство“ потвърждава това. В същото време, „робството“ се изгражда по-скоро като фон за изтъкване на юначество, а катастрофизмът придобива инерционни, някак „служебни“ очертания. Това е особено валидно при паметта за ислямизацията, която – за разлика от паметта за „робството“, разпростряло мъченическия си потенциал върху мнозинствата – отнася травмата към „другите“.

Мнозинственото „ние“ (от тази хипотеза, предполагам, би трябвало да се изключат Албания и Босна, където конвертитите преобладават) не само не е засегнато от ислямизацията, но и се възползва от възможността да демонстрира собствена героика – на фона на „отстъпниците от вярата“. Въпреки разнообразните варианти на „приобщаване“ – от снемането на стигмата (чрез еволюцията на „помагачи“ в „помъчени“) до опитите за християнизация и периодическите смени на имената – потомците на ислямизираните никога не стават „наши“. В това отношение гръцкото „отклоняване“ на валахадите към друг етнос или сръбското „изтребление“ на „страхливите и лакоми“ потурнаци са, като че ли, по-откровени. Българските политики на паметта, които – в опита си да „оправдаят“ конверсията – изобретяват самоцелно насилие и „по-мъченичество“, оперират по-скоро с инструментариума на лицемерната незаинтересованост. Вероятно затова не успяват да вменят травматично съзнание нито у мнозинството, нито у конвертитите, които все по-интензивно изобретяват собствена памет.

Динамиките в тази памет ще проследя в следващата глава.

Проф. Д-р Евгения Иванова (род. ١٩٥٢) е българска изследователка и авторка на множество публикации в областта на етнологията.

За комплексите – лични и национални

Автор(и): Златко Енев

Не съм писал нищо – или поне нищо по-сериозно от някой и друг кратък текст – вече от години насам. Причините, колкото комплексни, толкова и прости, ми се привиждат някъде в пресечната точка между наранеността на собственото ми его, което не ще и не ще да приеме, че усилията му да намери видимост и признание, пък било то и „само“ в мъничката (може би защото толкова далечна) България, си остават все тъй напразни – и почти съдбовната невъзможност да изведа писанията си извън рамките и ограниченията на тази култура, този език, това битие, напук на почти двадесетгодишните усилия.

Тъй. Изплюх горчивото камъче. Ако има нещо, което да съм в състояние да посоча като differentia specifica на писаческите си усилия, то е именно това болезнено търсене на искреност и пределно разголване на не-съвсем-лицеприятните, не-съвсем-чистички, не-съвсем-показуеми жадности и ненаситности на егото, които в собственото ми разбиране се крият под, зад, някъде около, всички инак тъй благородни, тъй възвисяващи, тъй достойни-за-възхищение пориви на човешкия дух. С което, без доскоро да съм го знаел, винаги съм потвърждавал и подкрепял откритията на най-новата антропология и еволюционна биология. Под тънката коричка на цивилизованото ни, пост-всякакво битие, отново и отново, о, по дяволите, се откриват предците – праисторически или просто вчерашни – които инак ние не обичаме много-много да избутваме на преден план. Те са космати, груби, недодялани, понякога просто отвратителни. Те са всичко, което самите ние не искаме, о, ненененененене, дори никога не бихме могли, да бъдем.

С което и достигам до темата за бай Ганя, първоначално планирана като фокус на това писание. Отдавам справедливо дължима благодарност на Златко Ангелов – един съименник и дългогодишен приятел-събеседник, с когото ме свързват не един или два момента на взаимна подкрепа (никога няма да забравя опияняващата радост, която ме изпълни от коси до нокти при прочита на рецензията му към „Реквием за никого“, някъде през 2011), но и възбудени, понякога дори ожесточени разногласия, които често правеха за мен невъзможно продължаването на разговорите. Позоваването на предците, предполагам, звучи в случая почти като търсене на възможност за безболезнено извинение, но това е единственото, което мога да кажа в защита на понякога трудния ми за обуздаване темперамент. Предците, ех, предците…

И така, Златко Ангелов ни предлага опит за нов прочит и ново разбиране на алековия първообраз на нещата (не?)български, нова брънка във веригата от сизифови напъни на български мислители от всякакъв калибър, посветени все на едно и също нещо, насочени към все една и съща цел: тъй лелеяното освобождение от комплексите за второкласност, второсортност, второместност, с които групата хора, кичещи себе си с названието „българи“, се борят кажи-речи откак са приели тази идентичност, тази националност.

Нелесна работа, не ще и дума. Възхитителната мощ на алековото попадение се крие според мен не толкова в невероятно-убедително изваяния образ на неговото съвремие (което според мен е живецът на интерпретацията на Златко Ангелов), колкото – и най-вече – в напипването и представянето на цял един човешки архетип, една човешка реалност, далеч надхвърляща рамките на неговото или което и да било друго време. Гениалността на „Бай Ганьо“ се крие в неговата над-временност, над-класовост, дори над-националност. Този човешки образ не е нищо друго освен версия на онова мъничко огледалце, което отново и отново, независимо от обстоятелствата и обкръжението, напомня на всеки един/една от нас: „ти, царице, на света/ първа си по красота. Но…“

Това е нещото, с което според мен трябва да започва всяко разглеждане на бай Ганьо. Неговата неизбежност. Неговата абсолютна неотделимост от човешкото, и то човешкото не само в неговия български или балкански културен подвид, а човешкото изобщо. Косматият. Грубият. Еволюционно-оцеляващият.

Подчертавам начаса: това не е опит за оправдаване или, не дай Боже, някакво „културно“ разкрасяване, зад което се прикрива лигава апологетичност. Никога не съм бил привърженик на каквито и да било социал-дарвинистки изцепки, особено от вида, тъй разпространен по софрите в родината („само мръсниците преуспяват на тоя свят“; „простак е, ама му отива“, и пр.) Преклонението пред силните и преуспяващите на деня – неизбежен спътник на всяко човешко битие – е последното нещо, което бих се съгласил да приема. Но то е само една от страните на тази тъй изврътлива, тъй фалшифицируема монета, човешкостта. Другата – или поне една от другите, и то онази, на която е посветен целият ми патос, цялата ми енергия при разглеждането на „ганьовостта“, е абсолютната императивност на борбата срещу нея.

Уфффф. Тук вече нещата стават истински хлъзгави. „Борбата, както казват, е епична“, това май го знаем всички. А може би не? В този кратък стих е закована цялата хлъзгавост на темата „борба“, а именно огромната изкусителност на въображаемия пиедестал, с който е свързано всяко нейно, дори и най-мимолетно, споменаване. Да се бориш – поне в популярното въображение – означава да си дадеш шанс за постигане на победа, превъзмогване, надделяване, над отсрещната страна, както и да е формулирана тя. А това пък – за добро или зло – винаги е свързано с надеждата, с илюзията, че „другото“, „отсрещното“, „нежеланото“, „ганьовското“, може по някакъв начин да бъде премахнато, преодоляно, изкоренено от този свят.

Е да, ама не. Не, не може. Да се изкорени, надделее или премахне „ганьовското“ е също толкова възможно, колкото и да се изкорени, преодолее или премахне потребността от храна, вода и въздух. В собственото ми разбиране „ганьовостта“ е просто израз на онези битийни несигурности и страхове, на онези недостатъчности, които правят от нас, хората, същества, неизбежно податливи на комплекси. Да, именно така. Изправени пред необятността на един напълно несъизмерим със собствените ни, човешки параметри свят, ние по неизбежност изпитваме страх, неувереност, понякога ужас. Само едно напълно лишено от усет за собствената си ограниченост същество може да бъде лишено от комплекси. Така че, нека затворим още в началото на тази дискусия възможния „изход“, който води единствено до задънена улица. „Освобождаване“ и „надделяване“ над комплексите няма. Има единствено различни видове живот с тях.

И именно в това заключение, колкото и „песимистично“ то да звучи при първо чуване, се крие солидният оптимистичен патос на посланието, което се опитвам да изпратя чрез собствената си интерпретация на „Бай Ганьо“. Освобождаване и надделяване не може да има. Това са капани, поставени пред самите нас от изобретателното его, което се опитва да си спести поглеждането в очите на страха и несигурността, като ги обявява или за несъществуващи, или за изкореними. В замяна на това обаче може да има осъзнаване и приемане, което, с малко късмет, може и да доведе до онзи вид вечна бдителност, с която според мен е свързан единствено възможният оптимистичен наратив на човешкостта. Надделяване и освобождаване няма, но има възможност за непрестанна бдителност, непрестанно самонаблюдение и себеанализа, непрестанен живот редом с, но не и под контрола на нещата, които ни превръщат в модерни форми на древните ни и не чак толкова предшественици. Вечен живот редом с Ганьото вътре във всеки/всяка от нас, но живот с един разпознат, признат и осъзнат Ганьо, а не такъв, когото сме превърнали в сив кардинал на съществуването си именно защото се опитваме, по всевъзможни начини, да отричаме неизкоренимата му принадлежност към факта на собствената ни човешкост. Съществуване, прекарано в борба – но борба не за победа, а борба за бдителност.

Животът започва там, където започва разпознаването

на собствения, неизкореним Ганьо.

Звучи ви неприемливо, може би дори някак пораженчески? Като как тъй ще приема бай Ганьо като неизбежна и неизкоренима част от самия/самата себе си? Не ми стига цялата простащина и дивотия, която ме заобикаля от всички страни, сега пък трябва да я търся и вътре в себе си? Ха! На куково лято! Та това противоречи на всичките ми възвишени импулси и надежди, на целия ми стремеж към превъзмогване на всичко, което ме разделя от богатия, цивилизования, бленувания свят там навън. Никога! Никога!

Хм, а дали ще успея да смекча малко силата на реакцията ви, ако посоча, че същият проблем, същата тегоба, същата борба, е неразделна част от съществуването и на всички останали хора по света, ако и по неизбежност оцветени в различни местни колорити? В Германия например същата тази максима звучи малко по-различно, без да променя спецификата на проблема по никакъв начин: „Свободата започва там, където започва разпознаването на собствения, вътрешен нацист“. Комплексите на германците, както и на всички останали човешки групи – етнически, национални, културни, каквито си поискате – са свързани винаги и по неизбежност със същото това ограничение, което налага върху нас срещата, сблъсъкът, с необятно-превъзхождащата ни реалност – и различните страхове, несигурности и ужаси, които произтичат от този сблъсък. Това, че в собствения ни случай тези страхове и несигурности са получили толкова гениално, толкова компактно представяне под формата на една литературна фигура, е колкото специфично, толкова и типично. Помислете само за миг колко ли унизително трябва да е изглеждало за всеки образован, начетен испанец отпреди, да речем, 400-500 години, да бъде сравняван с „откачения“ Дон Кихот. А дали не е било същото, само че преди хиляди години, и с благородните, образовани гърци, които едва ли са се чувствали поласкани от сравненията с безогледния, лукав и способен на всякакви измами Одисей? Днес, разбира се, всички тези архетипни фигури отдавна вече са снабдени с патината на една древност, която по неизбежност ги прави да изглеждат благородни и възвишени, но дали това винаги е било така? Самият аз дълбоко се съмнявам.

Няма сила в отрицанието! Това е едно от убежденията, с които живея. Независимо от това дали ще обявяваме проблемите, страховете и нежеланите си архетипи за „отживели времето си“ или просто „несъществуващи“, резултатът ще бъде все един и същ – те по невидим, но много осезаем начин ще започват да определят живота и битието ни. И това е така по много проста причина – отричайки съществуването или влиянието им, ние ги правим невидими за самите себе си, и по този начин правим контрола над, или поне надеждата за разумен живот заедно с тях, невъзможни. В момента, в който заявим „няма такова нещо“, ние ставаме доброволни пленници на нещото.

А примерите за това са легион. Ганьовците и ганьовщината са неизбежна част от живота, и това далеч не само в България или на Балканите. Човек среща ганьовци в Германия, Франция, Америка, всъщност където и да отиде. Ако е честен и самокритичен, човек открива бай Ганьо най-първо сутрин в огледалото, преди да е успял да се разсъни и поеме напълно контрола над поредния ден. Бай Ганьо ни дебне при всеки сблъсък с нещо неизвестно, заплашително или просто агресивно. Инстинктивната реакция да замахнем, да ударим, да отстраним заплахата по възможно най-бърз начин, отново показва неизбежността и неизкоренимостта му. Защото, ако неговите характеристики биха се изчерпвали с абичката, напомадените мустаци и дисагите, то, о колко простичко би било да му теглим чертата. Естествено, че в такъв случай ние нямаме нищо общо с него – та нали сме завършили образования, чели книги, пътували из модерния свят, справяли се с какви ли не ситуации, изискващи, хм, „цивилизационна компетентност“. Как може един толкова остарял, несвоевременен образ, да има нещо общо с нас?

Надявам се, че вече започвате да се поусмихвате – защото, естествено, едно подобно стесняване на параметрите на Ганьо и ганьовщината се разкрива начаса като вид щраусова тактика – заравяме глава в пясъка, обявяваме заплахата за несъществуваща и, хоп, готово! Няма страшно, ние сме застраховани! Ние сме част от време и обстоятелства, които правят архетипа несъществуващ. Спокойствие, само спокойствие, моля!

Но дали всичко е толкова просто? И дали „несъществуващият“ бай Ганьо не се изхитря отново и отново да възкръсне, във все нови и нови времеви и културни превъплъщения, които на практика го правят вечен? С какво друго може да се обясни нестихващата му популярност, известност, видимост, нарицателност – и това днес, повече от сто години след представянето му? Откъде-накъде би трябвало да се тревожим и засягаме от позоваването и посочването на нещо, което няма връзка с нас?

Всичко, което е необходимо, за да осъзнаем безсмъртието на бай Ганьо като човешки, а не просто български или балкански архетип, е да махнем от него аксесоарите, които го обвързват с едно точно определено историческо време – облеклото, речта, конкретните позовавания на едни или други исторически маркери. Направим ли това, изпред очите ни начаса ще отпаднат люспите на добронамереното заслепение, и може би това ще ни направи способни да огледаме и анализираме самите себе си по нов, досега непознат начин. Защото, хей, не е ли най-очевидна истина, че нашенският бай Ганьо, жив живеничък, с всичките му мурафети и трикове, се е изхитрил дотам, че е станал президент на най-мощната страна в съвременни свят?

Иди след това, та се опитвай да отричаш…

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (4)

- 24-09-2019|Петър

Поздравления, г-н Енев!

Много рядко се случва автор-българин да успее да погледне мащабно, за д собствената си стряха.

- 24-09-2019|Мая Тонева

Не мисля, че Ганьо олицотвероява екзистенциалния човешки страх или е неотделим от човешкото. Има достатъчно примери за хора, в които няма и помен от ганьовщината. Та, нека авторът говори в първо лице, ед. ч., без да прави велики обобщения. Ако той е космат и мирише, то аз не съм и няма да търся в себе си ганьовщината, за да не излезе, че бягам от нея нарочно. Какво общо имат безусловните рефлекси, като замахването срещу опасност, и ганьовщината? Какво лошо има в това, че предците ни са носели кожи и са имали бради? Това прави ли ги отвратителни и по чии критерии се определя отвратителността? Ганьо, това е пресметливият, прагматичен хитрец и тарикат, роден от едно общество на материализма и бездуховността, но с типични балкански черти. Да, той е вечен, но не е и въздесъщ и във всеки. Може да е безсмъртен като явление, но не живее във всички. Иначе светът щеше да е безнадеждно място.

- 24-09-2019|Златко

Хм, може и да греша, но за мен това звучи като вариант на споровете, които в момента забавляват определени части от Америка: еволюция или божествен промисъл, от какво точно идваме? Във всеки случай вие едва ли сте първата, която не иска да приеме, че произлизаме от нещо толкова примитивно и непривлекателно, каквото го описва съвременната, пък и не чак толкова съвременна наука, Мая. Ако и, може би, това не ви е съвсем ясно. Извинете, ако ви подценявам, но не мога да съдя за вас по друг начин, освен по онова, което казвате тук.

(А безусловните рефлекси имат това общо с ганьовщината, че са израз на инстинктивни опити за самозащита, себеопазване и евентуално надвиване на отсрещната страна. Не знам защо повечето автори, които пишат за Ганьо, пропускат да отчетат колко безпощадно успешен и ефективен е той, в края на краищата. При определени исторически обстоятелства и среда, искам да кажа.)

- 13-10-2019|М. Кесякяков

Някой помни ли „бай Митко“ – Димитър Симов – Чешита? Вчера се навърши кръгла годишнина от спонтанната му кончина. (Колко точно години, няма никакво значение.) Та бай Митко казваше, че сам бай Ганьо е дал идея на Алеко Константинов да прибави „и назад“ към първоначалното заглавие „До Чикаго“. Звучи основателно.

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 4

Автор(и): Евгения Иванова

ГЛАВА III. „Другата“ памет

Във времето на постмодерността – твърди П. Нора – и паметта (като всичко останало) се разпада, децентрализира, плурализира. Вече не съществува един Голям национален разказ, а множество разкази – равнопоставени, извоювали своето място в живота на нацията.

Възпоминанието вече не се спуска отгоре, излъчвано според заслуги по скалата на национално-патриотичните ценности. То следва логиката на отделни интереси – регионални, корпоративни или институционални. (Нора 2005:384-389).

Заедно с изброените „разпръснати“ памети, Нора говори и за „взрив на малцинствените памети“ (Нора 2004:29), чиито конструкции все по-интензивно заявяват своето намерение за включване в Националния разказ и така го превръщат – от Единствен, Голям и Сюблимен – в множество, претендиращи за равнопоставеност истории.

Това съвсем не означава, че „другата“ памет – паметта на малцинствата (в случая, който ни интересува тук – паметта на помаците) е нова, сега възникнала от нищото или привнесена отвън – от общества и групи със сходни проблеми или със сходни интереси. На специалистите отдавна са известни различни фолклорни интерпретации на едно и също събитие, излъчени от мнозинството и от малцинствата. Някои от малцинствените интерпретации дори са публикувани без да предизвикат обществен резонанс. Едва сега част от тях постепенно придобива публичност[101], често пъти съпроводена с шумни несъгласия и дори протести от страна на мнозинството – с неговата нормативирана и нормативираща памет.

Въпреки споменатите откъслечни свидетелства, записаните спомени на помаци (не само за ислямизацията) се оказват доста оскъдни, при това – като правило – са събирани от християни. Често (и то – от по-образованите респонденти) могат да се чуят такива твърдения:

Не знаем точно какви сме, защото нашите предци не са се интересували да помнят, камо ли да записват… (мъж, 40 г., Белица, януари 2014 г.[102])

Разбира се (освен като съвсем искрено признание), изтъкването

на „незнанието“ би могло да има и скрита мотивация: много по-безпроблемно е „на бяло поле“ да се апликират всевъзможни „теории“ – за етнически произход или за приемане на исляма.

Немалка част от разказите, за които ще стане дума по-нататък, са изобретени в последните 25 години, а други представляват адаптирани версии на „внос“ от съседни (и не дотам) държави.

Ще проследя формирането на „другата“ памет за ислямизацията по две направления: като сравнение с общобалканските модели, които разгледах в I глава, и като опит за диференциране на разказите – в зависимост от етническото самоопределение на отделните респонденти и съзнанието им за принадлежност. По този начин ще се опитам да разбера дали все по-обособяващото се изтъкване на отделен, помашки етнос има връзка с формирането на памет за ислямизацията и оттам – с различните версии за етнически произход.

Паралелите с общобалканските модели са трудни – доколкото разказите са изобретявани не само в различни социални среди, но и в различни исторически условия. Ще запазя интерпретативната схема от I глава само, за да откроя по-лесно приликите и (преди всичко) разликите между въобразените мотивации към конверсия.

Версията за

Ислямизацията като освобождение,

ясно очертана в босненските и в албанските разкази, почти отсъства от паметта на помаците в България. В съвсем ново време могат да се забележат отгласи от богомилската теза[103], които, по всяка вероятност, представляват „внос“ на отделна идентичност, механично копиран от босненския пример – без да се артикулира на смислово равнище босненската мюсюлманска нация (както ще видим по-нататък).

Помаците като наследници на богомилите (и на куп още други древни и престижни общности) интерпретира Ефрем Моллов: Богомилското начало в произхода на помаците е озарено от самия поп Богомил, погребан в Родопите, в местността кормисош – неговото прабългарско име.[104] В същия контекст авторът мисли и топонима „кръстова гора“ – това било мястото, където се заселили богомилите. Названието идвало от „кръстопът“, а не – от „кръст“…[105] (Моллов 2012:97-98)

Много откъслечно, богомилската теза се улавя и на терен:

Според мене, основната група от население, които формират нашата общност, са богомилите, които са живеели разпръснато по Балканите – в областите, в които традиционно днес има помаци, торбеши и горани. (мъж, 37 г., Брезница, октомври 2013 г.[106])

Интересно е, че от изброяването отсъстват босненските патарени – основният субект на богомилската теза. Вероятно, респондентът, който се самоопределя като помак и е един от най-ревностните защитници на хипотезата за помашки етнос, е търсил приближение само с българоговорящите мюсюлмани, а не с всички балкански конвертити – версия, която ще проследя по-нататък в други интерпретации.

Хипотезите за първоначалната конверсия на елитите и особено – за ислямизацията като национално осъзнаване, категорично поддържани в босненския и в албанския дебат, също отсъстват от разказите на помаците в България – може би поради статуса им на малцинство – случай, напълно различен от ситуацията в Босна и в Албания.[107]

Колкото до хипотезата, която настоява върху гледната точка, че

Конвертитите са от „другаде“,

тя донякъде присъства в паметта на помаците, но с разместен акцент – в сравнение с общобалканския модел. Ако в останалите балкански визии идването от „другаде“ се мисли като разместване на населения в рамките на Османската империя, често следващо неравномерните и разширения или стеснявания, в българския вариант преместването категорично има предосмански характер. „Новодошлите“ – араби, печенеги, кумани, тюрки – са се заселили в българските земи „във време оно“, във всички случаи – преди османците, а в някои случаи – и преди славяните. Дошли са като мюсюлмани или са приели исляма на място, но – „много преди идването на турците“.

По-нататък ще разгледам подробно различните версии за произход, лансирани от различните „теории“, както и все по-усърдно разпространяващата се увереност за съществуване на предосмански ислям на Балканите. Тук ще кажа само, че – за разлика от останалите балкански визии, където хипотезата „конвертитите са от „другаде“ цели да „извини“ „нашите“ и да прехвърли стигмата към „чуждите“ – българската концепция – обратно – наваксва престижност, като отпраща идването на предците от „другаде“ в някакво неясно, всъщност – митично време.

Както повечето „теории“ за произход на помаците, тази концепция също е нова. Затова понякога би могла да изглежда и като спор между поколенията.

Усещането за стигма заради „предателството на вярата“ е все още актуално за по-възрастните (дори – за средните поколения), изпитали двойната маргинализация – от българи и от турци:

Понеже едно време казват, че сме предали християнската вяра, и българите не ни обичат. Същото е с турците, защото изведнъж ставаме мюсюлмани. За тях сме неверници. (жена, 40 г., Буково, февруари 2014 г.[108])

Синът и (20-годишен студент), очевидно привърженик на хипотезата за „ислям от време оно“, не е съгласен с нея:

Ислямизация не е имало. Ние сме били мюсюлмани винаги. Дошли сме като преселници и това е.

Независимо от времето, в което се предполага приемането на исляма, то – според мнозинството мюсюлмани – се мисли като

Доброволна конверсия

с много малко изключения, които ще коментирам по-нататък, респондентите (дори покръстените) употребяват термините „ислямизация“ или „приемане на исляма“, а не – „потурчване“ или „помохамеданчване“. Първоначално предполагах, че изборът на терминология ще зависи от нивото на образованост, но се оказа, че и най-ниско образованите – независимо от самоопределението – предпочитат „приемане на исляма“, като категорично отхвърлят хипотезата за насилие. Диференцирането по образователен признак се очертава по друг начин: някои от по-образованите настояват върху правото на свободен избор на религия, т.е. допускат конверсия.

Според мен всеки е свободен сам да избира религията, която да изповядва. Ако съществуват хора, които под едно или друго влияние (финансово, насаждайки им страх и др.) избират да си променят религията, това пак е вследствие на техния избор. Насилствена ислямизация няма, а и да има, такава не е явно проявена. (жена, 25 г., Рудозем, висше образование, декември 2013[109])

Подобно диференциране по възрастов признак не се очертава – доколкото хората, проблематизиращи късната, по време на османската власт конверсия, не са мнозинство, но се срещат във всички поколения. Освен цитираната респондентка от Рудозем, съм записала и такива твърдения:

Нашата вяра е наследена откъм Турция. (мъж, 74 г., Чепинци, май 2011 г.[110])

В нашето село има гробове с мюсюлмански имена отпреди 300 години. Възможно е да е станало по време на османската власт, щом са отпреди 300 години… (мъж, 46 г., кочан, януари 2014 г.)

Същият респондент преди това говори за „доказателства“, разкриващи наличие на исляма от „много по-рано“… но тъй като не ги е виждал, е склонен да приеме митичното число 300 като датиране на надгробните камъни.

Хипотезата за предосмански ислям – „от време оно“, отхвърляща или изтласкваща, спотаяваща конверсията, се артикулира по-често – от всички поколения. Немалка част от образованите респонденти също я споделят:

Идеите за ислямизацията, за масовата ислямизация в България аз ги отричам напълно. Логично мислейки, това е невъзможно. Аз не отричам факта, че може би има насилствена ислямизация, но аз отричам мащаба на тази ислямизация. (мъж, 37 г., висше образование, Брезница, октомври 2013 г.[111])

Някои от образованите привърженици на тази хипотеза изразяват съмнение в „доказателствата“, които я подкрепят, без обаче да се съмняват в самата нея:

Излязоха разни книги, но това не са документи, не е история. (мъж, 57 г., висше теологично образование, Кандови, януари 2014 г.)

Съществува и „комбиниран“ възглед, който „примирява“ двете хипотези – османската и предосманската:

Ислямът се разпространява на Балканите чрез преминаващи търговци, пътници, останали и пленени войници араби, в последствие и от придошлите османци. Причините за приемането на исляма са духовна потребност, необходимост от общностна сигурност, материална сигурност, престижна необходимост в рамките на Османската империя. Като също е възможно да е имало на места оказване на натиск в ограничени райони. Все пак на война като на война. В масовата практика обаче приемането на исляма е доброволно. Устойчивостта е най-силното доказателство за това. (мъж, 44 г., Рудозем, декември 2013 г.)

През юли 2011 г. разговарях с неколцина мъже – християни и мюсюлмани – на площада в Костандово, които в един глас ме уверяваха (без да ги питам) колко добре си живеят заедно. Няколко пъти, почти като мантра, повториха, че имали 200 (все пак, не са митичните 300) смесени брака. Когато зададох въпроса за ислямизацията, пръв побърза да отговори 70-годишен християнин, преселник от Горно Броди, Македония:

Те, тукашните са потурчени насилствено. Така пише в книгите.

Комшията му, 60-годишен помак веднага репликира:

Дрън-дрън – насилствено… Ама нали така трябва да казваме… Аз знам какъв съм. Ти не знаеш.

Вероятно не само заради заклинанието „така трябва да казваме“, до голяма степен лишено от мотивация в наше време, хипотезата за

Насилието

също има привърженици сред помаците. Както и в други балкански варианти, тя е диференцирана: част от респондентите говорят за икономическо насилие – данъчна дискриминация, невъзможност за военна или административна кариера и т.н. По-голямата част от привържениците на насилието обаче предпочитат клишето за „налагане на исляма с огън и меч“.

Според респонденти на Евгения Троева (в изследването и за тюрбето на Енихан баба в Средните Родопи), с които тя донякъде се съгласява, диференцирането на паметта за завоеванието и ислямизацията се мотивира поколенчески. Докато възрастна жена от с. Белица, под Кръстова гора (определяща се като туркиня) смята Енихан за „на Господ човек“, младата и снаха съобщава, че не може да се кланя на „завоевател и поробител“:

Аз съм чела много литература и това ми влияе. Старите баби мислят, че там е погребан Инихан. Аз знам кой е Инихан. За мен е поробител, за мен е нищо друго. Старите хора си държат на мюсюлманството, но младите хора коренно различно мислят.

И пак в Белица, смятано в миналото за крепост на исляма, където в момента повечето жители са с български имена, е записано следното твърдение:

Много пъти нашата стара баба е разправяла, че ние сме си абсолютни християни. Ислямът ни е наложен като вяра. (Троева 2013:203, 216)

И двете респондентки се самоопределят като българки – въпреки различното самоопределение на бабите…[112]

Може би пак поколенческа мотивация има позицията на млад човек от Брезница – село, чиито жители (и в този момент[113]) предпочитат да се самоопределят като турци:

Значи помак идва от едно време, като са сменяли имената. Помак е помъчен, те са помъчени хората, са ги мъчили за имената. Ти гледала ли си филма „Време разделно“? Ами аз тоя филм съм го гледал хиляда пъти. Да, харесва ми. Значи как на християнина му слагат чалмата на главата и той се отказва. Значи, баща и син, синът не иска да сложи чалмата, разбираш ли. (мъж, 22 г., Брезница, самоопределя се като българомохамеданин, а не като помак, нито като турчин, октомври 2013 г.)[114]

Поколенческите разлики, сигурно, имат значение за избора на един или друг вид памет. Те са видими особено ясно в тенденцията младите хора да сменят мюсюлманските си имена с български – заради по-успешната интеграция както в българското макрообщество, така и извън страната.

По-важно обаче – специално в случая с паметта за ислямизацията – ми се струва вкореняването на клишетата, произвеждани от нормативиращата памет. Младата жена от Белица е „чела много литература“, младежът от Брезница гледал „хиляди пъти“ „Време разделно“.

За съжаление, нямам информация за биографичните основания на последния респондент, нито знам името му. Самоопределението му като „българомохамеданин“, отхвърляно категорично от мнозинството помаци в района на Гоце Делчев, обаче свидетелства за собствена, до голяма степен изолирана идентичност. Именно в нея (освен във „Време разделно“) би трябвало да се търси мотивацията му за избора на памет.

Затова ще се опитам да потърся връзката между паметта за ислямизацията и

Етническото самоопределение

на помаците, като проследя неговата пространствена и темпорална динамика.

За изследователите на проблематиката са отдавна известни различията между отделните териториални групи – различия, обуславящи диаметрално противоположни нагласи – не само в самоопределението, но и в мотивиращите го традиции, обичаи, поведения, степен на религиозност, отвореност към „другите“, именна система.

Още наблюдателният изследовател на Родопите Христо Попконстантинов говори за големите различия между манталитетите на помаците от една или друга област.

Така, за селата на юг от Смолян той отбелязва:

Може да се каже, че в Ардинското корито живее най-питомното между родопските населения. Жилищата им са добре устроени и всяко по-голямо село има изглед на градец. (Попконстантинов1970:176)

За разлика от тях, жителите на Бабешките колиби в Западните Родопи имали нужда от „опитомяване“, защото тънели „в невежество“ и водели „първобитен живот“. (Попконстантинов 1970:143)

Изследването „Планината Родопи – усилията на прехода“[115], проведено повече от век след проучванията на Попконстантинов, в което специалната извадка за помаците беше 803 души, констатира тяхното самоопределение така: 33% „българи“, 5% „турци“, 62% „други“ (българомохамедани, помаци, ахряни, българи мюсюлмани, само мюсюлмани). Въпреки този висок процент „отделна“ идентичност, тогава не откроихме ясно обособени характеристики на етнообразуващ процес – именно поради дисперсирането на „отделността“, включващо и немалка доза неразбиране на въпроса за етничността. Освен това, самосъзнанието за „отделност“ се носеше преди всичко от елитите, които – още тогава – конструираха или разпространяваха твърде самобитни версии за произход, целящи да „докажат“ различността им – както от българите, така и от турци-те. (Томова 1998:12, Иванова 1998:58, Григоров 1998:38)

В изследването „Нагласи на мюсюлманите в България – 2011“, проведено от НБУ и „Алфа рисърч“[116], някои от тези тенденции се запазиха, други се промениха. Очерта се обаче (особено – в качественото изследване) все по-отчетлив процес за обособяване на отделен етнос, обхванал не само елитите, но все по-големи масиви от хора.

В количественото изследване като мюсюлмани, говорещи български език, се самоопределят 28,2%. Вероятно, мнозинството от тях са помаци (макар и не всички – възможно е да има роми и дори турци). Процентът косвено се потвърждава, ако сумираме отговорите „помаци/българомохамедани“ (10,1%), „българи“ (7,5%), „мюсюлмани“ (като етническа принадлежност – 5,6%) и прибавим към тях „турците“, говорещи български език (1,5%), както и онези „без отговор“ (4,5%), не всички от които, разбира се, са помаци. Получават се 29,2%.

Когато преизчислим тези проценти само върху основата на българоезичните мюсюлмани, с относителна сигурност бихме могли да твърдим, че самоопределението се разпределя приблизително по този начин:

– българи – 26%;

– турци – 5%;

– „други“ – 69%.

Видно е, че в сравнение с 1997 г. идентификацията „други“ се е увеличила с около 7% – за сметка на идентификацията „българи“. Далеч не мога да бъда сигурна – на базата на механични изчисления – дали тази тенденция е устойчива. Качественото изследване обаче, като че ли, потвърди нейната (по-скоро) стабилност.

Идентификацията „българи“ преобладава в област Кърджали и североизточната част на област Смолян. Като „турци“ се самоопределят преди всичко в най-западната част на Родопите и Пиринско (Гоце Делчев и Якоруда). „Другите“ са във всички региони, като най-силно е присъствието им в преходните зони между Западните и Централните Родопи (Велинград, Гърмен, Сатовча, Доспат, Девин), както и в Мадан и Рудозем. Би могло да се каже, че самоопределението варира от изток на запад, което съвсем не е нова тенденция и е известно на изследователите.

На много места често може да бъде срещнато и самоопределението „наши хора“[117], целящо да избегне останалите квалификации, носещи по-голяма степен на категоричност, но и съдържащо в себе си ясен белег за диференциране и „отделност“. Прозрачен пример за това е съвсем краткото твърдение, включващо цели три разновидности на идентификация:

Приемам помаците като „наши хора“ – българомохамедани. (жена, 41 г., Сърница, юли 2011 г.)[118]

Мнозина от респондентите ни в Кирковско, например, твърдяха за останалите и за самите себе си, че са „наши хора“…

В същата посока – от изток на запад – варира и именната система. Българските имена доминират в Кърджалийско и смолянско (с изключение на Мадан и Рудозем). Срещат се и немалко християнски имена (особено – в Кърджалийско), което не означава непременно религиозна конверсия. По-на запад преобладават мюсюлмански имена с окончания „ов“ и „ев“ във фамилиите. Още по-на запад „ов“ и „ев“ изчезват, за да бъдат заменени от „чисто“ мюсюлмански (мислени някъде като „турски“) фамилии.

Разбира се, тези тенденции са очертани най-общо. Различия има и между две съседни села, привиждани иначе като твърде сходни, вътре в едно село, в една махала, в един дом…

Самоопределение „българи“

Сред онези, които се самоопределят като българи, би трябвало да откроя малката група покръстени – било при масовите „кръстилки“ на Боян Саръев отпреди близо две десетилетия, било като индивидуален избор, продиктуван най-често от желание за интеграция в макрообществото. Част от конвертитите са се върнали към исляма, други са „официално“ християни без да практикуват религиозна обредност. Онези, които продължават да настояват на православната си идентичност, учредяват църковни настоятелства и дори успяват да се преборят да им се осигури терен за черква (в Кирково, например), са затаили дълбоко и все по-нарастващо разочарование, че остават неприети, несвои, отхвърлени.

Кажете ми, по какво се различаваме ние с Вас? Защо трябва да ме смятат по-долна от българите? Наистина, ние сме „отхвърлените приобщени“… Обидно е да ни делят. Тук не е като в Благоевградско. Там са по-затворени. (жена, 42 г., християнка, Кирково, октомври 2011 г.)

В книгата, чието заглавие респондентката цитира (Иванова 2002), пространно съм обяснила синдрома на това отхвърляне, привиждано (в някои случаи – искрено) като „приобщаване“. Оказва се, че премахването на мисленото като единствено различие – религиозното – съвсем не способства за интеграцията на помаците, за приемането им в общността на православните българи. Знакът на равенство, поставян традиционно между „българи“ и „православни“, в тези случаи не сработва – конвертитите остават чужди, различни, маргинализирани.

Освен по-високата степен на модернизация и желанието за интеграция в макрообществото, хората от кърджалийско и от смолянско имат и други (бих ги нарекла – традиционни) мотивации да се идентифицират като българи. В смолянско това би могла да бъде все още запазената вярност към принципите на дружба „родина“, чието влияние там е било най-силно, в кърджалийско – спонтанното диференциране от мнозинствения в този регион турски етнос. Помаците в Кирково, например, мислят като „тях“ не само събратята си от западните Родопи, но – преди всичко – турците от съседните села. Желанието за оразличаване е ясно очертано – както в изобретяването на специфични етноопределящи названия като „ялучи“[119], така и в електоралните предпочитания: тъй като турците традиционно гласуват за ДПС, помаците от кирковско по правило избират други партии – първоначално СДС, сега ГЕРБ.[120]

„Анти-ДПС“ риториката доминира и паметта за ислямизацията:

Не знам. В България май ислямизация означава ДПСаризация. (мъж, 43 г., Кирково, декември 2013 г.[121])

Идентифициращите се като българи помаци от Кирково (специално онези, приели православието) негодуват срещу новите „джамии с високи минарета – на места, където не е имало“, и почти изцяло отказват да мислят ислямизацията като историческо събитие. За тях тя се случва сега – благодарение, преди всичко, на ДПС. Дори отговорите, в които може да се провиди не много отчетлива отправка към миналото, имат съвременна мотивация: закон, права на човека.

… целенасочено, тенденциозно, последователно и безскрупулно претопяване и подчиняване на хората. Всички средства са позволени и хората, които го правят са над закона. (жена, 42 г., Кирково, декември 2013 г.)

Незачитане на основни права на човека. Незачитане на хората с други религиозни възгледи. (мъж, 48 г., Кирково, декември 2013 г.)

Хипотезата за насилието е ясно очертана. Малцина от респондентите прецизират, че става дума за „икономическо насилие“. Повечето настояват върху физическата принуда – без обаче да артикулират изразите „потурчване“ и „помохамеданчване“. Термините, с които описват събитието (с много малко изключения), са „ислямизация“ и „приемане на исляма“.

Възможно е „осъвременяването“ на проблема за конверсията, отказът да се мисли тя като исторически процес да е предизвикан от колебанието в идентификацията, от синдрома на „отхвърлените приобщени“ – резултат на неприемането от страна на мнозинството дори на онези помаци, заличили разликата между себе си и „традиционните“ българи чрез преминаването в православието.[122]

Някои от „питомните“ помаци от Ардинското корито[123] също избират хипотезата за насилието:

За тук съм чела, че са били насила потурчени. От дядо ми (на 90 г.) знам, че тук са били най-чистите християни. (жена, 47 г., Смилян, август 2011 г.)

Макар в този отговор да се преплитат комуникативната (дядото) и културната (четенето) памет, ми се струва, че водещото в „обяснението“ на тази респондентка е предпочитаната ѝ идентификация като българка.

Категоричната българска идентификация, съпътствана от религиозно самоопределение „атеист“, също е свързана с хипотезата за насилието. В Неделино дори – както и в Кирково – приемаха термина „ислямизация“ в съвременен аспект:

Дори в Неделино си позволиха да построят джамия.

Е, няма чак минаре – това не посмяха.

Аз съм атеист. Но ми е по-близко, като вляза в черквата. В джамията нищо не разбирам.

А другата, старата ислямизация – тя с кръв е станала, насила. Който не иска – режат му главата и – в реката. Реката кървава е текла. (мъж, 57 г., Неделино, април 2014 г.)

Основният топос, „доказващ“ насилието, в Неделино е Турчин мост, около чието име функционира легенда, пресътворена в рекламни дипляни и дори в клип с игрална възстановка на „събитието“. Според дипляните, то се случило през 1810. Турците завардили моста и – който приеме исляма – го пускали да мине, а останалите хвърляли в реката.

„Обяснена“ чрез този ключ е и останалата топонимия: в местността Хубеново отишли съгласилите се да приемат „хубавата вяра“, в местността Шарговото завели онези, които се съпротивлявали, за да ги нашарят с нажежено желязо, а в местността Кефирското (неверническото) – непреклонните, които – оттам – попаднали направо в местността Ямата.

Зададох на респондентката, която любезно ми показа материалите, въпроса защо не са използвали за клипа кадри от „Време разделно“.

Ами, то трябва да си бъде наше. – отговори тя. (жена, 45 г., Неделино, април 2014 г.)

Беше една от малцината, които употребиха термина „потурчване“ като равностоен на „приемане на исляма“.

Повечето помаци от Кърджалийско и североизточната част на смолянско, чието самоопределение е категорично българско (независимо дали са приели православието, останали са не много усърдно практикуващи религията мюсюлмани, или имат по-скоро атеистична нагласа), изразяват предпочитание към нормативираната по времето на комунизма теза за насилието. В този избор не би трябвало непременно да търсим доктринални пристрастия към комунизма или носталгия към „времето на Живков“, макар че понякога те също имат участие в него. Немалка част от хората, отговорили по този начин, нито се чувстват свързани с БКП или БСП, нито демонстрират носталгия. С по-голяма степен на вероятност би могло да се предположи, че хипертрофираната им българска идентичност, настояваща за категорично оразличаване от всичко мюсюлманско (разбирано като турско) ги прави съпричастни към тезата за насилието, мислена като единствено Българската. Същата мотивация, предполагам, има и обратната конверсия на някои от тях към православието, мислено като единствената Българска религия.

Разбираемо, съвсем различна е паметта за ислямизацията у помаците, чието самоопределение „българи“ е задължително придружено от религиозното диференциране – „мюсюлмани“. Ще нарека условно този тип идентификация „Мадан – Рудозем“, макар той да се среща и в други райони.

За разлика от Кърджалийско и североизточната част на смолянско, където по-често се поставя знак на равенство между „българи“ и „православни“ – било чрез откровена конверсия, било чрез пренебрегване, утаяване, скриване на „разминаването“ между етнос и религия чрез изтъкване на по-скоро атеистични нагласи, в южната част на Централните Родопи религията е важен признак за самоопределянето на общността.

Мнозинството от респондентите от района Мадан – Рудозем настояват върху хипотезата за доброволното приемане на исляма, но се различават във възгледа за това кога е приет. Онези, които смятат, че това се е случило по време на османската власт – поради икономически натиск или поради „харесване“ на новата религия (срв. много по-голямата честота на тази мотивация в Босна и Албания) – са малцинство. Мнозинството предпочита да изтъква версията за предосмански ислям, т.е. споменатата вече визия „ние тук сме мюсюлмани от време оно“.

Ислямизацията се е случила така, както и християнизацията. Пророкът Мохамед е разпространявал религията и по този начин приемането на исляма е стигнало и до нашите територии, обитавани от предците ни. (мъж, 26 г., Рудозем, декември 2013 г.)

Срещат се и по-детайлизирани „обяснения“:

Сред Аспаруховите българи имало много мюсюлмани. Ислямът спокойно може да стигне за 60 години от Мека до Онгъла. И онези мюсюлмани, които не искали да се покръстят при Борис, са дошли в Родопите. (мъж, 50 г., Чепинци, май 2011 г.)

Ще видим по-нататък, че хипотезата за произход от Аспаруховите българи или от нежелаещите да се покръстят при княз Борис, е валидна и за някои от идеолозите на „помашкия етнос“, които акцентират върху „ранното“ ислямизиране като оразличаващ белег от „традиционните“ българи. В тяхната визия българското по-скоро се „изтласква“, докато в случая Мадан – Рудозем „българи“ е акцентирано, но има еднаква тежест с „мюсюлмани“.

Ние сме си мюсюлмани тук. Никой насила не ни е правил такива. Доброволно сме приели вярата и сме българи. (жена, 51 г., Рудозем, декември 2013 г.)

Жената, дала този, може би – най-категоричен отговор, изравняващ „българи“ и „мюсюлмани“, прави друго разграничение – между самите помаци от различните райони:

Ядосвам се на това защо – когато се отвори въпроса за помаците, все в Рибново ходят. Защо един път не дойдат тук, в нашия край, ами все в Рибново ходят?

Тези, които „ходят“, са медиите, произвели от Рибново консервиран помашки резерват[124] – с екзотичните сватби и религиозния традиционализъм, предизвикал дори обвинения в „радикален ислям“. Емблемата „Рибново“ понякога дразни помаците от други региони, които привиждат себе си като по-“модерни“, често слагайки знак на равенство между „модерни“ и „българи“.

Оказва се, в самото Рибново могат да се чуят твърдения, твърде сходни с описваните дотук нагласи на помаците от южната част на Централните Родопи:

Ние сме българи, приели исляма преди няколко века. Аз съм спокойна с вярата си. Заради смяната на имената хората се наричат по разни начини – ако кажат, че са българи, ще ги помислят за християни. Аз съм от родители българи, как да не съм българка. (жена, 30 г., Рибново, февруари 2014 г.[125])

Страхът от изравняването на „българи“ и „християни“ мотивира мнозина от религиозните помаци – не само в Рибново, Мадан и Рудозем, но и в повечето региони – да се записват в преброяването като „други“.

Ако кажа, че съм българин, ще ме помислят за християнин. Ето, нали помашкият поп покръства. (мъж, 50 г., Дебрен, юни 2011 г.)

Този страх – от нов „възродителен“ процес[126] – е артикулиран преди всичко от по-възрастните:

Ние си вярваме в Аллах, както щете ни наричайте. И майка ми вярваше, и баба ми. Все ни гонят, не даваха да си носим шалварите. Сега сме добре. Това няма да е дълго така, още няколко години и пак ще ни погнат. (жена, 86 г., Рибново, февруари 2014 г.)

Възможно е все по-разпространяващата се хипотеза за предосмански ислям да има и „охранителна“ функция: ако сме мюсюлмани „от време оно“, ако сме били мюсюлмани „винаги“, няма да ни сменят имената толкова лесно…

Именно „охранителната“ аргументация мотивира и

Самоопределението „турци“

В най-западната част на Родопите и в Пиринско (област Благоевград). В останалите области, където са концентрирани голяма част от помаците (Пазарджик, Смолян, Кърджали, Ловеч), процентът на българоговорящите „турци“ е незначителен. Според преброяването от 2011 г. в Гоцеделчевските села Корница, Лъжница и Брезница, мнозинството от чиито жители са помаци (а турци изобщо няма), идентификацията „турци“ категорично преобладава.[127] Именно в тези села „възродителният“ процес взема най-много жертви и предизвиканата от него травма все още заема значително място в паметта на хората.

И защо сме се определи като турци ли? Защото сме мислили, че с това сме по-сигурни. (мъж, 49 г, Брезница, октомври 2013 г.[128])

В Якоруда, където през 1992 г. преброяването дори беше отменено заради високия процент „турци“, това остава предпочитаното самоопределение, макар че плавно намалява – за сметка на „помаци“ или само „мюсюлмани“.[129]

Знаем, че не сме точно турци. Не знаем езика. Но се пишем турци, защото религията ни сближава и сме живели с тях по-дълго. Съгласни сме дори за помаци да ни признаят, но да кажат, че сме отделни, а не българи. (мъж, 75 г., Якоруда, юли 2014 г.)

Дори онези, които твърдо настояват на отделната си помашка идентичност, предпочитат близостта на турците, вместо тази на българите. Мотивите им са свързани не само с общата религия (което е валидно при по-възрастните), но – в по-голяма степен – с лошото отношение на мнозинството православни българи и паметта за „възродителния“ процес.

Не се възприемаме като българи. Най-близкото ни са турците. От турците не ни заплашва асимилация. (мъж, 37 г., Брезница, юни 2011 г.)

Освен „охранителна“, турската идентичност на помаците придобива все повече и престижна мотивация, захранвана от стремежа за принадлежност към голяма, силна, религиозно близка етническа общност. А също така – и от наличието на „собствена“ държава.

Писах се на последното преброяване турчин. И аз приемам, че в момента, като турчин, би било много по-добре да се определям. Като помак – не. Турция има език, има определена територия, държава. (жена, 34 г., Брезница, октомври 2013 г.[130])

Някои респонденти дори нямат нужда от тези „обяснения“. Те вече са изтласкали както „охранителната“ мотивация на самоопределението „турчин“, така и престижната. Мислят, че „винаги“ са били турци:

За първи път чух думата „помак“ в училище. Питах баща ми какво е това, той каза: „Не ги слушай, турци сме.“ Всички мислят, че са турци, за езика въобще не се замислят. Никъде няма песни или легенди, в които да се казва думата „помак“.

Защо гагаузите да са българи, които са си забравили езика, пък ние да не можем да го забравим – турския? След като са ни малтретирали, за да не го говорим. (жена, 53 г., Корница, юни 2011 г.)

Съвсем разбираемо, визията „винаги“ се пренася и върху приемането на исляма:

Винаги сме били мюсюлмани. Винаги е имало ислям. Никой не се замисля кога сме го приели. Може би още при Борис – нали, когато пита папата дали българите да приемат католицизъм или православие – някои родове още тогава да са приели исляма. Аз самата не знам. (жена, 56 г., Корница, януари 2014)

Симптоматично е, че жената, която първоначално изтъква турски произход, а след това говори за ислямизирани български родове, е същата.

Турското самосъзнание, всъщност, снема проблема за конверсията: след като „винаги“ сме били турци, значи „винаги“ сме били мюсюлмани. Друг е въпросът доколко официално (в преброяването и пред институциите) декларираната идентичност съвпада с реално избираната – избор, който все по-често се съсредоточава върху идеята за

Помашки етнос

Длъжна съм да подчертая, че различните „теории“ за произход на помаците, разпространявани в последните двайсетина години, са следствие от нагласите към собствена, различна, отделна идентичност, а не тяхна първопричина. Първопричината за тези нагласи и произведените от тях „теории“ би трябвало да се търси в двойната маргинализация на общността – и от българи християни, и от турци, които не ги припознават за „свои“ – въпреки всички опити за „приобщаване“, извършвани било чрез привличане на елитите, било чрез експлоатация на желанието за интеграция към по-голяма и по-престижна група, било чрез насилствена асимилация.

Въпросните „теории“ често претърпяват вторична фолклоризация: основани – в повечето случаи – на „обяснения“, „прихванати“ от терена, те с различна степен на интензивност се превръщат в „изследвания“, публикувани у нас или в чужбина, които впоследствие се завръщат на терена и започват да циркулират като „истина“. Повечето от тези версии за произход на помаците съм чувала от различни респонденти още в средата на 90-те.[131] Би трябвало да се вземе предвид, също така, „вноса“ на подобни „теории“ отвън – от общества със сходна историческа съдба (Босна, Албания или Косово), където хипотезата за предосмански ислям, например, също има своите привърженици. съвсем логично, изобретяването на „теории“ за отделен, различен произход е тясно обвързано с паметта за ислямизацията.

Повечето привърженици на помашкия етнос категорично отхвърлят не само версията за насилието, но и изобщо – за ислямизацията през османския период като „фалшификация на комунистите“. (Георгиева 1998:297) напълно е изтласкана паметта за невъзможността – именно по времето на комунизма – да се дискутира постепенността и доброволността при приемането на исляма и дори за репресиите, на които бяха подложени малцината учени, осмелили се да твърдят, че насилствената ислямизация не е била политика на империята. Чрез отхвърлянето на документалните данни за ислямизационните процеси, протичали през цялото времетраене на османската власт над полуострова, се наваксва престижност по две направления: от една страна, отпада стигмата за „предателството на вярата“, от друга – изобретяването на помашки етнос започва да се привижда като антикомунистически, т.е. демократичен избор.

Този избор, който в началото на 90-те не се нуждаеше от аргументация, а се приемаше като саморазбиращ се (Георгиева 1998:297), все повече започва да произвежда „теории“ за „собствен“ произход, чиято цел е да мотивират „отделността“.

Именно през 90-те се появиха и първите книги, посветени на тази тематика (Мемишоглу 1991, Дорсунски 1998). През първото десетилетие на 21. век проблематиката стана особено популярна с излизането на пространни „изследвания“ от Момчил Петров (2004), Петър Япов (2006), Хюсеин Мехмед (2007) и последователите им Никола Чуралски (2009) и Емел Балъкчи (2008, 2009). А второто му десетилетие се оказа белязано от началото на „нов период за човечеството“, сигнализиран от книгата на Ефрем Моллов (2012), призвана да сбъдне древно пророчество за помашкото „племе“ или поне – да произведе помашки институт и помашка партия.

Трудно ми е да кажа в каква степен лансираните в тези текстове „теории“ са плод на авторовото въображение, на циркулиращите по терена версии или на усвоени отвън модели – доколкото библиографията в тях (с малки изключения) е или оскъдна, или изобщо липсва. Както вече посочих, теренните първообрази са ясно разпознаваеми, а предполагаемите литературни влияния ще изясня по-нататък.

Ще проследя накратко въпросните „теории“ – не според реда на тяхното публикуване, а според степента на „привличането“ или „оттласкването“ от „българската следа“ в произхода на помашкия етнос и „обясненията“ им за ислямизацията.

Категоричен отказ от всякаква връзка с „българския корен“, е

• Арабската теория, изобретена в средата на 90-те от Мехмед Дорсунски (за „прости хора“ – според мнението на С. Димитров[132]) и „разработена“ по-късно от Хюсеин Мехмед. Тя настоява върху арабския произход на помаците, като го извежда от пратениците на Пророка, достигнали родопските предели, и от воините на Маслама, останали на полуострова след нашествието през 716. Основните „аргументи“ в подкрепа на тази теория са мюсюлмански паметници отпреди нашествието – датирани погрешно и изгубени, откраднати, изчезнали.

Тези паметници са в основата както на повечето литературни версии за произход, така и на теренните твърдения за съществуването на предосмански ислям, които ще разгледам подробно по-нататък. Въпросът ми какво е станало с тях, който неизменно задавах на респондентите, получаваше аналогични отговори, един от които ще цитирам:

Надгробният камък е датиран от 300 и някоя година по Хиджра. Взеха го уж в БАН да го изследват и изчезна. Държавна сигурност не иска толкова от отдавна да е имало ислям. Мюсюлманите са дошли откъм сегашните турски земи заедно с татарите. В Чепинци има надгробни камъни, които сега разчитат в Турция. Има и теория, че арабите, които обсадили Константинопол, се разселили по Родопите и Беломорска Тракия. (мъж, 32 г., Мадан, януари 2014 г.)

Нарочно цитирах именно този респондент – заради младата му възраст. Очевидно, той няма как лично да „помни“ „изземането“ на паметника, но разказва „историята“ му много убедено – независимо дали „знанието“ за нея е придобито чрез родови разкази (комуникативна памет), или чрез литература (все по-институционализираща се колективна памет).

Престижният арабски произход се отстоява дори от хора, които иначе приемат със съмнение „аргументите“ на изброените по-горе автори:

Най-вероятно сме араби. В Саудитска Арабия мислеха, че съм от Египет. (мъж, 52 г., Сърница, юли 2011)

Ислямът навлиза с арабите, които идват по нашите земи, след като са завладели Андалусия и въобще Испания.

Въпрос: В такъв случай, помаците араби ли са?

Така излиза. Обаче няма доказателства. (мъж, 57 г., Кандови, януари 2014 г.)

„Доказателства“, вероятно, ще продължат да бъдат произвеждани – при толкова ясно видима воля за „отделен“ произход.

• Куманско-печенежката (турската) теория

също е съпротива срещу „българския корен“, но със силно изразено пристрастие към турския. В тази версия помаците се оказват потомци на куманските турци (къпчаци), които, смесени с печенеги, през XI в. се заселили в Пиринска Македония и Родопите. Създали Кумано-печенежка турска федерация със столица Куманово, която обхващала България, Македония, Нови пазар, Косово, Босна, Албания. (Мемишоглу 1991:5, 7, 10)

В книгата на Мемишоглу (и в други подобни съчинения, чийто инструментариум е твърде далеч от академичната прецизност) е ясно откроена тенденцията за етническа общност на балканското ислямизирано население (включително албанците). Въпросът за различието в езиците не винаги се проблематизира, а в случаите, когато това е направено, общата езикова основа се прокламира като турска.[133]

Мемишоглу дори е „изчислил“ точните проценти на компонентите, формирали помашкия „език“: 30% украинско-славянски думи (пренесени от куманските турци, живели и странствали из славяно-руските земи), 25% куманско-къпчашки, 20% огузо-турски, 15% ногайски, 10% арабски. (Мемишоглу 1991:23)

Доста повлияна от „теорията“ на Мемишоглу изглежда Емел Балъкчи (Балъкчи 2008:16), която лансира хипотезата за куманския произход на хората в родното ѝ село Стоманово (населено от помаци и турци с много смесени бракове). В издадените две години по-късно спомени на майка ѝ покръстването на помаците от 1912-1913 г. е описано така:

Забранили турския език, но някои знаели помашки и по някоя българска дума – дето са живели сред българите. Тогава казал народът: „Езика си даваме, но вярата – никогаш!“[134] По Балканската война езика си дали по принуда, но до ден днешен вярата си изпълняват, макар турци, макар помаци, а има и арнаути и от Босна. (Балакчъ-Оджак 2010: 22, 30)

Този спомен – за „забраната“ и „изчезването“ на езика след Балканската война – не е изолиран. Мнозина респонденти от южните части на Родопите (до 1912 г. – в Османската империя) твърдят, че именно тогава им било наредено да „забравят“ езика – без изобщо да проблематизират факта, че в случая (смяната на държавното управление) става дума за официалния, а не за майчиния им език…

И в двата случая – „арабския“ и „турския“ произход – разбираемо, се изтъква версията за „ислям от време оно“:

Ние сме азиатско племе, тюркоезично. Но после сме оставили езика. Пътували сме от Азия 300 години. Намирани са камъни от 1300 г. – отпреди турското нашествие. Дошли са си с религията. (мъж, 47 г., Буково, юни 2011 г.)

Като междинна – по отношение на „българския корен“ – бих определила

• Тракийската теория,

според която помаците са антично население, населявало полуострова „преди всички останали“. Едните говорят български, научен от славяните, другите – турски, научен от турците. (Япов 2006:239, 277)

В тази версия – макар да не са „съвсем“ българи – помаците не само значително се приближават до българите, но биха могли да се мислят и като техни „предци“. Претенциите за античен произход са винаги свързани с престижност – при всички нации. Българската не прави изключение.

Според Япов, „помаците-траки“, приели исляма след османското завоевание. Като обитаващи Родопите, те първи срещнали войските на султана, които ги посветили в новата религия. (Япов 2006:26)

Подобна хипотеза, дори по-диференцирана от упражненията на Япов, изказа краевед от Сърница:

Били сме християни докъм 1660 г. – тогава е разрушена църквата в местността Чаярджик. Но не сме приели християнството от Борис, защото тогава сме били във Византия.

Прабългарите стигат само до Стара планина.

Ние сме от тракийското племе сатри, което на албански значи „мечове“. Тукидид пише за „мечоносни дии“.

Приели сме славяните доброволно и дружелюбно и сме взели техния език. Нашето племе последно е паднало под римско владичество. Много сме намразили римляните. Това го пише в книгата „Залмоксис“.

Мюсюлманството сме приели от турските войски. Тук е бил летният дворец на султана. (мъж, 65 г., Сърница, юли 2011 г.)

Това твърдение – резултат, очевидно, от дългогодишни занимания с проблематиката – се доближава в най-голяма степен до документалните източници: най-интензивна е ислямизацията именно през 17. в. – изобщо и специално в Доспат яйлъ (където спада Сърница), любимото място за ловуване на султан Мехмед IV (1648-1687), така и наречен – Ловеца.[135]

Към хипотезата за тракийския произход на помаците се присъединява в известна степен и Ефрем Моллов (Моллов 2012:50), но основният акцент в неговото съчинение е поставен върху

• Прабългарска теория,

лансирана преди него от Момчил Петров и Япов. И двамата автори настояват върху произхода на помаците от прабългарите, като категорично отхвърлят всякаква „славянска връзка“, но предлагат различни версии за приемането на исляма.

Според Петров ислямизираните още през 920 г. волжско-камски българи през 12. век започнали да се разселват и на юг от Дунав, а при Асеневци достигнали до Родопите. Създали помашки анклав, който обхващал Източна Тракия, Родопите, Северна Македония, Източна Илирия и Панония (босненските мюсюлмани). (Петров 2004:69-75 и др.)

Интересен вариант на тази хипотеза, който съдържа отказ не само от славянството, но и от „прабългарството“, долових на терен:

Помашкият етнос произхожда от хан Аспарух. От самия хан, който идва от Кавказ, не от прабългарите. И исляма сме го приели много преди да дойдат османците. (мъж, 40 г., Буково, юни, 2011 г.)

Версията на Япов претендира, че помаците са наследници на онези прабългари, които се противопоставили на покръстването при Борис и се скрили в Родопите от преследванията на покръстителите, като си останали езичници. Приели монотеизма в ислямския му вариант чак след османското нашествие, когато посрещнали турците като съюзници. (Япов 2006:282284, 289)

Някои локални разкази лансират вариации на тази хипотеза, като изтъкват прабългарския произход на среднородопския светец Енихан баба и така „помиряват“ двете досегашни, взаимно изключващи се и противоборстващи концепции за неговия образ: мюсюлмански светец (евлия), донесъл исляма в Родопите, и жесток завоевател, покорил Родопите. „Помирителната“ версия чертае Енихан като последовател на Тангра и дори предлага на върха да се поставят символи и на трите религии, вместо – както досега – християни и мюсюлмани да разбиват с ожесточение паметниците на другите. (Троева 2008:108-109)

Идея за помирение може да се разчете и в обраслата с множество разнородни натрупвания книга на Ефрем Моллов „Има ли бъдеще Велика Булгария, или защо бе скрита историята на помаците“.

Сред разнообразните възгледи за произхода на помаците, изказани в книгата, Моллов, все пак, предпочита прабългарската „теория“, макар изобилно примесена с тракийско-богомилски привкус, към които е добавен и древния (понеже – магически?) персийски език. Магическият пласт е много важен, защото се оказва, че помашкият народ е наследник на петима велики магове, прогонени от княз Борис в Родопите. Моллов извлича оттук и етимологията на понятието – „пумаг“ („петима магове“) и обявява датата 05.05.2012 г. (сбор 5), когато – съвсем според древното пророчество – е премиерата на въпросната книга, за начало на „новия период в развитието на човечеството“, когато „ще останат на Земята само чистите човешки същества“…

Исляма, според Моллов, „пумагите“ приели към 10. век от първите суфии, заселени в Родопите. Така, предците на помашкия етнос (прабългари, траки, богомили, персийски суфии) създали тайната държава Велика Булгария, просъществувала в Родопите чак до 1912 г. Енихан бил всъщност един от владетелите ѝ, който властвал не само над помаците (прабългари), а и над християните (славяни, примесени с коварни византийци). А гробницата на последния Велик маг се намирала над Мугла – родното село на самия Моллов, – чиито жители били призвани да пазят древното Пророчество и да възстановят Велика Булгария като „най-демократичното ханство“. (Моллов 2012:50, 53-54, 57-58, 92, 105-107, 117, 151)

Отделих толкова внимание на „теориите“ на Моллов, защото – за разлика от досега цитираните автори[136] – той има реални амбиции за участие в обществения и политическия живот на бъдещото „най-демократично ханство“ посредством неправителствената организация Европейски институт „Помак“ (2012) и партия ПОМАК (2013).

Веднага след основаването си, Европейски институт „Помак“ започна да произвежда доклади до българските и международните институции за „Състоянието на помаците – етническо малцинство в Република България“. Онова, което засяга интересуващата ни тук тема, е твърдението, че помаците „съхраняват традициите си повече от 14 века“, че са мюсюлмани от 10 века, както и категоричния отказ да бъдат идентифицирани с „бивши българи“ и „бивши християни“. В докладите не само се настоява, че помаците са отделен етнос, но и се изисква официалното им признаване и включване като обособена група в националните преброявания. Подробно се изброяват репресиите, на които са подложени учредителите на Института и партията, както и някои от авторите на цитираните дотук „теории“.[137] (Доклад. 2013)

Независимо от сравнително прозрачните претенции, застъпени в докладите, самосъзнанието, произвеждащо „теории“ за обособеност, различност, другост, продължава да се характеризира с голяма доза обърканост и противоречия.

Противоречиви са и „обясненията“ за етимологията на самия термин „помак“. Повечето респонденти (не само онези, които ще цитирам по-долу[138], чиито интервюта са направени по времето на най-оживените дебати около създаването на партия ПОМАК) се колебаят между наложените от официалната памет тълкувания: „помагач“, съдържащо стигматизация, и „помъчен“, отправящо към внушение за жертвеност. Характерно е обаче, че някои от тълкуванията на „помъчен“ съзнателно избягват хипотезата за мъченичество при приемането на исляма, а изобретяват друга мотивация:

Може да произхожда и от това, че той се мъчи в полето, се труди, затова помъчен човек. (мъж, 45 г., Брезница, октомври 2013 г.)

Има и съвсем различни, несвързани с официалната памет „обяснения“:

Думата „помак“ съществува и в босненския, и в хърватския език. Това означава премествам от едно място на друго. (мъж, 58 г., Брезница, октомври 2013 г.)

И дори такива:

Помак означава животно, което – като каже, че е помак – се чувства най-добре психически, физически и духовно разположено. Същото е с турчина, с българина-християнин. Как си духовно разположен, как ти се чувстваш най-добре, а не да те е срам. (мъж, 53 г., Лъжница, октомври 2013 г.)

Срамът и страхът, мотивирали дългите традиции на мимикрия, на приспособяване към нагласите и настроенията на мнозинството, са ясно откроени в самия избор на идентификация:

Защото се получава едно маймунисване – когато масата е помашка, съм помак, когато е турска – съм турчин (…) И понеже сме наплашени и аз изчаквам да разбера каква е настройката на християните, благоразумна ли е, така… изнервени ли са – в смисъл как ще ме понасят мен като помак на масата, или като турчин на масата (…) Ние винаги изчакваме как е в компанията настройката. И понеже сме притискани редовно (…) И докато не разбера доколко те са способни да ме търпят, аз избягвам да влизам в спор, в разговор. Обаче в компанията нормално, нали, мога да си говоря свободно, но като разбера, че единият е твърде националистически настроен и аз се държа угоднически, само и само да не ме закача. (мъж, 53 г, Лъжница, октомври 2013 г.)

Съвсем не са изключение твърдения, съвместяващи напълно различни хипотези както за ислямизацията, така и за етимологията на понятието или за произхода на помашкия етнос – без логическо диференциране и съзнание за противоречието, което съдържат:

Помак, нали, означава човек, който не е бил истински турчин. Всъщност, приел е друга религия, което не отговаря на истината, защото те казват: „Нашите майки и бащи, нашите баби и дядовци говореха турски.“ Нещото, което говорят нашите стари хора, така казват те, че е насилствено накаран да приеме исляма, затова – помаци. (мъж, 47 г., Брезница, самоопределя се като помак, но гражданин[139] на България, октомври 2013 г.)

Очевидно е, че – освен ясното желание за оразличаване, предизвикано преди всичко от двойната маргинализация на групата – и в „теориите“ за помашки етнос, и в твърденията, събрани на терен, липсва консенсус. тази липса се очертава както във версиите за произхода, така и в хипотезите за ислямизацията или в „борбата“ между етимологиите. Преобладава, все пак, концепцията за предосмански ислям, особено категорично изразена при онези, които се самоопределят като

Мюсюлмани по етнически признак

Разбираемо е, че единствената общност, която полага религията като етнодиференциращ белег, са помаците, доколкото именно религията е качеството, отличаващо ги от останалите – от българите, и дори от турците, които (в техните очи) полагат много по-малко усърдие в изпълнението на кораническите предписания.

При нас религията е по-силна, отколкото при турци-те. При тях има и капчици национализъм, а при нас е само религията. Не ни е дадена възможност да се самоопределим. Сигурен съм, че при преброяването над 80% са отговорили: „Аз съм мюсюлманин.“ Какво значение има какъв е човекът, щом е мюсюлманин? Много хора оставят графата „етнос“ непопълнена. (мъж, 39 г., Мадан, май 2011 г.)

Предположението на цитирания информатор не се потвърждава нито от преброяването[140], нито от количественото изследване „Нагласи на мюсюлманите в България – 2011“[141], където „етническите“ мюсюлмани представляват 5,6% от цялата съвкупност, т.е. 19,6% от българоезичните мюсюлмани.

Като мюсюлмани по етнически признак се самоопределят дълбоко религиозните хора (най-вече представители на духовния елит: имами, учители по Коран и техните семейства), но също така и онези, които имат проблеми с етническата идентификация.

Нашето първо самоопределение е мюсюлманин и след това – помак. Не се задълбочавам върху въпроса за етноса, аз гледам за религията. (мъж, 38 г., Рудозем, август 2011 г.)

Изненадващо, никой от респондентите, самоопределящи се като мюсюлмани по етнически признак, не направи аналогия с босненската, официално призната през 1968 г. „мюсюлманска нация“. Тази липса, на пръв поглед, влиза в противоречие с разпространената иначе хипотеза за единна балканска общност на мюсюлманите. Към същия смислов регистър принадлежи и записаната в началото на 90-те години на миналия век от Цветана Георгиева легенда, снета, вероятно, от притчата за Вавилонската кула: Легендата разказва за трима братя мюсюлмани. Единият от тях се заселил в Родопите, другият – в Македония, третият – в Северна България. Така се „наплодил мюсюлманският народ“. Започнали да строят джамия до небесата, но – за да попречи на плановете им – Аллах променил езиците им. (Георгиева 1998:300-301)

Георгиева е уловила и един интересен, но твърде изолиран казус, който – от определена гледна точка – би могъл да се впише в идеята за „въобразяване“ на мюсюлманска нация. През лятото на 1992 г. двама мъже от Сърница тръгнали да търсят подобни на себе си „планински мюсюлмани“ чак в Пакистан. (Георгиева 1998:301) Примерът на Пакистан – другият (освен Босна) опит за произвеждане на нация на религиозна основа – обаче не изглежда ръководен за помаците в България. Нито изобретяването на Пакистан, нито конституционното творчество на Тито и привържениците му в бивша Югославия по никакъв начин не се проблематизират от българските мюсюлмани. Затова мотивацията за пакистанското „пътешествие“ ми се струва по-скоро от ландшафтен характер – доколкото акцентът пада в по-голяма степен върху „планинските“ мюсюлмани, а не – върху „етническите“ или „националните“ мюсюлмани като обект на издирване.

„Недосещането“ за босненската или за пакистанската мюсюлманска нация – политическият израз на национално (етническо?) самоопределение чрез религията – не би изглеждало толкова озадачаващо, ако направим предположението, че обособяващото консолидиране по религиозен признак има в по-голяма степен вътрешно-общностно, отколкото политическо или дори специфично религиозно съдържание. Напълно възможно е това самоопределение да изразява търсене на престижност („Ние сме най-първите мюсюлмани!“), като в същото време снема и стигматизиращото усещане за „предателство на вярата“.[142]

Различните групи респонденти, самоопределящи се като „етнически“ мюсюлмани, имат различна идентификационна мотивация и различни „обяснения“ за ислямизацията. Понякога – особено при онези с колеблива идентичност – би могло да става дума и за неразбиране на идентификационните маркери. Респондентка от Буково (40 г.), например, твърди:

Българи сме. Етнос – мюсюлмани.

А синът ѝ (20 г., студент) репликира:

Абе, майко, това е религията! Колко пъти ще ти обяснявам! (февруари 2014 г.[143])

Дори някои от образованите духовници, които категорично настояват върху хипотезата за предосмански ислям, объркват времето на появата на предполагаемите му носители:

Може би ислямът е дошъл чрез юруците, много преди османците. (мъж, 56 г., Аврамово, януари 2014 г.)

Или:

Исляма сме го приели от дервишите, които са дошли от Анадола. Много преди османците. В Бабяк има надгробни плочи от много старо време. А може и да сме дошли заедно с арабите. Но нашият ислям е повече като турския, затова мисля, че сме дошли от Анадола. Но сме смесени, защото дервишите или войниците се женели за местни жени (не казва какви – Е.И.) и сме забравили езика, затова говорим само български. (мъж, 40 г., Белица, януари 2014 г.)

Хипотезите за Аспарух като мюсюлманин или за избягалите от покръстването прабългари се тиражират и от образованите респонденти – понякога със съжаление за липсата на документи:

От 1000 години сме мюсюлмани. Още Аспарух е дошъл като мюсюлманин. Ние сме първите мюсюлмани. Пише го в една арабска книга. Обаче – теории много, документи няма. (мъж, 42 г., Рудозем, януари 2014 г.)

Именно липсата на документи мотивира и някои, съвсем уклончиви отговори, целящи да избегнат хлъзгавия проблем за произхода:

За мене е важно, че съм мюсюлманин, произходът не е толкова важен. Нали всички идваме от Ной? (мъж, 40 г., Лъжница, юни 2011 г.)

Наблюденията ми от последните години (след изследването „Нагласи на мюсюлманите в България – 2011“) показват, че етническата идентификация „мюсюлмани“ бавно нараства – за сметка на „турската“ идентичност. Това се случва дори в райони с преферирано турско самосъзнание като Гоце Делчев и Якоруда.

Още преброяването през 2011 – при всичките си несъвършенства като методология – показа такава тенденция, например, в „емблематичното“ Рибново. При предишните преброявания (1992 и 2001 г.) „турците“ в Рибново са били съответно 2311 (от общо 2532 жители) и 1446 (от общо 2559). Сега като „турци“ са се идентифицирали само 131 души (от общо 2745). 572 са се самоопределили като българи[144], а 164 като „други“[145]. Затова пък 1873 души са се възползвали от възможността да не отговорят на въпроса за етническа принадлежност, дадена за първи път в това преброяване.[146] Идентификацията „българи“, наистина, също нараства, но не вярвам това да е за сметка на „турците“. Толкова рязък преход едва ли е възможен, освен – ако е мотивиран от някакви лични причини или взаимоотношения на всекидневно ниво, които също понякога могат да бъдат определящи за избора на идентичност. По-вероятно е „турците“ постепенно да се „преливат“ в „помаци“ или „мюсюлмани“ (т.е. „други“) или в групата на отказалите се от самоопределение.

„Преливането“ регистрирах и на терен:

Преди хората се наричаха помежду си турци, а сега ми направи впечатление, че вече много използват и думата „мюсюлмани“, в Рибново я чух, в Краище също. Тази промяна е настъпила в резултат на всичко, което се направи от политиците след 1990 година, в резултат на медиите. А също и в резултат на това, че когато кажат, че са турци, им се смеят цинично в лицето. (жена, 56 г., Корница, март 2014 г.)

В Якоруда етническата идентификация „мюсюлмани“ също започва да нараства.[147]

Дали тези процеси имат връзка с нарастване на религиозността, или са мотивирани от съвсем различни фактори, ще се опитам да изясня в следващата глава. Тук бих искала да кажа още няколко думи за вече споменатата и набираща все повече популярност теория за

Предосмански ислям на Балканите,

която има пряка връзка с моята тема. Защитават я както самоопределящите се като помаци (независимо от различните версии за произход), така и самоопределящите се като турци и като мюсюлмани по етнически признак. Затова е редно да и обърна специално внимание.

„Теорията“ започна да циркулира на терен от началото на 90-те години, основана върху споменатите литературни текстове[148] – опит за формиране на културна памет, но и (в по-редки случаи) върху устни разкази на предците – комуникативна памет.

„Доказателствата“ са преди всичко „ранните“ надписи върху джамии и надгробия, в повечето случаи – изчезнали.

Допуска се през 9. век в област Ахридос да са живели араби, тъй като в гр. Мадан е открит надгробен камък от 254 г. по Хиджра (870 г.) и е на името на хаджи Хасан Рухиджун. (Мехмед 2007:12)

Най-добрият специалист по османска палеография в България Катерина Венедикова е разчела (По снимка) надписа върху паметника на покойния хаджи Хасан, починал през 1254 г.[149] по Хиджра (1838-1839 сл. Хр.):

Благодетел и добротворец е покойният хаджи Хасан. Заупокойна молитва за душата му.

„Рухиджун“, според нейната експертиза, не е фамилно име, както го превеждат Дорсунски и след него Мехмед, а означава „за душата му“. Сред множеството аргументи за късния произход на паметника Венедикова сочи и факта, че надписът е на книжовен турски език, формиран едва през 13. век. (Венедикова 2008:182-183)

На хипотезата за предосмански ислям се натъкнах дори в „атеистичното“ Неделино, където ми показаха паметник от 1342 г. (по Хиджра), твърдейки, че е от 14. век. Имало и други паметници, но ги отнесли „службите“ от Кърджали по време на „възродителния“ процес. Въпреки очевидното объркване на датирането, което им посочих и с което се съгласиха, респондентите настояваха, че изповядват ислям „от време оно“, защото така казвали предците им:

Последователи на Пророка донесли исляма още в езическо време. Християнство тук не е имало. Зная го от дядо си, който беше имам. (мъж, 58 г., Неделино, април 2014 г.)

Макар да бяха чели М. Дорсунски и Х. Мехмед, хората предпочитаха аргументите на комуникативната памет.

Същите аргументи ми представи и силно религиозен мъж от Якоруда, който по презумпция отхвърляше „книгите“, защото учените пишели „всякакви лъжи“. Неговата хипотеза за приемането на исляма се оказа най-екзотичната:

Дошли сме преди българите. Българите, нали са от 800-та година, значи век преди това.

Въпрос: Българите са от 681, не може век преди това, защото ислямът е от 622.

Значи – дошли са веднага след Пророка. Защо да не може – хората са се движили… (мъж, 75 г., Якоруда, юли 2014 г.)

Съществуват съобщения (в беседата[150] към статията „Помаци“ в Уикипедия, например) и за сега съществуващи паметници, един от които можел да се види в музея на рудодобива в Мадан.

Никой в музея не беше виждал въпросния паметник, но знаеха за съществуването му от книгата на М. Дорсунски, публикувал негова снимка. Обясниха ми, че става дума за плочата над входа на старата, разрушена в края на 50-те джамия, разбира се, изчезнала. И ме насочиха към човек, положил големи усилия да я намери, който ще ми разкаже „цялата история“.

Научих, всъщност, историята на публикуваната от Дорсунски снимка, а не на самата плоча, чието местонахождение респондентът не знаеше. Цитирам я дословно:

На една родова среща старият Хафуз Мурад (вече покойник) ми разказа как разчел надписа. След като съборили джамията, изглежда, първоначално запазили плочата. Извикал го Филип Русинов – тогавашен партиен функционер, който донесъл първия грамофон и първия фотоапарат в Мадан. Русинов заснел надписа с този нов апарат, а на гърба записал с български букви превода, направен от Хафуз Мурад:

„Биняй Жеми и Шериф дер Карией Маден 310 сене.“

Ясно се вижда, че джамията е построена през 310 по Хиджра, значи – някъде през 9. век.

През 2004 Русинов ми показа снимката[151], но не знаеше какво е станало с плочата.

За надгробния камък на х. Хасан Рухиджун не зная нищо.

Един стар човек ми сподели, че пази надгробен камък отпреди 310. Но го е страх да го покаже – нали знаете, хората се страхуват, особено старите… (мъж, 45 г., Мадан, април 2014 г.)

Венедикова, разчела надписа по въпросната снимка, твърди, че тук е извършена същата манипулация, както в случая с хаджи Хасан – отпаднала е цифрата 1, обозначаваща 1000. Така, датирането на маданската джамия би трябвало да се отнесе към 1310 г. по Хиджра (1892-1893 г. сл. Хр.). (Венедикова 2008:186-187)

За съжаление, прецизната и аргументирана статия на Венедикова започва с твърде изненадващ увод, където се говори за „помохамеданчване с огън и нож“. Авторката цитира буквално (По пропагандната публикация на П. Петров[152] „По следите на насилието“ от 1988 г.) „Исторически бележник“, наречен от нея „източник“. (Венедикова 2008:156-157) Допускам, че това позоваване ще отнеме от убедителността на останалите ѝ аргументи – сред привържениците на хипотезата за предосмански ислям, които ще продължат да настояват върху своите „доказателства“ за другост. Инерцията – българския произход да се мисли непременно и еднозначно в измеренията на „възродителния“ процес – вероятно ще доведе до отхвърляне и на тези аргументи като „комунистическа фалшификация“.

Съмнителната компетентност в „разчитането“ на „ранните“ надписи от автори като Дорсунски и Мехмед предизвиква и други версии на „доказателства“: надписите отпадат, за да бъдат заменени от недатирани надгробни камъни, „разпознати“ обаче от „археолозите“:[153]

Не е вярно, че сме приели исляма от турците. Има много мюсюлмански надгробни паметници отпреди нашествието. Не, датите не са по Хиджра или по християнския календар, защото изобщо няма дати. Археолозите са ги определили откога са.

И има ли значение кога сме приели исляма? Важното е, че вярваме. (мъж, 50 г., Чепинци, май 2011 г.)

Различните варианти „доказателства“ на хипотезата за предосмански ислям съвпадат с различните версии за произход на помаците, които описах по-горе. Така, привържениците на арабската „теория“ претендират исляма да е разпространен от минавалите „по тези земи пейгамбери“, от арабски мисионери или – поне – търговци. (Лозанова 1998:452-453, Троева 2013:205)

Някои от адептите на прабългарската „теория“ се позовават на арабския пътешественик Ибн Фадлан и съчинението му „Пътуване до Идил“ (Волга), където се споменава ислямската принадлежност на тамошните българи, пеещи прослава на Аллах. Един от публикуваните в списание „Alev“ (издавано от Емел Балъкчи и Мехмет Шакир) откъси разказва за великан от племето Йеджудж и Меджудж, подвизаващ се сред волжското население. (Фадлан 2009:7, 23-24) В същия брой, в редакционна статия списанието съобщава, че хората в доспатското село Барутин знаят легендата за Джудж и Меджудж, познати там като Джичо Меджичо, и с трогателна увереност ги обявява за наследници на българите, приели исляма във Волжската си държава през 9. век. (АД 2009:21) Авторът на статията пропуска обаче да съобщи, че племената Яджудж и Маджудж са известни от Корана, а преди него (като Гог и Магог) – от Библията.

Като „доказателство“ се привеждат и някои от дервишките гробове (тюрбета) – обекти на култ не само в средите на хетеродоксните мюсюлмани, но – често пъти – и на ортодоксалните сунити.

Най-честият пример, който се дава, е тюрбето на Хъзър баба в Горна крепост, където – като дата на смъртта на светеца – се споменава годината 550 по Хиджра (1155 г.). (Мехмед 2007:14) Според двамата най-прецизни изследователи на хетеродоксния ислям у нас Л. Миков и Н. Граматикова обаче, тюрбето е от 18.-19 в., а надписът е поставен в наши дни.[154] (Миков 2005:231, Граматикова 2011:556)

Е. Балъкчи добавя към това „доказателство“ и тюрбето на Елмалъ баба в Биволяне, където анонимен професор разчел надпис на един от надгробните камъни в дервишкото гробище[155] и го датирал от 641 по Хиджра. Друг надпис пък показвал 128 по Хиджра. (Балъкчи 2009:7-8)

Граматикова датира тюрбето от последната четвърт на 16. век – според надгробен надпис за сина на Елмалъ баба от 1030 г. по Хиджра (1620-1621 г.). (Граматикова 2011:555)

Огромното желание да се поддържа хипотезата за предосмански ислям допуска дори такива „теории“:

Нашите пра-пра деди били престъпници от Мала Азия, интернирани тук. Те се оженили за тракийки или славянки и затова ние говорим български – защото езикът се предава от майката – майчиния език. (Лозанова 1998:453)

Хипотезата за предосмански ислям не е непозната и в други балкански региони – още от 40-те години на 20. век. Нейни привърженици са – разбираемо – босненски и албански учени с мюсюлмански произход, но техните теории са в доста по-голяма степен диференцирани в сравнение с българските упражнения по темата. Като изтъква присъствието на турци-мюсюлмани в басейна на р. Вардар (за които свидетелства още Анна Комнина), М. Ханджич (1940 г.), все пак, настоява, че в Босна ислямът се разпространява след идването на османците. Според М. Хаджияхич (1944 г.), това се е случило по-рано, но той изрично прави уговорката, че източник на подобни твърдения е само устната традиция.

През емблематичната за босненската мюсюлманска нация 1968 г. С. Балич лансира идеята, че исляма е разпространен от турски номадски групи между 9. и 13. век. (По Grivaud et Popovic 2011:576, 592, 610)

Хипотезата за предосмански ислям е доловима твърде слабо на терен в съвременна Босна и Херцеговина. Мнозинството от респондентите – включително служители на култа и ученици от медресето в Сараево – изтъкваха, че „ислямът е от турците“.[156] Новото е не изобретяването на ислям „от време оно“, както в българския случай, а все по-отчетливото налагане на отделен етнически произход на богомилите мюсюлмани от древните илири. Очевидно, официално съществуващото почти половин век самоопределение по религиозен признак е снело необходимостта от лансиране на религиозна отделност, а упражненията по диференциране са придобили настоятелен етнически привкус.

Колегата от Института по история в Сараево С. Бешлия ми посочи като проводници на тезата за предосмански ислям познатите стари автори като Ханджич и Хаджияхич и един единствен съвременен – Шевко Омербашич, бивш мюфтия на Загреб.[157]

Изключение представляват хетеродоксните мюсюлмани – особено около прочутото теке в Благай, където се намира един от „гробовете“[158] на големия светец Саръ Салтък. Техните разкази описват приемането на исляма „още по времето на Саръ Салтък“ (13. век) и дори „от по-рано“. Богомилите, всъщност, предрекли идването на Пратеника. Дори когато още не били мюсюлмани, се молели по пет пъти на ден.[159]

„Разделението“ би могло да се очертае по поколенчески признак. Младите настояват на хипотезата за ислямизация в османския период, а по-възрастните – върху предосманския ислям. В Почители дори избухна спор между образован млад човек, пространно цитиращ Евлия Челеби, и по-възрастния имам, който определяше себе си като правоверен сунит, но иначе поддържаше версията за „времето на Саръ Салтък“:

Официално казват, че сме го приели от турците, но иначе ние си знаем, че е от Саръ Салтък. (мъж, 59 г., Почители, юни 2014 г.)

Не бих се наела да твърдя, че хипотезата за предосмански ислям, усърдно разпространявана сред помаците в България, представлява възможно влияние от Босна и Херцеговина, където присъствието и е много по-слабо забележимо. Не така стои въпросът с влиянието от Косово.

Ще разгледам по-подробно „теорията“ на косовския ислямски теолог Неджат Ибрахими (1998 г.) – не само заради очевидното и влияние върху българската публика, но и заради „българската следа“, която се прокрадва в нея.

Още след 8. век, според Ибрахими, една част от илиро-албанците преминали директно от политеизма към исляма – без преди това да са били християни. Тази ранна ислямизация засегнала преди всичко Косово, Източна Сърбия и част от Македония. Контактите с исляма били осъществени чрез арабите по византийската граница и в средиземноморския басейн, чрез печенегите, идващи от унгарска страна, както и чрез турците вардариоти. „Българската следа“ в този процес личи в твърдението, че ислямът бил много разпространен в „българската империя“. През 922 г. цар Симеон изпратил посланик до халиф Ал Муктадир от династията на Абасидите, за да предаде съобщение, че иска той и семейството му да приемат исляма.

След тези „исторически“ сведения, авторът преминава към политически внушения, напълно обясними във времето, когато е писано съчинението му (и заради които той е репресиран от сръбските власти):

Присъствието на мюсюлмани на Балканския полуостров станало толкова силно, че християнските кралства вече не можели да ги толерират. Много кръстоносци преминали през полуострова и буквално ги унищожавали. Това се случило през 13. век, а българите и сърбите са много горди с това, че са защитавали християнството. Оттук се подразбира за голямата омраза между мюсюлмани и славяни.

… късогледите и прагматични политици от европейските християнски кралства, чувствайки, че губят почва, отвърнали със сила – основата на бъдещата европейска политика била поставена. Никога повече няма да има толкова чистосърдечни отношения между мюсюлмани и християни в Европа.

Основният патос на Ибрахими е насочен, разбираемо, срещу сърбите, макар че „европейската политика“ и западните държави, които – през 1998 г. – все още не са предприели своята военна намеса срещу Сърбия, също не са пощадени.

Преследванията, на които били обект мюсюлманите под управлението на християните през 13. и 14. век, повлияли ужасно много на балканските нации. Затова се наблюдава толкова рязко приемане на исляма от местните, след като османските армии завладели полуострова през 14. век. (Ибрахими 1998)

Каквато и да е мотивацията[160] за тези – повече или по-малко състоятелни от академична гледна точка – теории, нито една от тях не артикулира хипотезата за предосманския ислям като единствено възможна. Ако се привеждат доказателства за неговото съществуване, те не влизат в противоречие с отрано наложилата се в югославската историография теза за постепенната и доброволна ислямизация през османския период. Нияз Шукрич (1986) дори оспорва самия термин „ислямизация“ по отношение на ранното средновековие и предпочита да говори за „присъствие на исляма“, частично разпространен от различни племена (печенеги, например), заселени на Балканите преди османското нашествие. (По Grivaud et Popovic 2011:500)

Напълно вероятно е – за разлика от диференцираните теории на учените от бивша Югославия[161] – българската категоричност за предосманския ислям като единствено възможна хипотеза да е резултат от продължителното битуване на официалната, нормативирана памет за насилствената ислямизация. В глава I подробно изясних почти цялостното отсъствие на такава памет в обществата на бивша Югославия, което, предполагам, обезсмисля каквато и да било напористост в обратната посока. В България – напротив – вменяваната с всички средства „насилствена теория“ е съвсем логично да предизвика „стрес от историята“ и изобретяване на друга, „собствена“ история.

Съвсем не е случайно, че мнозина респонденти отхвърлят самото понятие „ислямизация“, мислейки я преди всичко като насилствена – в следствие на дългогодишната държавна политика за изобретяване на памет. Инструмент именно на това отхвърляне е хипотезата за „ислям от време оно“, която не само „наваксва“ престижност и снема стигмата от „предателството на вярата“, но и безпрекословно изразява съпротива срещу официалната памет.

Ислямизация не е имало. От Изтока, от Монголия идват народите, които населяват Балканите. Идват и християни, и мюсюлмани. Идват си с религиите. Ако бяхме мюсюлмани от малко време, щяха да успеят да ни побългарят. А те не са успели. (мъж, 60 г., Рибново, февруари 2014 г.)

На въпроса за ислямизацията. Не е имало такова нещо. Ако турците бяха колили по един човек на ден, един българин нямаше да остане тука. (мъж, 62 г., Буково, февруари 2014 г.[162])

Може би не е случайно, също така, че единственото сред изброените по-горе съчинения, цитирано и следвано от българските адепти на предосманския ислям, е най-съмнителното от академична гледна точка произведение на Ибрахими. Трудно ми е да определя дали в това предпочитание вземат връх чисто „технически“ съображения (последно по време на написване, преведено на английски език), или преобладават съдържателните – споменатата „българска следа“, например. Вероятно всички те имат значение, но, все пак, ми се струва, че най-привлекателна е по-екстремалната (в сравнение с останалите) гледна точка.[163] Макар да не защитава хипотезата за предосмански ислям като единствено възможна, Ибрахими поставя сериозен акцент върху репресиите, упражнявани векове наред над мюсюлманите – било от балканските, било от европейските християнски държави.

Именно репресиите се оказаха в центъра на собствения ми дебат с респондентите. Мнозинството от тях – независимо от липсата на консенсус за произхода – задължително обвързваха въпроса за ислямизацията с „възродителния“ процес.[164] Охотно разказваха трагичните преживелици – собствени и на предците им – през 1912 г., през 40-те, през 60-те, през 70-те…

Един от тях през цялото време мислеше ислямизацията като „Кръстилката“ от 1912:

Българите ли са насилвали, турците ли – не е ясно.

Събрали ги през 1912 да ги кръщават и станало земетресение. И се уплашил попът, и казал: „Всеки да си се моли, както иска.“ Обаче след това пак насила са сменили имената.

Хората обсъждат побългаряването. Потурчването – не. (мъж, 75 г., Неделино, април 2014 г.)

Разбира се, обвързаността между зададените въпроси за ислямизацията и незададените за „възродителния“ процес може да се окаже и от механично естество – основана на ситуационни подобия. Възможно е настоятелните и подробни разкази за репресиите, на които са били и продължават да бъдат подлагани[165], да прикриват нежеланието на респондентите да дебатират историческия смисъл на ислямизацията, който досега, вероятно, не са проблематизирали или – някак саморазбиращо се – са „обяснявали“ с хипотезата за ислям „от време оно“.

Във всеки случай – ако трябва да търсим източник на травматичните нагласи у мюсюлманите в България, които довеждат общността до капсулиране, до недоверие и дори страх от мнозинството – този източник, със сигурност, не е ислямизацията, а „възродителният“ процес.

„Възродителният“ процес, в който са били „по-мъчени“…

Проф. Д-р Евгения Иванова (род. ١٩٥٢) е българска изследователка и авторка на множество публикации в областта на етнологията.

За Грета Тунберг, човешката слепота и планетата, наречена „Титаник“

Автор(и): Златко Енев

Пасажерите на Титаник треперят от възмущение,

защото някакво момиче си позволило

да изкрещи на капитана, че отсреща идва айсберг.

1986. Аз съм на 25 години. В мазето на кооперацията, в която живеех тогава, на две крачки от университета, бяха се завъдили доста котки, а от тях навсякъде плъзнаха бълхи. Просто да подлудееш, събуждат те бълхи през втората половина на 20 век! Видях се в чудо, по едно време се обадих в СНП (така се наричаше тогавашната санитарна служба) и поръчах да дойде специален екип, който да напръска долу в мазето. Дотук всичко добре, само че имах глупостта едновременно с това да сложа бележка на входа, в която съобщавах на маститите си съжители (все големи клечки, кооперацията беше баровска) какво съм направил. Че и се подписах най-отдолу.

Ще ли ми повярвате, когато ви кажа, че тия върнаха екипа обратно, без да се напръска каквото и да било? „Как може един вчерашен пикльо да ни казва тук какво да правим? Позор, срамота!“

Така си и останахме с бълхите, докато се изнесох от кооперацията.

Та, да ви попитам в края на тази кратка история: докато си се възмущаваме така от невъзпитаното момиче Грета Тунберг, накъде точно ще се изнесем след някое и друго десетилетие, когато общата ни планета-кооперация започне да се разпада по шевовете?

Или може би ще ми кажете, както обикновено, „Бе я се разкарай оттука, ти ли ще ме учиш?“

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 5

Автор(и): Евгения Иванова

ГЛАВА IV. От ислямизация към „ислямизъм“?

В предишната глава няколко пъти стана дума за това, че най-същностният идентификационен белег на помаците е религията. Видяхме, също така, че около 20% избират религията като етнически маркер – без това да е сигурен признак за формиране на национално съзнание – по примера на Босна или Пакистан, но по всяка вероятност е свидетелство за нагласа към отделност. Изобретяването на памет за ислямизацията – различна от мислената като „официална“ – е важен елемент от този процес, чието конструиране през последните две десетилетия придобива все по-голям интензитет.

Тук ще се опитам да очертая баланса между същинската религиозност и други, привиждащи се като религиозни идентичности – т.е. да отчленя специфично религиозната мотивация за определен тип умонастроения от социалните, икономическите, политическите фактори, които често играят по-важна роля.

Количественото изследване „Нагласи на мюсюлманите в България – 2011“[166] показа

Степента на религиозност

както в цялата общност, така и в диференцираните по етнически признак различни групи в нея.

Като „дълбоко религиозни“ се идентифицират по-малко от една трета (28,5%) от мюсюлманите, живеещи в България.

Най-високият процент (63,4%) смятат себе си за „донякъде религиозни“. По-скоро нерелигиозни“ са 3%, „напълно нерелигиозни“ – 1,4%. (Не се самоопределят 2,3%.1,4% са отговорили „не зная“.)

41% от мюсюлманите не посещават джамия, а 59,3% изобщо не се молят. Вероятно, разликата от почти 20% се дължи на разбирането на джамията като място за социални контакти – възглед, който се потвърди и в дълбочинните интервюта.

В същото време, само 3,5% не обрязват момчетата в семейството, а 96,1% погребват мъртвите си според мюсюлманската традиция. Тези резултати изглеждат противоречиви само на пръв поглед, защото обрязванията и погребенията са в по-голяма степен мотивирани от верността към традицията, отколкото от висока степен на религиозност. През 90-те години на 20. век немалка роля в тази мотивация играеше и реакцията срещу комунистическите забрани. Тогава сюнетите се извършваха с изключително пищен ритуал, на който присъстваше цялото село. Възможно е някаква част от тези нагласи да е актуална и днес.

71,3% не биха жертвали живота си заради религията. Едва 4,4% смятат, че „така е редно“.

При диференцирането по етнически признак се открояват известни, макар не много отчетливи – при основните групи – различия. Така, в групата на турците „дълбоко религиозни“ са 29,3%, в групата на ромите – 23,3%. Сред самоопределилите се като помаци (10,1% от цялата съвкупност), „дълбоко религиозните“ са 32,3%. Този резултат съвпада само донякъде с традиционните претенции на помаците, че са много по-религиозни от турците, защото разликата от 3% едва ли може да доведе до категорични изводи в тази посока.

По-интересно е разпластяването в други групи по етническо самоопределение, в които с голяма степен на сигурност могат да се разпознаят също помаци. Очаквано, сред респондентите, самоопределили се като българи (7,5% в цялата съвкупност), „дълбоко религиозните“ намаляват на половина (15,4%), а сред самоопределилите се (по етнически признак) като мюсюлмани (5,6% в цялата съвкупност) делът им нараства до 54,2%. Само 12,5% от тази група не посещават джамия. От друга страна, 52,4% декларират, че не се молят. Оказва се, че разликата между тези параметри, налична, по принцип, в цялата извадка, която отдадох на разбирането на джамията като място за социален контакт, при „етническите мюсюлмани“ нараства двойно. Единственото логично обяснение на този явен парадокс би могло да се търси в направеното вече предположение, че идентификацията „мюсюлмани“ по етнически признак има твърде слаба специфично религиозна мотивация. Освен като място за социален контакт, джамията, вероятно, се възприема и като символ на общностна консолидация – своеобразно убежище от маргинализиращия „външен“ свят.

При сравнение с аналогични изследвания от предишни години, в които, за съжаление, групите не са толкова детайлно диференцирани, ще видим, че не се очертават големи различия. Така, през 1994 г. дълбоко религиозните помаци са били също 32%. Тогава обаче те се оказали с по-ниска степен на религиозност в сравнение с турците. (Томова б.г.и.:341, Митев б.г.и.:172)

На базата само на количествени изследвания, където няма специален фокус върху помаците, едва ли биха могли да се направят прецизни изводи за тяхното вътрешно диференциране. Трудно би било да се твърди със сигурност дали в тези до голяма степен противоречиви резултати става дума за привидна религиозност, за колеблива идентичност или за разпластяване по отделни региони, родове, семейства и дори индивиди.

По-ясно видимо е разпластяването в качествените изследвания, направени в различните региони. В Смолянска област, например, като дълбоко религиозни се идентифицират хората от Маданско и Рудоземско, голяма част от които се самоопределят като българи мюсюлмани, а не само като мюсюлмани. В останалите райони „религиозността е на изчезване“ – според областния мюфтия Неджми Дъбов:

От 90 000-100 000 мюсюлмани в смолянско 15-20% практикуват ислям. Това означава, че религиозността се засилва в сравнение с предишни години. Но навсякъде е различно. Например в Баните, в Неделино, в Чепеларе религиозността е на изчезване. В Неделино не искат и да чуят за религия.[167]

Респондентите изтъкват различни основания за този феномен:

Тук има много стари традиции. Имало е прочути хафъзи в Елховец, които после се местят в Мадан. Едни са учили в Кавала, други в Шумен.

Колкото до слабата религиозност в смолянско, може би и дружба „Родина“ има значение. (мъж, 32 г., Рудозем, август 2011 г.)

По време на петъчната молитва в едно Кирковско село джамията беше празна. Ето как обясни това млад активист на ДПС:

Няма да намерите никого на джамията. Тук хората не са религиозни, защото БКП имаше голямо влияние и откъсна хората от вярата. (мъж, 29 г., Тихомир, октомври 2011 г.)

Мнозина обясняват изчезващата ислямска религиозност в Неделино с активните действия на Боян Саръев за християнизация на помаците, с построяването на черкви и с масираните кръщения на деца и възрастни. Оказва се обаче, че черквите най-често стоят празни и заключени, особено рвение към изпълнение на право славни религиозни практики не се забелязва, а публично покръстените помаци постепенно (в по-голяма интимност) се връщат към старите си традиции. Празниците (и на двете религии) се интерпретират по-скоро като повод за всеобщо веселие, родови срещи и светски забавления, отколкото като специфично религиозна обредност:

Преди няколко години Великден и Байрам се паднаха заедно. Отидох в Неделино на събор и ги питам:

– Какво празнувате?

– Ами и ние не знаем. Черпи се, за каквото си искаш. (жена, 58 г., Смолян, август 2011 г.)

И отново пример от Кирковско:

Ние сме така: от едната страна колим курбан, от другата ни е прасето.

Младият ходжа не може да си намери жена. Никоя не иска да говее цял месец. (жена, 43 г., Чекаларово, октомври 2011 г.)

Според количественото изследване, 39,8% от мюсюлманите ядат свинско, 43,8% пият бира, 37% – ракия, а 23,4% – вино. Допускам реалните проценти да са дори по-високи – доколкото познавам сравнително малко мюсюлмани (извън служителите на култа и техните семейства), които да не ядат свинско и да не пият поне бира. Много е вероятно хората да са се срамували да признаят пред анкетьорите тези отклонения от кораническата норма.

Дори в Западните Родопи, където степента на религиозност се смята по презумпция за по-висока в сравнение с Източните, повечето респонденти (елитите – включително) признават „греховете“ си:

В селото и млади, и стари ходят на джамия; и млади, и стари консумират алкохол и свинско. (мъж, 47 г., Буково, юни 2011 г.)

Същото твърдяха и имамите, като дори се извиняваха, че допускат пияни в джамията, защото било по-добре да влязат на молитва, отколкото да стоят в кръчмата.

В Мадан, където силната религиозност, наистина, има отдавнашни традиции, дори ми разказаха виц:

Един искал в магазина 10 кюфтета. Продавачката му обяснила, че са смес: телешко и свинско месо. Тогава той казал: „Ами, дайте ми само пет!“ (мъж, 69 г., Мадан, май 2011 г.)

Заедно с тази тенденция, отчетливо сочеща към отслабване на религиозността, се развива и друга – в обратната посока. На много места (преди всичко – в Западните Родопи, но напоследък и в смолянско) петъчната молитва събира все повече хора, все повече – млади, все повече – със собствен бизнес.[168]

Новите бизнесмени станаха много религиозни – уж Аллах им помогнал на бизнеса. (мъж, 72 г., Огняново, юни 2011 г.)

В Сърница – именно по инициатива на бизнесмените – почивният ден е петъкът, а в събота и неделя се работи. Разбира се, водещият мотив за тази промяна може да не е религиозното усърдие, а „спестяването“ на един неработен ден.

Колебанието между същинската религиозност и нейния утилитарен (разбиран най-често като показност) аспект е очертано ясно в твърдението, което ще цитирам по-долу. Длъжна съм да кажа, че това твърдение далеч не е изолирано, напротив – може да се чуе на много и различни места, от различни по нагласи и по манталитет мюсюлмани:

Тук ислямът много се разви. Направи бум. В началото (през 90-те – Е.И.) се люшнаха към религията – това е нормално, след забраните. Сега вече не е така.

Има показност и помпозност. Ако си истински вярващ, защо не правиш намаз 5 пъти[169] на ден, а само – когато те виждат в джамията?

Хората уважават ходенето на джамия. А политиците го използват – ходят и те да се кланят преди избори, защото старците от джамията гласуват на 100%. (мъж, 53 г., Мадан, май 2011 г.)

Разбираемо, респондентите правят изводи от гледната точка на собствената си причастност към религията. Цитираното твърдение беше изказано от светски човек, много повече ангажиран с обществени и политически интереси, отколкото с религиозната догматика. Обратно – хората, определящи се като вярващи, изповядват, че ходят на джамия, защото имат потребност от това, защото „така е редно“, защото „така повелява Аллах“. Немалко от тях обаче признават, че понякога „посещават“ молитвата, „за да се видят с приятели и познати“.

Макар че в някои региони, в някои среди – особено сред по-младите хора – религиозността бележи известен, но съвсем нисък ръст, трудно би могло да се каже (на базата и на количественото, и на качественото изследване), че тя е направила някакъв „бум“, както това (според цитирания информатор от Мадан) се е случило в началото на 90-те – поради по-скоро политически, отколкото специфично религиозни причини. Дори в групата на самоопределящите се като „мюсюлмани по етнически признак“, където би трябвало да търсим най-голямото усърдие в исляма, такова усърдие не е особено ясно видимо. религиозността, като че ли, остава повече на нивото на битовото практикуване, отколкото се подчинява на специфично доктринално нормативиране. Претендираната по-висока степен на религиозност у помаците (признавана и от турците) засега намира твърде слаби документални потвърждения.

Идентификацията чрез религията, по всяка вероятност, представлява по-скоро смесване между религиозна и етническа идентичност. Все по-категорично очертаващите се нагласи към етническа отделност, различност, другост се привиждат като растеж на религиозността, като някаква нова, вторична ислямизация.

Тук е мястото да кажа няколко думи за

Различните съдържания на понятието „ислямизация“ наред с класическия, исторически смисъл на понятието, чието значение имах предвид досега, то се употребява и в друг аспект – на „все по-настойчиво прилагане на осветените от шариата принципи и норми в обществено-политическия живот“. Ислямизацията, разбирана по този начин, е държавна политика в саудитска Арабия, Пакистан, Иран, Мавритания, а различни ислямистки движения, поставили си за цел установяването на идеална мюсюлманска държавност, се опитват да намерят почва за подобни политики в секуларизираните общества на западна Европа и северна Америка. (Евстатиев 2007:72)

Именно тези движения, често предизвикващи понятиен хаос с недобросъвестната и недиференцирана употреба на термини като „радикален ислям“, „ислямски фундаментализъм“, „ислямски екстремизъм“, някак саморазбиращо се и безапелационно обвързвани с „ислямски тероризъм“, предизвикват периодически паники – не само в западна Европа и САЩ, където наистина имат разпространение, но напоследък – и в България.

Пример за такова „модернизиране“ на проблема за ислямизацията са интервютата на християнизираните помаци от Кирково, които цитирах в предишната глава. тяхното мислене на ислямизацията не като исторически процес, а като съвременна агресивна експанзия, мотивирана преди всичко политически, се очерта ясно.[170]

Именно този политически аспект отпраща към ислямизма[171], чието развитие като процес представлява, всъщност, ислямизацията, разбирана в модерния смисъл на понятието.

За ислямизъм и дори за съществуване на „спящи клетки“ в България се заговори не през 90-те години на 20. век, когато набедената като „екстремистка“ кралска саудитска фондация „Ал уакф ал ислами“ имаше официална регистрация, прокарана от Недим Генджев, а в първото десетилетие на 21. век – след нападението над търговския център в Ню Йорк. Именно тогава – в унисон със световната анти-ислямска истерия – българските служби (с известно закъснение) дадоха своя принос в „борбата с ислямския тероризъм“.

Първите „сигнали“, обяснимо, бяха излъчени откъм САЩ. В секретния доклад на посланик Джон Байърли от 2005[172] помаците са описани като най-рисковата група, към която са насочени усилията на ислямистките централи:

Досега помаците са получили много повече пари и внимание от чужди ислямистки групи, отколкото турците и ромите мюсюлмани, в частност заради техния външен вид на светлокожи европейци. Според друга американска правителствена агенция, желанието на терористични организации да привлекат „изглеждащи европейски“ помаци, е бил основният мотив за активността на ислямистките неправителствени организации в помашките региони на България. Бедността, изолацията и социалната маргинализация на помаците са направили част от тях податливи на експлоатация от подобни групи.

Няма да коментирам дълбокия извод за привлекателните от терористична гледна точка „светлокожи европейци“. Ще кажа само, че представителят на „друга“ (не зная дали същата) „американска правителствена агенция“ Алекс Алексиев е сред най-усърдните пропагандатори на опасността от „радикален ислям“ в България:

Но има опити да проникне радикалния ислям тук. И те го правят по един доста прост и ефективен начин. Отиват в едно село и построяват джамия. И след като я построят, започва да има радикална литература, канят местни момчета в Саудитска Арабия, започват да им промиват мозъците, обучават ги. И както този имам в Сърница, те се връщат в България и започват да ръководят такива уахабитски центрове.[173]

Така се стигна до показните обиски в домовете на бъдещите подсъдими (всички – с едно единствено изключение – помаци) по Дело № 330/2012 на Окръжна прокуратура – Пазарджик за „Престъпления против републиката“, популярно като „Дело за радикален ислям“. Обиските бяха проведени през октомври 2010 – в навечерието на важно международно съвещание за борба с ислямския тероризъм…

После, за да бъдат легитимирани старанията на тогавашния вътрешен министър, беше възбудено и самото дело, което две години занимава обществеността със заплахата от терористични действия. Делото завърши със смехотворно ниски присъди, като се има предвид сериозността на повдигнатите обвинения[174]: една ефективна (1 година лишаване от свобода) и две условни. Останалите десетима потенциални терористи се разминаха с глоби от по 2000 лева.

Според Марк Сейджмън, изследвал профила на ислямските терористи, те принадлежат по-скоро към висшата или средната класа, произхождат от добри семейства, около 60% са завършили колеж. Повечето имат добри професии – архитекти, лекари, инженери. Малцина имат криминални досиета. Само 13% са завършили религиозно образование. Мнозинството са нерелигиозни. Типичният случай: част от елита на страната си, получили образование на Запад, с богата езикова и компютърна култура. 70% се присъединяват към ислямистките движения в чужда за тях държава, обхванати от носталгия и жадуващи да общуват с други мюсюлмани. Отиват в джамиите не защото са религиозни, а да срещнат приятели. Често заживяват заедно и споделят оплакванията си от чуждата държава. Но знаят, че – завърнали се в родината – отново ще бъдат неразбрани и изолирани. Цялото това разочарование ги тласка към идеята да установят по-справедлив и честен свят – идеалното общество, за което трябва да се борят – дори с насилие. (Рискове… 2005:221-222)

Според друг изследовател – Оливие Роа – ислямизмът е резултат от детериториализирането на исляма в западните общества. Той е отговор на политиките на Израел и САЩ, произвеждащи от мюсюлманите мъченици. Ислямизмът в арабските страни също е проблем на „детериториализирането“ – доколкото екстремистите са предимно възпитаници на Запада. Роа дава множество примери, сред които – самия Сеид Кутб (1906-1966 г.) – изобретателят на ислямизма, основоположникът на „Мюсюлмански братя“, който е също западен възпитаник. Подобно на ултралевите, радикализирането на мюсюлманите има поколенчески измерения: мъченичеството – следствие от отхвърлянето – засяга преди всичко второто поколение мюсюлмани в Европа. (Roy 2004)

Влиянието на западните идеологии върху ислямизма очертават и авторите на „Оксидентализмът“ И. Бурума и А. Маргалит:

Истинско нещастие за Близкия Изток е, че се запознава за първи път с модерния Запад чрез отгласите от великата Френска революция. Героите, вдъхновили арабските радикали, са Робеспиер и якобинците: прогресисти, егалитаристи и противници на християнската църква. По-късните образци на прогреса за арабите – Италия на Мусолини, нацистка Германия и Съветския съюз – са още по-катастрофални.

Онова, което прави техния тероризъм смъртно опасен, не е само религиозната омраза, заета от старите текстове и най-често основана на изопачаването им, а синтезът на религиозен фанатизъм и модерна технология, на древно тесногръдие и съвременни технологии.

Борбата срещу Запада се води с идеи, които произхождат от Европа. (Бурума и Маргалит 2006:132-134)

Интересно би било да се проследи степента, в която „спящите клетки“ в български условия отговарят на тези описания…

Ще се опитам да диференцирам типовете възможна мотивация за произвеждане и развитие на крайни ислямистки доктрини в средите на българските мюсюлмани и специално на помаците, считани иманентно податливи към такива течения – било заради „бедност, изолация и социална маргинализация“, както смята посланик Байърли, било заради колебливата им етническа идентичност.

Ще се опитам да откроя факторите за нарастващата ислямизация (ако допуснем, че такова нарастване съществува): дали тя е естествен резултат от повишена степен на религиозност у мюсюлманите (или – обратно – от липса на дълбок интерес към религията), дали представлява подмяна на принципите, изповядвани от различните (но еднакво „правоверни“) школи (мазхаби) в исляма, или е предизвикана от чисто меркантилен интерес – да се спечелят пари от демонстрацията на „нетрадиционни“ за балканските географски ширини атрибути и поведение. Казано по-просто – специфично религиозна ли е мотивацията, довела до „нетрадиционното“ поведение, или трябва да и се търси утилитарен привкус?

Ще се опитам, също така, да проследя и възможността за присъединяване към крайни доктрини в чужбина – под въздействието на маргинализацията и „детериториализацията“ на исляма в западните общества.

Заради опита си да уловим някакви „ислямистки“ нагласи включихме в цитираното вече количествено изследване и въпроса – кой трябва да решава възникналите спорове. Според 55,3% от респондентите това трябва да прави съдът. „Възрастните“ са посочени от 20,6%, което очертава и дела на категоричните традиционни нагласи. Под 10% получават „Аллах“ (8,3%), „местните ръководители“ (4,9%), „имамът, мюфтията“ (4,2%). „Шариатът“ – важно свидетелство за радикална индоктринация – е предпочетен от 0,5%. Сред тях няма помаци.[175]

В едно единствено от десетките дълбочинни интервюта, които направихме, се промъкна намек за Шариатска държава. Цитирам го изцяло:

Вече все повече хора на Запад разбират, че истината е в исляма. Само в Щатите – не. Затова само в Щатите има торнада и други бедствия. Няма ли да се усетят тези хора? Няма ли да разберат, че не може да преследват исляма?

И Гагарин затова го убиха. Инсценираха му катастрофа със самолет. Като излетял в космоса, чул някакво странно пеене, не можел да определи какво. Чак по-късно разбрал, че това е езан. Убили го, защото искал да обяви по телевизията, че в космоса е само Аллах. Чух това от един шейх, от Саудитска Арабия.

Шариата никъде не се приема на 100% – защото не им отърва, защото са алчни. Алчността ще погуби и Щатите, и целия свят… (мъж, 40 г., Буково, юни 2011 г.)

Немного (но, все пак – повече от един) бяха респондентите, според които „вахабизмът се разпространява упорито“. Нито един от тях обаче не посочи силната религиозност като възможна почва за такова разпространение. Обратно – и привържениците на тезата за „нахлуващия радикален ислям“, и противниците и – изтъкват силната религиозност като пречка пред каквито и да било крайни течения. Твърдението „помаците сме по-вярващи от турците“ се артикулира отчетливо – макар количествените резултати да не го потвърждават категорично.

Факт е, че мнозинството завършили в арабските държави духовници са от помашките райони. Турците, разбираемо, предпочитат образованието в Турция. Макар да се пазят от директни сравнения, повечето образовани имами изтъкват предимствата на арабските университети (особено – в Медина). Възможно е качеството на образованието, влияещо върху религиозните практики, да се превръща все повече в инструмент за наваксване на престижност в сравнение с турците. Възможно е религията (истинската, от първоизвора!) да осигурява идентичността на помаците.[176]

Факт е, също така, че нарастващата степен на религиозност (особено – у младите) се наблюдава именно в районите, където проповядват подсъдимите имами. Някъде религиозността, както вече отбелязах, е традиционно висока (Мадан, Рудозем), другаде, вероятно, е резултат от авторитета на самия духовен водач (Сърница, Лъжница).[177]

На поредния ми въпрос от какво са мотивирани различията в отделните региони, Смолянският мюфтия отговори:

След демокрацията в някои общини дойдоха образовани хора, които преподават ислям.

В арабския свят образованието е много по-добро.

Разграничението между „арабския“ (разбиран като „нетрадиционен“) и „турския“ (разбиран като „традиционен“) ислям, натрапчиво артикулирано както от повечето респонденти, така и от прокуратурата в Пазарджик, изтласква на преден план проблема за

Подмяна на принципите, който може да бъде интерпретиран в няколко аспекта.

От една страна, е ясно видимо диференцирането между „новите“ имами и „старите“ ходжи[178], стигащо често до разделение в общността и до конфликт.[179] „Новите“ могат да бъдат мислени както – най-общо – като образовани, завършили висше теологическо образование (независимо къде), така и – конкретно – като възпитаници на арабски университети, „надъхани“ с какви ли не извращения на „истинския“ ислям.

Случи ми се да чуя дори следната констатация:

Ислямът и арабската религия не са едно и също. (мъж, 71 г., Огняново, юни 2011 г.)

От друга страна, разделението и конфликтите се подхранват от съперничеството между двете мюфтийства, оспорващи си легитимността да ръководят мюсюлманите в България. Почти правило е интересите на „старите“ ходжи да бъдат защитавани от мюфтийството на Недим Генджев, а на „новите“ имами – от това на Мустафа Хаджи.[180] Има, разбира се, и изключения.

В количественото изследване зададохме въпроса – кои са по-добри – „старите“ или „новите“ имами. Преобладаващият отговор (в повечето етнически групи) беше: „И новите, и старите са добри.“[181] Само в групата на самоопределилите се като помаци предпочитанията към „старите“ бяха по-големи. Вероятно тези предпочитания зависят по-скоро от личността на самия имам, отколкото от етническото самоопределение или от степента на религиозност в съответния район.

Голяма част от интервюираните, всъщност, не разбираха специфично доктриналните разлики в проповядването и практикуването на исляма от едните и от другите. Знаеха обаче, че „арабските“ и въобще „учените“ са „лоши“ – основно от телевизията.

Ето, имамът в Лъжница – завършил в Саудитска Арабия, нали – фанатик. Не, не го познавам, по телевизията гледах. (мъж, 71 г., Огняново, юни 2011 г.)

Обвиненията в „радикален ислям“ се тиражират най-често от привържениците на Генджев:

Преди си имахме най-автентична религия, която ни проповядваха старите ходжи. Аз съм генджевист. Той държи за автентичната религия, а след 90-те внесоха радикален ислям: неподчинение на правителствата, на родителите. Абе – тия, дето се гърмят!

Те са агресивни, искат завладяване на аудиторията, подкупват. Учат ги как да говорят. Първо навлизат във властта, после се въоръжават. Аз имам една книга за радикалния ислям (забравих я как се казваше) – всичко там го пише.

Зададох на информатора въпроса дали апокалиптичната картина, която ми описва, е взета от книгата, или наистина се случва в неговото селище.

Този сценарий постепенно се развива. Бунтовете в арабските страни – и те са от уахабизма. Нашият имам скоро ще командва Мадан.

В бунтовете срещу Генджев участваха и хора от Мадан. Уахабити са, разбира се. На обяд ние се кланяме по 10 пъти, те – само по 2-3 пъти и излизат. То, кланянето не е само за Мохамед, а за Иса и за Муса – ние признаваме всичките пророци. (мъж, 73 г., Мадан, май 2011 г.)

Последните две изречения от твърдението на информатора – „генджевист“ са симптоматични за различията в практикуването на ислям от „старите“ и „новите“ имами. „Традиционния“ османски ислям с т.н. „бидати“ („нововъведения“: изпълнение на мевлиди[182], почитане на гробовете на светци[183], плащане пари на погребение[184] и т.н.) се отхвърля не само от възпитаниците на арабските университети, а и от повечето духовници, завършили висше образование – независимо къде. Разбира се, степента на отхвърляне е различна: едни имами направо забраняват мевлида, други го допускат, но не участват в него, трети (най-често „старите“, но и някои от „новите“, които не искат да създават конфликти) го провеждат.

Търпимостта към „неправилния“ (всъщност – много по-близък до ортодоксалния) ислям зависи не от това къде духовният водач е получил образованието си, а от личните качества на самия човек.

Аз като ходжа мога да създавам традиция, но не мога да задължавам хората. Понякога можеш да пренебрегнеш нещо, за да научиш хората на ислям. Тука е ранен стадий на исляма, хората не знаят в какво вярват. Поколенията между 30 и 60 г. не познават религията. Много от тях не различават мевлид от Коран. Имат си Богородица вкъщи. (мъж, 30 г., Огняново, юни 2011 г.)

Едно от „новите“ правила, които най-много възмущават „традиционалистите“ (това прозвуча и в твърдението на цитирания „генджевист“ от Мадан), е всъщност липса на правило. Тъй като Коранът не предписва изрично колко рекята (части от молитвата) трябва да се изпълняват (това е по становено в хадисите[185]), „новите“ имами разрешават на молещите се да си тръгват по-рано.

Старите всъщност са по-радикални. Не – по-консервативни. Казваха: „Това се прави така, защото е така!“ А ние обясняваме защо е така.

Има задължителна и незадължителна част от молитвата. Последната не е задължителна. Който е зает, може да си тръгне по-рано. Много хора ми казват: „Ще идвам на молитва, но не мога да отделя цял час.“ Обяснявам им, че са длъжни да стоят половин час, а после могат да си тръгнат и да си вършат работата.

В долната джамия старите диктуват правилата, забраняват им да излизат – казва Сеид Мутлу, имам в „горната“ джамия (мах. Петелци) в Сърница[186], набеден за водач на „противодържавната и противообществена организация“, чиито предполагаеми членове бяха осъдени по Дело № 330/2012 на ОП Пазарджик.

Впрочем, разминаването между „старо“ и „ново“ в проповядването на ислям на българска почва съдържа голяма доза парадоксалност. „Нововъведенията“ (бидати) се поддържат от „старите“ ходжи, а „новите“ имами, чието най-голямо престъпление (според прокуратурата[187]) е изповядването на салафизъм, ги отхвърлят. Самото течение на салафизма, обявено за „нетрадиционно“, представлява „следване на примера на праведните предци“.[188] (Евстатиев 2007:166)

Цитираното по-долу твърдение, изказано от убеден привърженик на теорията за нахлуването на „вахабитите“, свидетелства за описания парадокс:

Нормално е да атакуват помаците – колебливи сме. Те („вахабитите“ – Е.И.) имат успехи сред население, което не е запознато с религията и е по-малко фанатично. Не че ние сме фанатични, но сме много отделени, не приемаме новото… Вярваме си в нашето. (мъж, 67 г., Сърница, юли 2011 г.)

Трудно би могло да се определи – на базата на такива твърдения – какво способства повече разпространението на „вахабизъм“: високата религиозност, която отблъсква крайните течения, но пък изглежда фанатична и води до капсулиране, или ниската, която – поради етническа колебливост – е податлива на всякакви религиозни влияния.

Ако се вгледаме в портрета на потенциалния ислямски терорист, нарисуван от Сейджмън, ще видим, че силната религиозност не е сред най-важните му характеристики. същото твърдяха и нашите респонденти, изтъквайки, че най-голямата пречка пред разпространението на екстремални течения са самите вярващи. наистина, количественото изследване показа не особено голямо усърдие в религията в средите на българските мюсюлмани. Едва ли някой обаче ще се наеме да твърди – само на това основание, че мнозинството от тях са потенциални терористи.

Едно от по-маловажните обвинения, отправени от прокуратурата към подсъдимите по процеса в Пазарджик, но артикулирано като извънредно значимо от общественото мнение, е обвинението за

Усвояването на материални средства

От „незаконни“ арабски (разбирай – уахабитски) фондации.

В петък на обяд джамията на Сеид Мутлу в мах. Петелци на Сърница е препълнена – предимно с млади хора. Свършват задължителните рекяти и си отиват. До края остават само неколцина възрастни мъже. Нито външният, нито вътрешният облик на джамията издава присъствие на огромни инвестиции – „фундаменталистки“, „ислямистки“ или някакви други.[189]

При все това, парите са най-обсъжданият инструмент на „радикалния ислям“, уахабизма и останалите „страшни“ тенденции. Усилено се коментират заплатите, субсидиите, къщите, колите, телевизорите на „онези“ имами.

В България вахабизма се разпространява упорито.

Ние сме последните сунити. След 70 години ще има само вахабизъм. Имат милиони долари. Плащат на бедните, на колебливите. Арабите им дават и дрехите. На ходжите дават по 5 000 лева заплата. (мъж, 67 г., Сърница, юли 2011 г.)

В други села съобщаваха за посещения на араби в бели одежди (предимно през 90-те), които преспивали в джамията и оставяли някакви пари. Тук-там бяха изказвани подозрения, че – вместо да учи младите на ислям като своите колеги – ходжата си построил с парите къща. Въпросният ходжа (без висше образование) не е подсъдим по делото в Пазарджик…

Дейността на фондациите, оказва се, може да придобие и съвсем битов аспект, изтласквайки „заплахата“, артикулирана и без това в предимно битови очертания заради доминацията на материалния интерес:

Фондациите раздаваха пари и храни само на техните си роднини. Тук има една бедна жена, вдовица, чисти в училището. Нищо не и дадоха. (мъж, 63 г., Сърница, юли 2011 г.)

Самата жена, забрадена по „традиционния“ местен маниер, с която разговарях после, потвърди думите му.

Колебанието същинско/утилитарно изповядване на религия може отчетливо да се проследи и в нашумелия проблем с женските облекла и – преди всичко – със забрадките. Факт е, че облечените по нетрадиционен за България маниер жени (с дълга мантия, покриваща цялото тяло, и хиджаб) се срещат в помашките селища все по-често. Факт е, също така, че тези жени са предимно млади. Възрастните се обличат според досегашната традиция: шалвари или бархетна рокля на пъстри цветчета, анцузи, работни престилки, по друг начин са завързани и забрадките – в зависимост от региона.

Разбира се, твърденията, че носенето на забрадки се заплаща от „разни фондации“, бяха винаги изказвани от „другите“: от не-забрадените и мъжете им, т.е. светските помаци, от християните, дори (в редки случаи) и от определящите се като религиозни мюсюлмани.[190] С едно единствено изключение, никой не заяви, че познава лично жена, която взема пари, за да се забражда.

Привеждам единствения конкретен случай:

Плащат им за забрадките. Познавам едно момиче от Света Петка – облечено по арабски, а пък пуши и пие. Питам я – защо? А тя: „Плащат ми заплата, иначе – нали ме знаеш – не съм особено религиозна…“ (жена, 41 г., Сърница, юли 2011 г.)

Съвсем очаквано, религиозните респонденти възмутено отхвърлят тези слухове. Отхвърлят ги обаче и някои от не-религиозните:

Ако плащаха, и тук щяха да се намерят смели жени, които да ходят забрадени. Всичко е от ниската религиозност. Ако им плащат за забрадките, значи тук малко са платили. (мъж, 45 г.., Смилян, август 2011 г.)

не мисля, че отговорът на въпроса – дали забраждането се заплаща – може да бъде еднозначен. Възможно е в някои селища, с някои семейства да са правени такива опити. Възможно е част от забрадените жени да са получавали пари. В никакъв случай това обаче не може да се каже за всичките.

Най-прецизния синтез на тези колебания направи, мисля, информатор от Мадан:

А може да е и нова ислямска мода? Един човек в Ляска има бутик и там шие тези „нови“ облекла.

Онова, което организира ОИРК‘18’. беше само шум. На много места децата и без това си ходят със забрадки и никой не им обръща внимание. Повечето обаче сами си хвърлиха забрадките – нещо като културна революция. [191]

Един човек отиде на Хадж (не знам с какви пари) и, като се върна, накара жените вкъщи да носят забрадки. Известно време носиха, после ги хвърлиха, а сега внучката му роди и детето го кръстиха с българско име.

Вече не им дават пари – за облекло, за имоти, за оборудване. Започнаха да търсят работа – значи, няма пари… Експанзията премина. Беше през 2001-2002. (мъж, 53 г., Мадан, май 2011 г.)

Очевидно е, че проблемът със забрадките е поставен различно на различните места, при различните хора. Също – и в различните периоди, ако се вярва на цитираното твърдение.

Една от учителките (българка, християнка) в Средното общообразователно духовно училище в Русе резюмира различията така:

В Момчилградското училище ходят забрадени, защото там така си се обличат. Те и тук, като идват, ходят забрадени. В Северна България това го няма! (жена, 41 г., Русе, ноември 2011 г.)

Наистина, в русенското училище видях само едно забрадено момиче. В момчилградското само едно беше без забрадка.

Очевидно, както и степента на религиозност, носенето на забрадки има повече регионален, отколкото етнически и дори специфично конфесионален аспект.

Най-ожесточена съпротива предизвикват нетрадиционните за България облекла – никаб или бурка, които засега (поне – доколкото ми е известно) носят само жени от циганската махала „Изток“ в Пазарджик.[192]

Тук няма да дискутирам твърде специфичния казус с квартал „Изток“, защото излиза извън обсега на моята тема.[193] Бих искала само да обърна внимание – във връзка с този казус – върху твърде разпространената хипотеза за „вноса“ на радикални течения „отвън“, защото тя е валидна и за мнозинството помаци, пребивавали на гурбет в чужбина.

Единственият ефективно осъден по процеса в Пазарджик – Ахмед Ахмед, проповедник в джамията в квартал „Изток“, който има и предишна присъда по сходни обвинения, съобщава:

Първата ми присъда беше, защото в Кьолн се захванах с една секта – капланджии. [194] Откъде да знам, че била забранена?

Негов съсед от махалата твърди, че бил осъден, защото пребивавал в Германия незаконно и спял, където му падне, включително при някакви забранени сектанти.[195]

Такова

„Усвояване“ на исляма след пребиваване в чужбина

(не толкова в арабските държави, колкото в Западна Европа) констатирахме не само при циганите. Някои от респондентите от поколенията над 40 г., привикнали към насилствената комунистическа секуларизация, съобщаваха, че се научили да практикуват религията по време на гурбет „на Запад“ поради контактите си с други мюсюлмани, които ги приютявали. Във всички случаи ставаше дума за „усвояване“ на изповядваното и в България ханифитско течение на исляма – поне според собствените им твърдения. Когато се върнат в родните си места, тези респонденти започват да изпълняват религиозните ритуали, макар и не много стриктно.

Въпреки възможната аналогия с профила на терориста, описан от Сейджмън – на „самотните“ и маргинализирани от „Запада“ мюсюлмани – търсенето на паралели между този профил и българските гурбетчии ми се струва неубедително. Разбира се, самотата и маргинализацията могат да бъдат сериозна мотивация за „залитане“ в крайности, но едва ли са достатъчни да очертаят категорично въпросния профил – при липсата на останалите му характеристики. „Сдружаването“ между ревностните мюсюлмани (ортодоксални или не дотам) „на Запад“ и българските им едноверци има по-скоро битова, утилитарна мотивация – да се намерят квартира, средства за първоначално оцеляване, работа. Никой от гурбетчиите не изрази недоволство от „Запада“, не се оплака от отхвърляне или неуважително отношение. Завърнали се в родните си места, те не само не се оказват неразбрани и изолирани, а – напротив – се радват на всеобщо уважение като „успели“, „забогатели“, „видели свят“. Мнозинството от тях имат намерение да заминат отново, като заведат и семействата си.

Най-честите „гурбетчийски“ дестинации са преди всичко Германия, следвана от Великобритания, Холандия, Испания, Белгия[196]. Привлекателността на Германия се дължи, вероятно, на голямата мюсюлманска общност (4 милиона), в която българските мюсюлмани се чувстват „в свои води“. Освен чисто утилитарните очаквания за взаимопомощ между едноверците, Германия е предпочитана дестинация и заради развитата си социална система и толерантната си политика към малцинствата (в училищата се изучава ислям). (Хинкова 2013:102-103)

Не съм сигурна (поне не личи от интервютата), че изучаването на ислям и свободното изповядване на религията са сред най-важните мотиви за този избор. Въпреки това, секуларизираните български мюсюлмани – очевидно – усвояват религиозно поведение, което пренасят у дома:

Като отидат в чужбина и се връщат по-мюсюлмани от мен,[197] а преди не стъпваха в джамия. Но там мюсюлманите са свободни, имат права, а тук не е така. (мъж, 50 г., Горно Дряново, юни 2011 г.)

Свободата и демокрацията на Запад – макар не в степента, в която се коментира западното благоденствие – често са артикулирани от респондентите:

Наскоро бях в Брюксел да си купувам кола и там – при приятели. На никого не прави впечатление, ако си с брада, с мюсюлманско облекло. Друг свят. Демокрацията е далече от нас. (мъж, 40 г., Лъжница, юни 2011 г.)

Западът се мисли като обетована земя – на първо място заради богатите възможности за материален успех, но, също така, заради зачитането на гражданските права и свободи. Първата възможност категорично преобладава. Колкото до безпрепятственото практикуване на религия, то не е съзнателно търсено, а по-скоро се изтъква като контрапункт на реални или въобразени препятствия „у нас“. Едва ли е нужно да коментирам, че препятствията са много по-сигурен мотив за радикализация, отколкото свободата.

Очевидно, оксидентализмът – най-важният (според повечето изследователи на проблематиката[198]) мотив за разпространение на крайни ислямистки доктрини, трудно би намерил привърженици сред мюсюлманите в България.

Очевидно, българските мюсюлмани не се чувстват „детериториализирани“ в западните общества, както някои учени техни събратя от арабските държави.

Напротив – преди десетина години техен представител изказа парадоксалното само на пръв поглед твърдение:

Чрез глобализацията ще се приобщим към нашето си мнозинство, към българите. (Иванова 2004:180)

* * *

Формалните присъди по процеса в Пазарджик, както и анализът на резултатите от теренните изследвания показват твърде слабата (в този момент) възможност за разпространение на ислямизацията, разбирана в нейния модерен, а не – исторически – смисъл, в български условия.

Самият процес обаче и шумната медийна кампания около него, придружена с демонстрации на „патриотични“ формации против „заплахата“ от ислямски тероризъм, както и все по-интензивните прояви на етническа и религиозна нетърпимост от страна на все по-разширяващи се среди от мнозинството[199], нагнетяват у мюсюлманите страх за свободата при практикуването на религията им – онази свобода, която (в собствените им представи) осигуряват западните общества. Именно този страх, а не толкова – необходимостта от стриктно изпълнение на кораническите норми или някаква дълбока обсебеност от религията, мотивира все по-натрапващите се сравнения между „там“ и „тук“.

Наистина – и според количественото, и според качествените изследвания – степента на религиозност при българските мюсюлмани (при помаците – включително) съвсем не достига високи нива. Цитираното признание на Смолянския мюфтия, че 15-20% религиозни хора в областта представляват нарастване на тази степен, е доказателство за твърдението ми. За други региони, където спазването на кораническите норми и изпълнението на предписаните ритуали видимо се интензифицира, не би могло да се твърди със сигурност, че мотивацията за това е специфично религиозна. Напълно възможно е тези процеси да са стимулирани от вече многократно изтъкваните нагласи към етническа обособеност и „другост“. Възможно е, също така, религиозната интензификация да има чисто показни функции – резултат от маргинализацията от страна на макрообществото и упование в символите на вярата като излъчващи сигурност. Голямото разминаване в процентите между „посещението“ на джамия и спазването на молитвения ритуал, вероятно, е свидетелство в тази посока.

Свидетелствата за показна интензификация на религиозността, които ще бъдат изтълкувани като „ислямизация“, вече следват и присъдите по процеса в Пазарджик. Само няколко дни след заключителното заседание, циганската махала организира демонстрация в защита на Ахмед Ахмед, на която жените с бурки[200] бяха много повече от обичайно срещащите се там.[201] Предполагам, че подобни реакции ще има и в помашките райони. Такива реакции, наблягащи върху външните атрибути на исляма, няма да означават повишена степен на религиозност или подготовка за терористични действия, няма да означават и ислямизация, а само силно разочарование от общество и държава[202], чиито опити за „приобщаване“ в повечето случаи са били извършвани с насилие.

В резултат от нископрофесионалните упражнения на съд, прокуратура, медии и обществено мнение, мнозинството ще продължи да говори за „ислямизация“, а мюсюлманите – за „възродителен“ процес. Двете страни ще продължат да се разминават. И да се капсулират.

Докато мюсюлманите започнат да се чувстват „детериториализирани“ в собствената си държава.

Плашилата на настоящето

„Функционалните употреби на миналото“ – различните памети за едно и също събитие или процес – и в случая с ислямизацията се оказват дълбоко диференцирани. Разбира се, приемането на исляма на Балканите (и другаде) има своите характеристики във всеки регион, но – независимо от тях – то е общ процес с централизирано утвърдени правила, закономерности и повторения. Маниерите на „спомняне“ обаче са твърде разнообразни и това разнообразие зависи в по-малка степен от националните специфики, а много повече – от политическите конюнктури. Така може да се окаже, че сходни политически конюнктури произвеждат сходни разкази в коренно различни географски, етнически или културни пространства.[203] И обратно – разказите съществено се променят с промяната на конюнктурата в едно и също географско, етническо, културно пространство.

Видяхме, че в общото (когато реално протичат ислямизационните процеси) и в разпокъсаното (когато се изобретява паметта за тях) пространство Балкани интерпретациите варират от „освобождение“ до „катастрофа“. В зависимост от политическото приближение/отблъскване от Османската империя или от модерна Турция разказите се изпълват с различни съдържания, които могат да са продиктувани както от външнополитически, така и от вътрешнополитически мотивации. Дори в България, където еднообразието на интерпретациите е доминиращо, където енергиите на паметта са съсредоточени преди всичко върху „катастрофичната теория“, мотивациите за произвеждането на катастрофизъм са различни. Различен е и интензитетът на катастрофизма: по-блед през възраждането и буржоазния период и силно сгъстен по времето на комунизма. Променящите се конюнктури са и причината за промяната във фокуса на внимание, който се мести от субекта към обекта на ислямизацията.

Паметта за конверсията се изменя и в зависимост от числеността на конвертитите. В Албания и Босна, където са мнозинство, разбираемо, преобладава позитивизмът: „освобождение“, „национално осъзнаване“, „национална консолидация“. Самото понятие „национално“, немислимо във времето на реалните ислямизационни процеси (15. – ранния 18. век), отправя към по-късните конюнктури на модерността, когато сръбският национализъм започва да играе решаваща роля за „заплашената“ идентичност – особено в Косово.

Обратно – в Гърция и в Сърбия, където конвертитите са пренебрежимо малцинство – те могат да бъдат и „забравени“, а артикулирането на проблематиката да се възбужда само по повод героизацията на „устоялите“, „непредалите вярата“. Най-брилянтният пример за този тип памет е митологизирането на „истрага потурица“: символната дружина от няколко юначни момци, която успява да „изчисти“ собственото пространство от „чуждите“. Именно това „чистене“ ще стане водеща политика в конюнктурите на модерността – не само в Сърбия и Югославия, но и в Гърция.[204]

В междинното положение на България, където конвертитите не са мнозинство, но са повече, отколкото в „прочистилите“ ги Гърция и Сърбия[205], няма как да се допусне нито позитивизъм, нито забрава. Тази междинност е може би още едно основание за изобретяването на катастрофизма и за поддържането му в продължение на повече от столетие.

Числеността на конвертитите е обвързана и с отношението на „устоялото“ мнозинство към тях.[206] Ако отношението към самия акт на конверсията в Гърция и в Сърбия е поливариантно, следващо различните политически конюнктури[207], то отношението към конвертитите е по-скоро константно. В Гърция то е преобладаващо индиферентно – с немного отчетлив опит за „прехвърляне“ на поне част от обръщенците към друг етнос. В Сърбия – още след Негош – доминира възгледът за „страхливите и лакоми“ потурнаци.

В България – обратно – отношението към акта на конверсията е константно, а отношението към самите конвертити се колебае в различните периоди. Стигмата, заложена в първоначалното „обяснение“ като „помагачи на поробителите“, в други политически конюнктури се изтласква към „помъчени“, т.е. към оправдание, но във всички случаи позицията остава междинна – едновременно на отхвърляне и „приобщаване“, най-често разбирано като асимилация.

Именно асимилацията, проявена като периодически „възпаления“ на „възродителния“ процес, е основание за толкова интензивното изобретяване на „друга“, малцинствена памет. Ако разказите, произведени от мюсюлмани, се вписват в Големия наратив, създаван от разнородните, но обединени около концепцията за доброволната ислямизация общества в бивша Югославия, в България те представляват „друга“, алтернативна, стръвно отблъскваща се от мислената като „официална“, памет.

Изобретяването на малцинствена памет рефлектира върху мнозинството като различни по качество и по интензитет „заплахи за националната сигурност“. Капсулирането, все по-категорично очертаващите се нагласи към различност, отделност, другост, добиващи ясна видимост в разнообразните „теории“ за помашки етнос, се привиждат от макрообществото като тенденции към сепаратизъм и нарушаване на националната цялост. Идентификацията чрез религията – резултат от последователната маргинализация на общността – или немного интензивното и спорадично проявявано в отделни региони нарастване на религиозността се интерпретират като „нахлуване на радикален ислям“ и дори – като потенциален тероризъм. Плашилата и страховете – продукт на настоящето – черпят своите основания от миналото и канализират паметта (и на мнозинството, и на малцинствата) в посоки, удобни за употреба. Различните инструменти на „спомняне“, изпробвани и употребявани в различните политически конюнктури, са налични и днес. И макар че „официална“, спускана „отгоре“, нормативирана памет вече по-скоро не съществува, макар че критичната историография, основана на документи вместо на романтични възрожденски текстове, получава все по-широка чуваемост, едва ли бихме могли да се мислим имунизирани срещу страховете на паметта. Съществуват групи и цели сегменти от обществото, заинтересовани да нагнетяват напрежение, да разбуждат плашилата на настоящето с упованието в „аксиомите“ на едно минало, чиято безапелационна аксиоматичност би било по-добре да забравим.

Литература

АД, Барутин: догадки, история, реалност, Alev, 11, 2009.

Акалън, Ш.К., Следите на Саръ Салтук в Румелия и светата обител на Свети Наум/Саръ Салтук в Охрид, В: Съдбата на мюсюлманските общности на Балканите, т.4, Ислям и култура, С., 1999.

Алексиев, Б., Родопското население в българската хуманитаристика, В: Съдбата на мюсюлманските общности на Балканите, т. 1, Мюсюлманските общности на Балканите и в България. Исторически ескизи, С., 1997.

Антонова, М., Рада Казалийска. Първата новобългарска учителка в Родопите и първата новобългарска поетеса, С., 2008, http://chitanka. info/text/14662/5#toc

Аретов, Н., Национална митология и национална литература, С., 2006.

Арнаудов, В., Образът на „другия“ на Балканите в сръбските учебници по история, В: Образът на „другия“ в учебниците по история на балканските страни, С., 1998.

Асман, Я., Културната памет. Писменост, памет и политическа идентичност в ранните високоразвити култури, С., 2001.

Балъкчи, Е., Стоманово. Селцето, кацнало над Въча, Смолян, 2008.

Балъкчи, Е., Елмалъ баба – усещане за святост, Alev, 11, 2009. Балакчъ-Оджак, Селча – Стоманово. Спомени, Смолян, 2010.

Богданова, Л., Песни и предания за помохамеданчването във фолклора на родопските българи. – В: Народностна и битова общност на родопските българи, С., 1969.

Бокова, И., Идентичности – конструирани, вменявани, налагани… (когато изграждаш познание за българи мюсюлмани). – В: Помаците: версии за произход и съвременна идентичност, С., 2013.

Българско народно творчество, т. 3, Исторически песни, С., 1961.

Българско народно творчество, т. 11, Народни предания и легенди, С., 1963.

Букорещлиев, А., Стоин, В. и Р Кацарова, Народни песни от Родопите, СбНУ, 39, 1934.

Бурума, И. и А. Маргалит, Оксидентализмът, С., 2006.

Вазов, И., В недрата на Родопите. Каменица, С., 1892, http://www.slovo.bg/showwork.php3? AuID=14&WorkID=831&Level=2

Вакарелски, X., Старинни елементи в бита и културата на родопските българи-мохамедани, С., 1965.

Ваклинова, М., Археологията и някои проблеми на етногенезиса на българите. – В: Проблеми на развитието на българската народност и нация, С., 1988.

Велков, А. и Е. Радушев, Османски държавни архивни документи за ислямизационните процеси на Балканите под османска власт. – В: Проблеми на развитието на българската народност и нация, С., 1988.

Велкова, С., Образът на „другия“ в гръцките учебници по история за гимназиалния курс. – В: Образът на „другия“ в учебниците по история на балканските страни, С., 1998.

Венедикова, К., Епиграфски паметници и други извори от районите на Рудозем и Смолян. – В: Рудозем и околностите му – археология, етнография и история, т. I, С., 2008.

Гайдаров, Т., Обучението по история и патриотичното възпитание на децата от Смолянски окръг, История и география, 11, 1968.

Гандев, X., Българската народност през XV век, С., 1989.

Георгиев, Г., Етнографски аспекти на възродителния процес. – В: Проблеми на развитието на българската народност и нация, С., 1988.

Георгиева, Ц., Еничарите в българските земи, С., 1988.

Георгиева, Ц., За текста и контекста в приписката на поп Методий Драгинов, В: Факти и мистификации в старите текстове, С., 2011.

Георгиева, Ц., Историографски митове и литература. Романът на Антон Дончев „Време разделно“, 2001, http://www.rodopskistarini. сот/2011/04/Ь1од-ро81_7765.й1т1

Георгиева, Ц., Помаци – българи мюсюлмани. – В: Общности и идентичности в България, С., 1998.

Георгиева, Ц., съжителството като система във всекидневния живот на християните и мюсюлманите в България. – В: Връзки на съвместимост и несъвместимост между християни и мюсюлмани в България, с., без година на издаване.

Геров, н., речник на българския език, ч. IV, с., 1977.

Горчева, Д., Среща с Антон Дончев в Хага, Диалог, 48, ноември 2008 г.

Граматикова, Н., Неортодоксалният ислям в българските земи. минало и съвременност, с., 2011.

Григоров, В., западните Родопи: между традиция и модерност. – В: Планината Родопи – усилията на прехода, с., 1998.

Грозданова, Е., Българската народност през ХУН век. Демографско изследване, с., 1989.

Грозданова, Е. и С. Андреев, Фалшификат ли е летописният разказ на поп методи Драгинов?, „Исторически преглед“, 2, 1993.

Гюншен, А., Помаците като балканска общност и доказателства за турска принадлежност в разбиранията им за идентичност. – В: Помаците: версии за произход и съвременна идентичност, с., 2013.

Даков, Т. и П. Дражев, Притурка към учебника по история за VII клас на общообразователните трудово-политехнически училища (Допълнителен материал по история на родопския край), с., 1973.

Данова, Н., Османското време в българските текстове през ХЕХ и ХХ век. – В: Балкански идентичности, http://balkansbg.eu/content/b-identichnosti/103-osmanskoto-vreme-v-balgarskite-tekstove-prez-hh-i-hh-vek.html#_ftn52

Да опознаем своите съседи. Образът на „другия“ в литературата на Балканите, с., 2002.

Дерибеев, Б., Ахрида, Пловдив, 1986.

Дерибеев, Б., земетръсна зона, Пловдив, 1988.

Дето са солзи капали, тамо ще песен да никне. Антология на родопската народна песен, Пловдив, 1987.

Дечов, В., миналото на Чепеларе, Пловдив, 1978.

Димитров, С., Демографски отношения и проникване на исляма в западните Родопи и долината на места през XV-XVII в. – В: родопски сборник, т. I, 1965.

Димитров, С., Недоумици и грешки в една книга за българите мохамедани, Rhodopica, 1, 1998.

Димитров, С., Някои проблеми на етническите и ислямизационните процеси в българските земи през XV-XVII в. – В: Проблеми на развитието на българската народност и нация, с., 1988.

Димитров, С., Скритото християнство и ислямизационните процеси в Османската държава, Исторически преглед, 3, 1987.

Димитров, С., Ще имаме ли научни позиции по проблемите на ислямизацията и съдбините на българите мохамедани? Rhodopica, 1, 1999.

Доклад относно „състоянието на помаците – етническо малцинство в република България“, Обектив, 30.09.2013, http://www.bghelsinki.org/ bg/publikacii/obektiv/sp-obektiv/2013 -09/doklad-otnosno-sstoyanieto-na-pomacite-etnichesko-malcinstvo-v-republika-blgariya/

Добруски, В., Няколко сведения за изтурчването на родопските българи, „Периодическо списание“, 22, 1887.

Дончев, А., Време разделно, с., 1983

Дорсунски, М., История на помаците, Кърджали, 1998.

Дринов, М., Историческо осветление върху статистиката на народностите в източната част на Българското княжество, Периодическо списание на Българското историческо дружество, 7, 1884.

Евстатиев, С., Ислямът. кратък справочник, с., 2007.

Желязкова, А., разпространение на исляма в западнобалканските земи под Османска власт. XV-XVIII век, с., 1990.

Желязкова, А., Формиране на мюсюлманските общности и комплексите на балканските историографии. – В: съдбата на мюсюлманските общности на Балканите, т.1, мюсюлманските общности на Балканите и в България. Исторически ескизи, с., 1997.

Живков, Т, Етнокултурни аспекти на възродителния процес. – В: Проблеми на развитието на българската народност и нация, с., 1988.

За времето на второто разорение на България, по какъв начин е станало, http://ald-bg.narod.ru/biblioteka/bg_srednovekovie/bg_letopisi/ II_razorenie.htm

Зарев, П., Предговор. – В: Проблеми на развитието на българската народност и нация, С., 1988.

Захариев, С., Географико-историко-статистическо описание на Татар-Пазарджишката кааза, Фототипно издание, С., 1973.

Ибн-Фадлан, А., Пътуване до Идил, Alev, 3 и 4, 2009.

Ибрахими, Н., Първи контакти на исляма с балканските нации, 1998, http://www.islamforbulgaria.com/onlinelibrary/Islam_Balkans.pdf

Иванов, Й., Български старини из Македония, С., 1931.

Иванов, М., Невидимите помаци. – В: Помаците: версии за произход и съвременна идентичност, С., 2013.

Иванова, Е., Балканите: съжителство на вековете. Изследване върху (не)състояването на балканската модерност, С., 2005.

Иванова, Е., Деградация на политическото: Благоевград, Кирково, Несебър. – В: Местни избори 2007, С., 2008.

Иванова, Е., Изобретяване на памет и забрава. „Падналото царство“ и „последния владетел“ в националната памет на сърби и българи, С., 2009.

Иванова, Е., Ислям или ислямизъм: български проекции. – В: Сборник в чест на проф. Майя Грекова, С., 2014 (под печат).

Иванова, Е., Консенсуси на българската памет. – В: Минало несвършващо. Теренно изследване „Топоси на историческата памет“, С., 2011.

Иванова, Е., Местни избори 2003 – етнически или политически вот? Община Кирково, област Кърджали, „Социологически проблеми“, 1-2, 2004.

Иванова, Е., Отхвърлените „приобщени“ или Процеса, наречен „възродителен“. 1912-1989, С., 2002.

Иванова, Е., Родопите: от крайностите към златната среда и обратно. – В: Планината Родопи – усилията на прехода, С., 1998.

Иванова, С., Османски теми в два казуса с приписки. – Във: Факти и мистификации в старите текстове, С., 2011.

Из миналото на българите мохамедани в Родопите, С., 1958.

Иречек, К., История на българите, С., 1978.

Иречек, К., Помашки песни от Чепино, „Периодическо списание“, 8, 1884.

Иречек, К., Пътувания по България, С, 1974.

Исов, М., Най-различният съсед. Образът на османците (турците) и Османската империя (Турция) в българските учебници по история през втората половина на ХХ век, С., 2005.

Историята и ние, С., 1986.

Йорданов, М., Състояние и задачи на обучението по история в нашите училища, История и география, 5, 1964.

Каравелов, Л. Събрани съчинения, Т 6, С., 1966.

Кауфман, Н., Песни на българите мохамедани от Родопите, „Родопски сборник“, 2, 1969.

Кил, М., Разпространение на исляма в българското село през Османската епоха (ХУ-ХУШв.): колонизация и ислямизация. – В: Съдбата на мюсюлманските общности на Балканите, т. 2, Мюсюлманската култура по българските земи, С., 1998.

Кулов, Г., Българската дъга на исляма, С., 2011.

Куманова, К. и Г. Куманов, Фолклорни ескизи от Чепинско, С., 2008.

Кънчов, В., Македония. Етнография и статистика, Избрани произведения, т. II, С., 1970.

Лозанова, Г., Сакралната срещу реалната история на българите мюсюлмани в Родопите. – В: Съдбата на мюсюлманските общности на Балканите, т. 2, Мюсюлманската култура по българските земи, С., 1998.

Лори, Б., Балканска Европа от 1945 г. до наши дни, С., 2005.

Лори, Б., Летописа на поп Методий Драгинов като литературно произведение от 19. век. – В: Помаците: версии за произход и съвременна идентичност, С., 2013.

Мазовер, М., Балканите, С., 2005.

Македония и Одринско. Статистика на населението от 1873 г., С., 1995.

Малкълм, Н., Кратка история на Косово, С., 2001. Мангалакова, Т, нашенци в Македония, Гърция и Албания, с., 2010. Манолов, В., Патриотичното и атеистичното възпитание в българомохамеданските райони, „Учителско дело“, 45, 08.06.1965 г.

Маринов, П., Истини и заблуди, Родопи, 11, 1977.

Маринов, П., Смолян в миналото, Смолян, 2010.

Маркелов, К., Патриотичното възпитание на учениците от българомюсюлманските райони чрез извънкласната работа по история, История и география, 5, 1962.

Мемишоглу, Х., страници от историческото минало на помаците, Анкара, 1991.

Мехмед, Х., Помаците и торбешите в мизия, Тракия и Македония, с., 2007.

Мизов, Н., Етнорелигиозни аспекти на възродителния процес. – В: Проблеми на развитието на българската народност и нация, с., 1988.

Миков, Л., Изкуството на хетеродоксните мюсюлмани в България (ХV-ХХ век). Бекташи и къзълбаши/алевии, с., 2005.

Миладинови, Д. и К., Български народни песни, с., 1942.

Митев, П.-Е., Връзки на съвместимост и несъвместимост във всекидневието между християни и мюсюлмани в България (социологическо изследване). – Във: Връзки на съвместимост и несъвместимост между християни и мюсюлмани в България, с., без година на издаване.

Моллов, Е., Има ли бъдеще Велика Булгария, или защо бе скрита историята на помаците, Смолян, 2012.

Мутафчиева, В., към въпроса за статута на българското население в Чепинско под османска власт. – В: родопски сборник, т. I, 1965.

Начов, Н., Летопис, намерен в село Голямо Белово. Лист от хроника, „Български преглед“, 2, 1898.

Нора, П., Ерата на възпоменанията. – В: места на памет, т. II, От архива до емблемата, с., 2005.

Нора, П., Колективната памет. – В: Духа на „Анали“, с., 1997.

Нора, П., Световният възход на паметта. – В: Около Пиер нора. места на памет и конструиране на настоящето, с., 2004.

Ньегош, П. П., Горски вщенац, 1847, http://www.rastko.org.rs/knjizevnost/ njegos/gorski_vijenac.htm

Оруел, Д., 1984, с., 2009.

Османски извори за ислямизационните процеси на Балканите. ХVІ-ХІХ в., с., 1990.

Петров, М., Помаци: размишления върху българската история, ч. I, Кърджали, 2004.

Петров, П., Абсурдни теории, фалшификации и заблуди за произхода на българите мохамедани. – В: заблуди и фалшификации за произхода на българите мохамедани, с., 2010.

Петров, П., Българите мохамедани против османската власт. – В: Проблеми на развитието на българската народност и нация, с., 1988.

Петров, П., Български летописни сведения за помохамеданчването в Чепино. – В: родопски сборник, т. I, 1965.

Петров, П., Помюсюлманчването на българите в Родопите, История и география, 3, 1961.

Петров, П., По следите на насилието, с., т. I, 1987, т. II, 1988.

Петров, П., съдбоносни векове за българската народност, с., 1975.

Попконстантинов, Х., Писма от Родопите. Писмо Х! У. Исторически преглед на покрайнината Чепино, „свобода“, 1070, 7 април 1893 г.

Попконстантинов, Х., спомени, пътеписи, писма, Пловдив,1970.

Попконстантинов, Х., Чепино, СбНУНК, ХУ. 1898.

ПопТодоров, А., Из миналото на Родопа (Исторически бележки за потурчването на родопските българи), „Родопски преглед“, 1-2, 12-13, 1931.

Попфилипов, Н., Якоруда, с., 1933.

Първев, И., „Източна империя“ без имперска столица. Константинопол в политиката на Хабсбургите, ХVІ–ХVІІІ в. – В: Дарове и съкровища. Духовна приемственост на Балканите, Благоевград, 1998.

Радушев, Е., Помаците. Християнство и ислям в западните Родопи с долината на р. места. ХV – 30-те години на ХVIII век, с., 2012.

Райчевски, С., Българите мохамедани, с., 1998.

Раковски, Г. С., съчинения, т. I, с., 1983.

Рискове за България от ислямски фундаментализъм и тероризъм, с., 2005.

„Родопа българска твърдина“, с., 1961.

Романска, Ц. (съст.), народностна и битова общност на родопските българи, с., 1969, предговор.

Сборник за народни умотворения, наука и книжнина, т. II, с., 1890. Славейков, П. Р, Исторически разкази от миналите времена. за изтурчването на българите, „Периодическо списание“, 15, 1885.

Оганев, Н., България под иго. Възраждане и освобождение. 1393-1878, с., 1935.

Стойкова, С., Песенният и прозаичният фолклор на родопските българи мохамедани. – В: Народностна и битова общност на родопските българи, с., 1969.

Стойкова, С., Фолклор от западните Родопи, СбНУ, 50, 1963.

стоянов, с., Доказателства за българския произход на населението от Източните Родопи, Кърджали, 1985.

Стоjановски. А., Mакедониjа во турското средновековие (од краjот на – почетокот на ХХШ век), Скопjе, 1989.

Тодоров, И., летописния разказ на поп методи Драгинов, „старобългарска литература“, 16, 1984.

Тодоров, Н. (съст.), Положението на българския народ под турско робство. Документи и материали, с., 1953.

Тодоров, Ц., Памет за злото, изкушение на доброто: анкета върху века, с., 2002.

Тодорова, М., лична, колективна и професионална памет: ислямизацията като мотив в българската историография, литература и кино, „критика и хуманизъм“, 12/3, 2001.

Тодорова, М., Подбрани извори за историята на балканските народи. Х^-ХИ век, с., 1977.

Тодорова, О., Православната църква и българите. ХV-ХVIII век, с., 1997.

Томова, И., Особености в религиозността на християни и мюсюлмани в България. – Във: Връзки на съвместимост и несъвместимост между християни и мюсюлмани в България, С., без година на издаване.

Томова, И., Родопите през 90-те: тенденции на развитието. – В: Планината Родопи – усилията на прехода, С., 1998.

Троева, Е., Историографията като поле на работа на паметта, „Български фолклор“, 3-4, 2008.

Троева, Е., Памети за Батак. – В: Батак като място на паметта, С., 2007.

Троева, Е., Свети места, памет и идентичност. – В: Българският ХХ век. Колективна памет и национална идентичност, С., 2013.

Троева, Е., „Традиционен и „нов“ ислям в България, „Български фолклор“, 3-4, 2012.

Хайтов, Н., Миналото на Яврово, Девин, Манастир, Пловдив, 1985.

Халбвакс, М., Колективната памет, С., 1996.

Хранова, А., Историография и литература. За социалното конструиране на исторически понятия и Големи разкази в българската култура ХIХ-ХХ век, т. I и II, С., 2011.

Христов, Х., Предговор. – В: Родопски сборник, т. I, 1965.

Чуралски, Н., Има ли помаци и имат ли те своя самостоятелна история? Alev, 11, 2009.

Шишков, С., Българомохамеданите (помаци). Историко-земеписен и народонаучен преглед с образи, Пловдив, 1936.

Ялъмов, И., Етнокултурна и религиозна идентичност на турската общност в България, С., 2014.

Янков, Г., Формирането и развитието на българската нация и възродителният процес. – В: Проблеми на развитието на българската народност и нация, С., 1988.

Япов, П., Помаците, С., 2006.

Alicic, A., Razdoblje turske (osmanske) vlasti, Zagreb, 1983.

Ceric, S., Muslimani srpskohrvatskog jezika, Sarajevo, 1968.

Corovic, V., Istorija srpskog naroda, Beograd, 2001, http://www. rastko. rs/rastko -b l/i storij a/corovic/i storij a/inde x_l. html

Cvijic, J., La Péninsule balkanique. Géographie humaine, Paris, 1918. Derens, J.-A. et C. Samary, Les conflits yougoslaves de A a Z, Paris, 2000. Dimitrijevic, V (prir.), Novosti iz proslosti. Znanje, neznanje, upotreba i zloupotreba istorje, Beograd, 2010.

Eaton, R. M., The Rise of Islam and the Bengal Frontier, 1204-1760, Los Angeles, London, 1993.

Filipovic, N., La formation de l’ethnie musulmane en Bosnie-Herzegovine, Megjunarodna politika, Belgrade, 1985.

Filipovic, N., O nastanku feudalnih posjeda muslimanskog bosanskog plemstva, Pregled, 43/5, 1953.

Filipovic, N., Osvrt na neke probleme istorije Bosne i Hercegovine, Pregled, 43/2, 1953.

Filipovic, N., Osvrt na pitanije islamizacije na Balkanu pod Turcima, Godisnjak Akademije nauka i umetnosti Bosne i Hercegovine, XIII, 1976.

Grivaud, G. et Popovic, A. (ed.), Les conversions à l’Islam en Asie Mineure et dans les Balkans aux epoques seldjoukide et ottomane, Athenes, 2011.

Hadzi Vasiljevic, J., Muslimani nase krvi u Juznoj Srbiji, Beograd, 1924.

Historia e popullit shqiptar. Akademia e shkencave e Shqiperise, Instituti i Historise, Vol. I, 2002.

Hobsbawm, E., Ranger, T., The Invention of Tradition, Cambridge, 1983.

Hrabak, B., Islamizacija kraljevackog, cacanskog i rudnickog kraja 14751575, Nasa proslost, 1, 1986.

Ivanova, E., The „Renaming Process“ among the Pomaks: Thirty Years Later. – In: Forced Ethnic Migrations on the Balkans: Consequenses and Rebuilding of Societies, Sofia-Tokyo, 2006.

Karagiannis, E., Zur Ethnizitat der Pomaken Bulgariens, Muenster, 1997.

Limanoski, N., Islamizacijata i etnickite promeni vo Makedonija, Skopije, 1993.

Limanoski, N., Islamskata Religija i islamiziranite Makedonci, Skopje, 1989.

Lopasic, A., Islamization of the Balkans with Special Reference to Bosnia, Journal of Islamic Studies, 5/2, 1994.

Matkovski, A., L’islamisation comme méthode de pacification des régions insurgées en Macédoine au XVIe siècle, Turkiche Wirtschafts und Sozialgeschichte (1071-1920), München, 1986.

Micijevic, S., Sari Saltuk. Historija i mit, Mostar, 2014.

Miljukovic, E., Muslimanstvo i bogumilstvo u istoriografiji. – U: Bosna i Hercegovina od srednjeg veka do novjeg vremena, Beograd – Novi sad, 1995.

Musovic, E., Islamisacija u Novopazarskom Sandzaku, Istorijski zapisi XXXIV/3-4, 1981.

Nedeljkovic, B., Saraevski sidzil iz godine 1555-58 (o jednom vaznom izvoru za pravnu istoriju Srba), Arhiv za pravne i drustvene nauke, 69, 1954.

Nilevic, B., Prilog unutrasnjem sagledavanju islama, Islamska misao, 12/137, 1990.

Palikruseva, G., Islamizacija na Torbesite i formiraneto na torbeskata subgrupa, Skopje, 1965.

Popovic, A., L’islam balkanique: les musulmans du Sud-Est européen dans la période post-ottomane, Wiesbaden, 1986.

Racki, F., Bogomili i patareni, Rad Jugoslavenske Akademije Znanosti i Umjetnosti, 7, 8, 10, 1869-1870.

Roy, O., Globalized Islam: The Search for a New Ummah, New York, 2004.

Samardzic, R., Prodor islama u jugoiztocnu Evropu, Istorija srpskog naroda, III/1, Beograd, 1993.

Stavrianos, L.S., The Balkans since 1453, NY, 2000.

Todorovski, G., N. Limanoski i S. Dojcinovski-Rosoklija, Istorija, folklor i etnologija na islamiziranite Makedonci, Skopje, 1987.

Vlahovic, P., Proces islamizacije u nekim nasim krajevima – prilog proucavanju, Glasnik Etnografskog instituta SANU, 30, 1981.

Apxиви

Архив на институт за източноевропейска хуманитаристика – ИИХ

Проф. Д-р Евгения Иванова (род. ١٩٥٢) е българска изследователка и авторка на множество публикации в областта на етнологията.

Октомври 2019

Лоши прадеди: нарушава ли кризата на климата

правата на онези, които тепърва ще се раждат?

Автор(и): Астра Тейлър

„Ами ако все пак кризата на климата е реално нарушение на правата на онези, които тепърва ще се раждат?“

Най-после този неотложен въпрос изглежда получава вниманието, което заслужава. Миналия месец на улиците по света излязоха изумителни 7 милиона души от близо 200 държави, като част от глобалната климатична стачка, водена от младежта. Младите хора по света разбират, че пагубните последици от вече съществуващата екологична криза ще паднат непропорционално тежко върху собствените им плещи, както и върху онези на идните поколения – тоест именно върху хората, които са излъчили най-малкия дял от парникови газове.

Грета Тунберг, чиято „училищна стачка за климата“ сложи началото на цяло движение, често говори от името на хората, които все още не са родени. По време на срещата на ООН по въпросите на климата в Манхатън на 23 септември тя осъди събралите се там възрастни, че преследват пари вместо морал и приемат „вълшебни приказки за вечен икономически растеж“, вместо да се изправят пред фактите на твърдата наука. „Младите хора започват да разбират предателството ви“, каза тя. „Очите на всички бъдещи поколения са насочени към вас. И ако решите да ни провалите, то аз ви казвам: никога няма да ви простим.“

Същия ден Тунберг и 15 други млади хора, родом от места като Тунис, Маршалските острови и Бразилия, внесоха в ООН правна жалба за климатичната криза. „Нашите права се нарушават от бездействието на световните лидери“, заяви 14-годишната молителка Александрия Виласенор от Ню Йорк.

Точно това твърдят и някои загрижени млади хора, които се борят в съдебната система на САЩ от 2015 г. насам, когато група от седем ищци, които все още не бяха достатъчно възрастни, за да гласуват, заведе дело в щатския съд в Пенсилвания срещу губернатора Том Улф и различни държавни агенции. Искът им твърдеше, че ответниците не са предприели необходимите действия за регулиране емисиите от въглероден двуокис и други парникови газове, което е част от задълженията на Общността като публичен попечител. На езика на правния екип, държавата не успява да „съхранява и поддържа обществените природни ресурси, включително атмосферата, в полза на настоящите и бъдещите поколения“.

Макар че делото в Пенсилвания се провали в крайна сметка, друго едно подобно дело, заведено в Орегон, преминава през правната система с по-голям успех. В делото „Джулиана срещу Съединените щати“, 21 ищци обвиняват федералното правителство в нарушаване на конституционните права не само на тяхното поколение, но и на бъдещите. Днес на възраст от 11 до 22 години, те обвиняват федералните служители и ръководителите на петролната индустрия, че съзнателно създават национална енергийна система, която причинява климатичните промени, въпреки десетилетните доказателства, че емисиите на въглероден двуокис от изгарянето на изкопаеми горива дестабилизират околната среда. Длъжностните лица не просто не успяват да регулират и ограничават лошите участници в този процес, твърдят те, но и активно улесняват начинанията им, като по този начин нарушават конституционните права на гражданите, като правото на живот, свобода и собственост, а заедно с това застрашават и основните обществени ресурси.

В процеса Джулиана, „бъдещите поколения“ са изрично уточнени като такива, и са представени чрез техния „пазител“ Джеймс Хансен, учен и активист от НАСА, чиято внучка е част от делото. Федералното правителство се опита да отмени делото с мотива, че жалбите са твърде широки, но тези аргументи бяха отхвърлени. „Не се съмнявам, че правото на климатична система, способна да поддържа човешкия живот, е основополагащо за свободното и подредено общество“, пише американската окръжна съдийка Ан Ейкен. Отбелязвайки, че случаят не се състои в това дали сривът на климата е нещо реално или не („за целите на настоящото предложение тези факти са безспорни“), Айкен добавя: „Федералните съдилища твърде често са били предпазливи и прекалено пренебрежителни на арената на екологичното законодателство – и светът е пострадал от това.“ Ако делото на децата успее да се придвижи напред, това ще бъде първият случай, при който федералното правителство ще бъде изправено пред съдебни обвинения, че политиките по климата нарушават конституционните права на гражданите.

Подобни усилия може и да изглеждат смехотворни, но тези съдебни процеси са част от една далеч по-голяма тенденция към всеобхватни климатични спорове. Гражданите на множество държави, сред тях Великобритания, Нова Зеландия, Ирландия, Норвегия, Швейцария, Белгия, Пакистан, Украйна, Индия и Уганда, се опитват да използват правната система, за да принудят правителствата си да гарантират обитаема околна среда за в бъдеще, независимо дали това ще стане чрез спиране на нефтените сондажи или намаляване на емисиите. В Колумбия 25 млади хора на възраст седем и повече години съдят държавата по конституционни съображения, за да спрат продължаващото обезлесяване на Амазония. В Португалия седем деца, чийто роден край Лейрия е бил опустошен от горски пожари през 2017, съдят страните членки на Съвета на Европа, обвинявайки ги, че не са предприели необходимите действия за предотвратяване на климатичните бедствия.

Отново в САЩ, общини като Ню Йорк, Сан Франциско и Ричмънд, съдят компании от областта на изкопаемите горива за милиарди долари обезщетения, заради потискане на информация относно опасностите от въглеродни емисии и предстоящото повишаване на морското равнище. Освен това общностите на Коренните американски жители се позовават на договорните си права, за да предотвратят тръбния транспорт на изкопаеми горива през недоговорени местни територии. Гражданите, които стоят зад тези творчески правни кампании, се опитват да ограничат използването на ресурси, за да гарантират, че ще оставяме след себе си място, на което може да се живее.

Реха Дилън-Ричардсън е била една от ищците по делото в Пенсилвания, когато е била на 15 години. „Основните права на човека и бъдещето на децата и младежите са несъразмерно застрашени от дестабилизацията на климата, въпреки че не сме имали нищо общо с възникването на проблема“, каза ми тя, когато я попитах какво я е накарало да се присъедини към процеса.

Младежките съдебни дела и училищните стачки представят по драматичен начин един решаващ аспект на заплахата към демокрацията, породена от климатичната криза: въпросът за отговорностите на поколенията и етичните задължения в хода на десетилетията и вековете.

Казано по друг начин: какво е отношението между демокрацията и времето? Този въпрос може и да звучи доста абстрактно, но всъщност той е базисен. Всички ние сме родени в свят, който не сме създали, и подложени на обичаи и условия, установени от предишните поколения, а след това оставяме наследство, което други получават от нас. Проектът за самоуправление [демокрацията] по неизбежност изисква балансиране на напрежението между краткосрочното и дългосрочното мислене, между непосредствените ни обстоятелства и онова, което предстои, между настоящето и бъдещето. И нищо в момента не илюстрира всичко това по-нагледно от проблема с климатичната криза, който поставя под въпрос самото бъдеще на планетата.

Когато хора като мен правят много полети годишно и купуват храна, внесена от половината свят, то можем да бъдем спокойни, че никога няма да се срещнем с хората, които – някъде там след нас – ще бъдат най-силно засегнати от нашия въглеродно-интензивен начин на живот. Но дали наистина нямаме към тях никакви демократични задължения, въпреки това? Ако самите ние очакваме справедливост от собствените си прадеди, не дължим ли същото и на бъдещите поколения? В момента сравнително заможните хора по света са на път да се превърнат в лоши прадеди – такива, които мислят само за себе си, тук и сега.

Връзката между демокрацията и времето винаги ще включва някакъв конфликт между краткосрочните предпочитания на хората в настоящето и бъдещите интереси на колективните ни потомци. Но при определени условия това напрежение може да се превърне в рецепта за бедствие. Крайното неравенство, повече от всеки друг фактор, се намира в основата на времевото противостояние.

Вземете за пример кризата на климата. На някакво ниво всички ние, и особено онези от нас, които имат деца или внуци, за които биха желали да процъфтяват или просто да оцелеят, имаме дългосрочен интерес към намаляване на парниковите газове. Ако светът би бил едно по-справедливо място, то може би бихме могли да намерим сравнително безболезнени решения, защото жертвите, изисквани от всички ни, биха били повече или по-малко еднакви. Но така, както нещата стоят в момента, хората от богатите страни изглеждат неподготвени да извършат нещо подобно на жертвата, необходима за постигане на справедливост по отношение на климата – особено, ако гражданите на други сравнително заможни страни или общности отказват да направят същото.

Гражданите на по-слабо индустриализираните страни вече носят основната тежест на тази вдървена упоритост и променящите се метеорологични модели, които възникват в резултат от нея, въпреки че сами не са допринесли почти нищо за глобалните емисии. Понятието „климатичен дълг“ се появи именно за целта на отчитането на тези исторически неравенства. Някои изследователи смятат, че САЩ дължат на развиващите се страни над 4 билиона [хиляди милиарда] долара, заради превишаването на собствената им квота при разпределението на въглеродните емисии. Трябва ли хората от бедните места, в отговор на това, да се чувстват в правото си да изгарят повече въглерод, за да компенсират това, че не са консумирали нищо, което да се доближава до мярата на собствения им „справедлив дял“? Тези сложности, както и безброй други, правят от кризата на климата най-големия проблем, изискващ колективни действия, с които човечеството някога се е сблъсквало.

Проблемът е свързан с базисни въпроси като например как трябва да организираме обществата си и как да разпределяме ограничените ресурси на планетата. От 1990 насам, междуправителственият комитет по изменението на климата предупреждава, че развитите страни трябва да извършат радикално скъсване с изкопаемите горива, което означава намаляване на потреблението и преминаване към възобновяеми енергийни източници, но заедно с това и промяна на изхранването, чрез постепенен отказ от месо и млечни продукти, тъй като селското стопанство е масов източник на емисии. Едно евентуално предложение за ограничаване на емисиите от страна на развития свят, така че милиардите хора, които живеят без електричество, да се възползват от неговите блага, вероятно би било одобрено с огромно мнозинство, ако би имало световен референдум по въпроса, но пък доста вероятно би се провалило, ако вотът се ограничи до хората, живеещи в най-богатите страни.

И все пак повечето хора в тези заможни страни смятат, че климатичната криза е спешна заплаха, която трябва да бъде преодоляна. Противопоставяйки се на всичко това, един контингент от граждани, до голяма степен изключени от последствията от собствените им действия, вижда истинската заплаха в лицето на екологизма, и намира утеха в отрицанието. И наистина: ако е прекалено трудно да се изправим лице в лице с факта, че собственият ни начин на живот ще доведе до планетна катастрофа, то отрицанието със сигурност е възможен начин за облекчаване на познавателния дискомфорт: в такъв случай „експертите не са надеждни“, „научните изследвания са сложна форма на измама“, а цялата работа – просто „заговор, нагласен от либералите“. Отрицанието, макар и понякога резултат от невежество, може да бъде и акт на самозащита, една последна форма на отбрана на собствените социални привилегии.

* * *

Историята на либералната демокрация и нейния интимен спътник, капитализмът, е неразривно свързана с откриването на невероятни енергийни източници. Въглищата, газът и петролът са мощности в двояк смисъл: те са механична, но и социална сила. Въглищата позволяват бързите технологични иновации, които са довели до индустриалната революция; отново те, а по-късно и петролът, правят възможна концентрацията на богатство и влияние в ръцете на малцината, които контролират източниците и веригите за доставки.

Докато някогашните общества са били зависими от редки и разпръснати енергийни ресурси – дърва за огън, човешки и животински труд (тоест конска тяга), вода и вятър – то изкопаемите горива променят играта радикално. Въглищата превръщат водата в пара, което пък води до появата на влакове, които кръстосват цели страни, а след това и континенти. В скоро време, подпомагани и подкрепяни от различни колониални проекти, тръбопроводи и танкери започват да пренасят суров нефт от Близкия изток до далечни райони. През по-голямата част от човешката история енергията винаги е била обвързана с някакво конкретно място и момент; след откриването на изкопаемите горива тя вече може да бъде извличана, транспортирана и съхранявана. Пространството и времето, някога естествени, по същността си локални феномени, се превръщат в глобални и абстрактни.

Начинът, по който демокрациите са обвързани с времето, е от ключово значение за тяхната ефективност – те трябва да бъдат и бързи, и бавни. Демокрацията включва внимателно, спокойно обмисляне, премерен и усърден ход на процеса. Но по време на кризи е необходимо бързо реагиране. Сегашната ни система прави нужни и двете скорости. От една страна, никога няма достатъчно време нашите представители да обмислят нещата напълно (което донякъде обяснява защо политиците разчитат толкова силно на различни лобисти, които предоставят безплатен експертен опит и справочници по сложни въпроси, колкото и предубедени да се оказват обобщенията и предложенията им нерядко). От друга страна, избраните служители обикновено не са склонни да правят бързи стъпки, дори и когато катастрофата е надвиснала над главите ни.

Загрижени от ограничения си мандат и желаейки да бъдат преизбрани, те имат сериозен стимул да оставят допълнителните главоболия на онези, който тепърва ще заемат мястото им. Съдебната система също се движи бавно. Спешността на климатичните изменения изисква бързи и решителни действия, но бавните им последици означават, че повечето служители са още по-слабо мотивирани към спешни действия. Защо да жертват кариерата си на олтара на неродените, които и без това не могат да гласуват?

Упоритата съпротива на обществото срещу промените се засилва от многото препятствия, породени от различните утвърдени интереси. Никой петролен мениджър, преследващ възможно най-големите печалби, не може да остави да лежат неизползвани готовите пари от изкопаемите горива. Както еколозите Бил Маккибън и Наоми Клайн демонстрираха подробно, най-големите и мощни корпорации в света вече притежават неизползвани запаси от нефт и природен газ, които далеч надхвърлят границите, които трябва да спазваме, ако искаме да смекчим настъпващата катастрофа. Компаниите би трябвало да оставят тези ресурси недокоснати под земята, като в процеса изгубят активи в размер на около 20 билиона долара. Това е перспектива, която те не могат да си позволят, тъй като конвенционалните бизнес модели са пригодени основно към краткосрочно мислене. Техният график е фиксиран основно върху настоящето – нещо, което е дълбоко несъвместимо с екологичните реалности и самата демокрация. Днешната високочестотна търговия означава, че акциите се купуват и продават в рамките на наносекунди. Капитализмът, както изглежда, не разполага с онзи тип внимание и загриженост за бъдещето, които са необходими за оцеляването ни.

Още по-лошото е, че логиката на увеличаване на печалбите предотвратява адекватните инвестиции във възобновяеми енергийни източници (като заедно с това насърчава откровения саботаж на всичко, което може да намали търсенето на изкопаеми горива). Въпреки че слънцето снабдява на всеки час планетата с повече енергия, отколкото ние консумираме за една година, това изобилие е нежелателно за хората със значителни инвестиции в статуквото. И така, след кратки и широко рекламирани изблици на ентусиазъм по отношение на слънчевата енергия, големите играчи обикновено напускат бизнеса. „Ние сме хвърлили хавлията, когато става дума за слънчевата енергия“, заяви пред инвеститори представителят на British Petroleum Боб Дадли през 2013. „Не че слънчевата енергия не е жизнеспособен източник на енергия, но ние работихме в тази област цели 35 години, а никога не успяхме да направим пари.“

Едно по-децентрализирано бъдеще, основаващо се на възобновяеми енергийни източници, е напълно възможно технически. Но на пътя му стоят човешки, а не физически или естествени закони. Отказът от икономията на изкопаеми горива може да се получи само ако има мащабни, координирани и трансформативни публични инвестиции в широк спектър от сектори – едно всеобхватно предложение, което наскоро беше наречено Новият зелен курс. Компаниите може и да не желаят да оставят газовите кладенци и катранените пясъци неизползвани, но за държавата не трябва да има такива пречки. Градовете и държавите, които постигат напредък в областта на възобновяемата енергия, обикновено са на места, където правителствата субсидират иновациите, но усилията си остават твърде малки. Маккибън сравнява необходимия мащаб на правителствените инвестиции с мобилизирането на националните ресурси по време на Втората световна война. Онова, което се изисква, е „индустриално преоборудване на едро“, пише той. „Третата световна война е вече в ход, и ние я губим.“

Петролните компании знаят за изменението на климата и свързаните с него рискове от десетилетия насам, въпреки че мениджърите им крият тази новина от обществото, като харчат милиони, за да сеят объркване и съмнение, когато информацията най-накрая излезе наяве. Сега, когато индустрията вече признава принудителната истина за физическите закони на природата и влиянието на парниковите газове, тя обещава безболезнени решения. Ще ни спаси геоинженерингът: въглеродът ще бъде изсмукан от въздуха, океаните ще бъдат обогатени с желязо, а в космоса ще бъдат изстреляни отразяващи щитове, които ще отклонят слънчевите лъчи.

Рекс Тилърсън, изпълнителният директор на Ексон, който за кратко време беше държавен секретар на Доналд Тръмп, призна неохотно, че глобалното затопляне е реално, а след това го отхвърли като сериозна заплаха. „Това е инженерен проблем и за него ще има инженерно решение“, настоява той. В един окончателен акт на лицемерие, тези индустриалци обезсмислят всеки опит за публични инвестиции, представяйки го като опасно възраждане на стила на икономическо планиране, практикуван от Съветския блок. Но те с радост обявяват себе си за централни плановици на климата, бъдещи управници в една геоинженерна епоха, за която искат да вярваме, че е единствената ни надежда.

Изкопаемите горива и финансовите отрасли, заедно с публичните служители, които те са изкупили, ще се борят до смърт, за да запазят статуквото, но нашите икономически и политически договорености не трябва да функционират както досега.

С все по-нарастващата климатична заплаха, либералните демокрации се намират в сериозно затруднение. Капитализмът ограничава отношението ни към бъдещето, като полага благополучието на човечеството и ресурсите на планетата върху олтара на безкрайния растеж, а заедно с това обогатява и овластява глобалния 1%. Междувременно в САЩ конституцията изостря тази динамика, запазвайки и дори засилвайки системата на управление на малцинствата и обвързвайки гражданите на страната с мечти за едно аристократично минало.

Факт е, че сме изправени пред екологични граници, а не паричен недостиг; че сме ограничени от въглероден бюджет, а не от федерален такъв, и че трябва да преработим икономиката си, за да реагираме адекватно на тази реалност. Налице е достатъчно много богатство, което да бъде възстановено за колективна изгода, а поставянето на финансовия сектор под демократичен контрол ще означава, че най-после парите ще служат на хората, вместо обратното. Национализациите и другите форми на обществена собственост върху доставчиците на енергия и инфраструктурата ще бъдат от решаващо значение, но те трябва да включват и истински обществен надзор и контрол. Това е радикално демократичната, справедлива и устойчива визия, която лежи в основата на най-добрите и смели предложения за Зеления нов курс.

Преди хиляди години атинският държавник Перикъл е определил демокрацията като нещо, което осигурява живот за многото, а не за малцината. Вдъхновено от младите стачници за климата и техните съюзници, предизвикателството, което ни предстои, означава разширяване на „многото“ по такъв начин, че да включва и отчита бъдещите поколения, като добавя ново времево измерение към концепцията ни за социално включване.

По пътя към тази цел нашите демократични движения трябва да се ръководят от един измамно прост въпрос: какви точно прадеди искаме да бъдем? С всяко свое действие или бездействие ние помагаме да се оформи и реши въпроса как точно ще изглежда бъдещето. Какви принципи и ангажименти искаме да приемем за демокрацията, която все още не съществува? Как ще гласуваме за едно общество, което няма да доживеем?

Астра Тейлър е британска журналистка и авторка на документални филми. Книгите й включват „Народната платформа: Възвръщането на силата и културата в дигиталната епоха“ и „Демокрацията може и да не съществува, но ще ни липсва, когато изчезне“. Последният ѝ документален филм е „Що е демокрация?

Коментари (4)

- 06-10-2019|Златко

Нещата, които се опитвам да (не) върша, за да подкрепям надеждата си, че върша нещо срещу промяната на климата:

1. Не притежавам и не карам кола. Никога не съм го правил.

2. Стремя се да ям колкото се може по-малко месо, като се ограничавам най-вече до птиче (известно е, че животновъдството, и особено говедовъдството, е един от най-големите замърсители на атмосферата и околната среда).

3. Стремя се да ограничавам потреблението си като цяло. По-малко ядене, по-малко предмети, по-малко материя, която да разхвърлям и оставям след себе си. Тук не съм особено последователен, но се надявам с годините да се науча.

4. Опитвам се да не изхвърлям толкова лесно нещата, които се развалят или просто остаряват. Подарявам или продавам всичката си стара техника. Ремонтирам всичко, каквото мога, вместо да го изхвърлям и да купувам ново. Кърпя чорапите си.:)

5. Живея възможно най-скромно, бих казал почти стиснато. Не пътувам много (за което съжалявам). Доколкото е възможно, замествам всичко материално с нематериални неща (основното ми потребление е информация, така че това не е особено трудно).

- 09-10-2019|проф. Боян Дуранкев

Глобалният капитал поставя печалбата над хората и над причините за глобалното затопляне. Или той, или ние!

- 29-10-2019|peterpup

Здравко поздравявам ви за част от нещата във вашият скромен живот който водите. Но искам да ви попитам мислили ли сте какъв е ефекта от това? Колко хора биха го направили? От кое има смисъл повече и от кое по-малко?

- 29-10-2019|peterpup

Г-н Дуранкев, глобалният капитал се управлява от хора. В този смисъл причините са в хората. Имате ли обяснение защо е такъв резултата от глобалния капитал.

„Ако красивото не боли, можете да го купите“. Интервю с Петер Хандке

Автор(и): Петер Хандке, Андре Мюлер

Интервютата с Петер Хандке са като разходка по теснолинейка. Човек би искал да поговори с поета за освежаващо-езотеричните тънкости на поезията му, за дълбоките усещания при напипването на подходящите думи или за събирането на гъби – нещо, на което Хандке се отдава страстно. Но откак застана на страната на Слободан Милошевич, който избегна осъждането си като военен престъпник единствено чрез преждевременна смърт, върху внушителното дело на този езиков артист полегна силно затъмняваща сянка.

„Хайде да седнем в градината“, казва той меко, докато ме пропуска през синьо боядисаната порта – вече малко треперлив, лицето му леко износено, един отлежал младеж в сини дънки, бос и загорял. От близо шестнадесет години насам той живее в парижкото предградие Шавил, заобиколен от шумни съседи, незабележимо, почти скромно. Ежедневните разходки из близката гора, която се простира чак до Версай, го успокояват.

Наскоро бил преминал към преустроената Сръбска православна църква, разказва ми той, докато обикаляме едноетажната къща. Понякога посещавал църковната служба в Париж. Гордо показва лично засаденото лешниково дърво, което се извисява над покрива. Стаите изглеждат отдавна непочиствани. Втората му съпруга, френската актриса Софи Семен, живее в града с дъщеря си Леокади. „Говорим по телефона всеки ден – казва Хандке, – или се срещаме за вечеря в някой ресторант“.

Любовни истории? Вече отдавна не. Последната му заигравка ([актрисата] Катя Флинт) е отпреди години. „Мераците отслабват с възрастта, за щастие.“ Хандке слага на масата гарафа с вода, в която е изцедил лимон. По-късно пием бяло вино. Спокоен, почти весел, след като е отметнат югославският въпрос, той се впуска в приказки за стария си „враг“ Марсел Райх-Раницки, папата на немската литературна критика, който го вбесява от десетилетия насам.

В публикувания през 1984 разказ „Учението на Сент-Виктоар“ Хандке го сравнява с куче, от чиито зъби капе лига. От това Райх-Ранички се почувства не само наранен, но и някак силно заплашен[208]. Можете да прочетете това сами. А що се отнася до симпатиите на поета към сръбския диктатор, те ще си останат завинаги като историческа забележка под линия. А войната му срещу литературния критик, водена чрез оръжията на изкуството, ще остане в историята на литературата.

* * *

Интервюиращ: Преди двадесет години[209] планирахте да прекарате края на живота си в самостоятелно изграден старчески дом, да играете карти с приятели и да гледате през прозореца към младите момичета, минаващи отвън.

ПЕТЕР ХАНДКЕ: Може би е малко рано за това.

През декември ставате на шестдесет и пет.

Хм, да, човек се чувства… Как се казва това? Ограничен. Възрастта води до все повече неуверености. Не знам дали ще е толкова весело, колкото си го представях.

За мнозина сте обект на омраза, откакто започнахте да се застъпвате за обвинения като военен престъпник югославски президент Милошевич.

Страхувах се, че ще започнете с това.

Хората ви отбягват по улицата.

За известно време беше точно така, да. Получавах и обидни писма, както и заявления от книжари, които ми пишеха, че никога повече няма да продават книгите ми. Но не се оплаквам. Мисля, че е странно. И все пак никога не съм се чувствал като изгнаник. Мислех си просто, че така е правилно.

Нападали ли са ви и физически?

По време на последното ми литературно четене пред франкфуртския Шаушпилхаус ме очакваше група от протестиращи босненци, с ковчези. Редакторът ми каза: Не отивай там! Аз обаче отидох и им казах да ми дадат адресите си, бих искал да ги посетя. Те бяха напълно объркани.

В интервю за хърватския седмичник „Глобус“ сте обявили, че искате да напишете роман за Милошевич.

Глупости!

Отишли сте на погребението му в Позаревац, за да се вдъхновите от атмосферата на мястото, където е роден.

Тотални глупости! Цялото интервю беше измислено. Тук имаше една журналистка, хубавичка такава, която още в началото ме попита как мога да се чувствам съгласен с разрушаването на Дубровник. Но Дубровник не беше разрушен. Бомбардирани бяха само покрайнините му. В стария град може би са паднали само няколко керемиди, което е вече достатъчно лошо.

Какви бяха истинските причини за посещението ви на гроба на Милошевич?

Това може да се прочете.

Искали сте да се сбогувате със страната, на която той беше последен президент.

Точно така.

В погребалната си реч [за Милошевич], Вие казахте: „Гледам. Слушам. Чувствам. Спомням си. Затова и днес съм тук, близо до Югославия, близо до Сърбия, близо до Слободан Милошевич“.

Аз също бях възмутен от това как се съобщаваше за смъртта му в медиите. Трябва да внимавам, да не говоря с гняв, когато си припомням какво пишеше например Ерик Фоторино, който междувременно стана редактор на Льо Монд. Той цитира португалския поет Фернанду Песоа, който в своята „Книга на безпокойството“ казва, че сърцето, ако би могло да мисли, би спряло на място. Така че Слободан Милошевич сигурно е започнал да мисли, когато в затворническата килия сърцето му е престанало да бие. И тогава си помислих, че да се използва един велик поет, за да се уринира върху нечия смърт, това е най-лошото, което може да се направи. Тези хора, които се обявяват за приятели на поезията, са само нейните най-лоши врагове.

Да, но …

Никакво „но“!

Наричате се приятел на Сърбия. Репортажът ви за едно пътуване из страната носи подзаглавието „Справедливост за Сърбия“. Но именно самият сръбски народ свали Милошевич и доброволно го предаде на Трибунала за военни престъпления в Хага.

Той изгуби изборите. Това, че беше предаден, си остава вечен срам за Сърбия.

Сръбската писателка Биляна Срблянович казва, че си нямате идея. Милошевич е разпореждал убийства на хора от опозицията директно на улицата.

Това изобщо не е вярно. В Югославия имаше напълно свободна преса. Но имаше и икономическото ембарго на Запада, което от само себе си създаде мафиотски структури. А тези мафиотски групи започнаха война помежду си. Как всичко това може да се свърже с Милошевич?

Просто питам.

Да се твърди нещо подобно е безсрамие. По време на войната на НАТО срещу Югославия това момиче беше получило поръчение от Шпигел, едно списание, което поддържаше тази война, да води дневник. И тогава тя пишеше, докато бомбите се сипеха, че изобщо не било опасно, само тук-там се разливала по някоя чаша. А всъщност в тази война загинаха над хиляда сърби. Тази жена е западна курва. Така аз наричам това.

Тя пишеше, че съжалява задето, вместо да говорите на погребението на Милошевич, не сте взели участие, със свирка, в контрапротестите в Белград, които целяха да сигнализират, че Сърбия не скърби.

О, тази свирка тя може да си я…

Моля, моля?

Нищо.

Защо не довършите изречението си?

Можете да сложите накрая три точки.

Много от сърбите сега се дистанцират от вас.

Да, но това е нормално. Във всяка страна има такива и такива.

Откъде получавате информацията си?

За какво?

Че Милошевич не е отговорен за тези убийства.

Е, аз самият съм от мафията. И съм платен от сръбските тайни служби.

Шегувате се.

Ни най-малко. Купих си нови обувки с тия пари. Но нека да престанем с това! Слободан Милошевич не беше големият негодник, какъвто направиха от него. Вижте какво пише Изетбегович, бившият президент на Босна и Херцеговина, в книгата си „Ислямската декларация“! Там той проектира ислямска религиозна държава. Още по-лоши неща се чуват от бившия хърватски президент Туджман, този фашист. Това са истинските злодеи. Но тях Западът подкрепи.

Истинските престъпници са западните политици, които чрез признаването на [независимостта на] Словения и Хърватия насърчиха разпадането на Югославия, особено тогавашния германски външен министър Ханс-Дитрих Геншер. Така смятате Вие.

Да, все още кипвам, когато говоря за това. И до днес съм страстно замесен в този въпрос. Точно така е. Може и да е болест. Но има далеч по-лоши болести от моята Югославия.

Социалистическа Югославия, която обединяваше най-различни народи и религии, беше вашият политически идеал.

Е, почти, може да се каже. Много ми харесва думата „почти“. Това беше почти идеал за това какво може да бъде държавата. Самият аз съм сравнително социалистически настроен, може би заради произхода ми, който беше доста беден, а и защото дължа на австрийските социалисти това, че като студент получих стипендия. По онова време възприемах това почти като подарък, глупакът аз.

Ах!

Днес вече е напълно забравено, че югославският социализъм беше напълно различен от съветския. Това беше утопичен социализъм. Въпреки че при Тито също бяха извършени много неправди, от това можеше да стане нещо, ако в края на краищата последната дума не принадлежеше винаги на икономиката. Е, там също спечели капитализмът. От един културен пейзаж, който силно обичам, от т. нар. Централна Европа, беше направена политическа идея. Това беше грешката. Дори и днес много сърби искат да бъдат част от тази Централна Европа, като през цялото време играят валсове. Ужасно е. Ужасно!

Но нали сам казвате: „Обичам икономиката“.

Това го казах пред Neue Züricher Zeitung.

Капиталист ли сте станал?

Ами ако така ви харесва… Но това не е вярно. Всички съществителни, които завършват на „ист“, не ме касаят. Аз съм приятел на глаголите. Щом само приложите някакво съществително към мен, това вече е погрешно. Можете дори да изтриете думата „автор“ или „писател“. Не съм писател, но пиша, писал съм, ще съм писал.

В романа си „Загубата на картината“ описвате парите като нещо живо.

Да, купуването продаването, обменът на пари. Когато в края на деня ми липсва въздух, вечерта или в късния следобед, понякога се насилвам да си купя нещо – гума за изтриване, крем Нивея, конец, червена нишка…

Значи си купувате нещо, макар че изобщо не ви е необходимо?

Случва се, да. Това е нещо, което ме съживява, когато ме затисне меланхолията.

Страдате ли от депресия?

Не, меланхолията си е меланхолия. Това е дума, която не може да бъде заменена с никоя друга, така както една роза си е роза.

Меланхолията ви е съпътствала цял живот.

Да. Такава е природата ми. Като дете винаги исках да бъда меланхолик. Исках да седна на някой камък и никога повече да не стана. Но досега не съм успявал. Меланхолията е нещо друго. Това е нещо временно, почти временна парализа.

Опитвали ли сте някога да се борите срещу нея с хапчета?

Известно време вземах едно такова лекарство, казва се „Транксилиум“, предписа ми го един лекар от Залцбург, докато пишех книгата си „Бавно завръщане“. Тогава се страхувах до смърт, защото страдам от сърдечна недостатъчност. Непрестанно чувах как сърцето ми прескача. Е, това не престана с това лекарство, но поне съзнанието ми се доразви. Все още чувствах сърцето си, но си мислех, че е нечие друго.

Вие имате не само сърдечен дефект …

Какво друго имам?

Вие сте далтонист.

Далтонист съм само за червено-зелените-цветове. Може би това прави останалите цветове още по-наситени.

Като например при „другояче жълтия кадаиф“ на пазара в Белград, който описвате в пътеписа си от 1996 г.

Да, жълтото виждам добре.

Но как тогава можехте да разпознаете ягодите по склоновете на Сребреница, мястото на най-жестокото военно престъпление след Втората световна война?

Това бяха балкански ягоди, те са особено червени. От друга страна, трябва да се наведа доста ниско, за да успея да различа дивите ягоди в градината си.

Описанието на кадаифа и ягодите в една опустошена от войната страна по-късно ви беше вписано в сметка.

Да, това ме изненада. Не бях подготвен за него. По онова време имаше само този тоталитарен журналистически език, който не ме устройва. Винаги се казва, че поетичният език е изкуствен. Но в интерес на истината това е единственият неуреден език, когато е налице чувство. Просто имах няколко случая на дълбоки чувства по време на това пътуване.

Не ви обвиниха в поетичност…

напротив, напротив, другояче жълтите яйца или кадаифа, цъфтящите дървета, горско-тъмният мед …

Хората се дразнеха от съдържанието.

Това дойде чак по-късно.

Може би е трябвало да…

Сега съвети ли ще ми давате?

… да говорите за ужаса.

Не приемам непоискани съвети.

Още през 1979 г. в речта си по повод приемането на наградата „Кафка“, Вие заявихте: „Докато се опитвам да открия формите на истината, аз се намирам в търсене на красотата, на разтърсващата красота, на шока, идещ от красотата“.

Вижте, понякога в речите си казвам нещата програмно, тоест по начини, които повече не бих използвал. Други са си противоречили много повече, Брехт например. В сравнение с Брехт аз съм, както казват в Австрия, просто „будала“.

Описанието на красивото продължава да си остава програмно за Вас.

На проблемно-красивото, да. Трябва да боли, разбирате ли? Ако красивото не боли, можете да го купите. Човек трябва да почувства съществуването в онова, което пиша, животът и смъртта, преходността и безсмъртието. Колкото по-красиво, по-дълбоко и вярно е нещо, толкова по-болезнено е то. Боли ни да знаем, че трябва да умрем, че някой ден може и да не бъдем повече в състояние да четем или обичаме, или да търсим гъби.

Може би в отвъдното има и гъби.

Ама че глупости! Отвъдни гъби!

В последното ни интервю ме нарекохте „идиот“.

Друго и не заслужавате.

Днес обидите ви не ме притесняват, защото знам, че не го мислите така, както го казвате.

Не съвсем, имате право. Има нещо в мен, един вид братство, което не мога да изживея истински, тъй като пиша. Преди, когато бях на тридесет, четиридесет години, бях понякога доста злонамерен. Не че съм искал да унищожа някого, но при всички случаи да го отблъсна от мен. Но тогава пък другият искаше да ме унищожи, и то заслужено.

За кого говорите?

О, да оставим това!

Сигурно говорите за Марсел Райх-Раницки, вашия „враг в Германия“?

Нямам врагове.

В книгата си „Моята година в залива на никого“ го наричате така.

Но това е толкова безинтересно. Оставете ме на мира с този еснаф! Радвам се, че отдавна не ми се е налагало да мисля за този нещастник.

Той смята, че искате да го убиете.

Никога не съм казвал „убийство“. Това го е изпуснал писателят Ролф Дитер Бринкман, през шейсетте години. По време на дискусия с този човек той е казал, че би искал да го застреля с картечница.

Казахте само, че няма да съжалявате, ако Райх-Раницки умре.

Все още не бих.

В крайна сметка той все пак ще ви надживее.

Да, защо не? Желая му всичко най-добро.

Познавате ли го лично?

Веднъж го срещнах на панаира на книгата във Франкфурт, когато бях там за последен път. Мина покрай мен и каза: „Господин Хандке, как върви бизнесът?“ Оттогава насам питам за същото всички, с които се срещам.

Сега пък ви питам аз.

Искате ли да ми дадете десет евро?

Когато миналата година ви беше обещана наградата Хайне, дотирана с петдесет хиляди евро, но след това ви беше отказана от градския парламент в Дюселдорф, първоначално се съпротивлявахте.

Да, исках тази награда.

От парите ли имахте нужда?

Нека да помисля …

Матиас Матушек попита в „Шпигел“ дали не сте „финансово нуждаещ се“.

Това ме ласкае.

Защо?

Защото е хубаво, когато някой мизерства. Добре сега, сериозно, като дете и юноша изпитах на собствения си гръб какво означава бедността – и страхът, че отново мога да стана беден, винаги е играл определена роля в живота ми, защото не искам да бъда издържан нито от жена, нито от някой издател, както се случи с Волфганг Кьопен. Когато той не пишеше нищо повече, трябваше да разчита на Зигфрид Унзелд, който да го финансира. Всеки път, когато посещавах Унзелд, той се оплакваше по леко хумористичен, но и притеснен начин, че трябвало да плаща на Кьопен. И тогава си помислих, „не искам да свършвам по този начин“, та сключих застраховка „живот“ и, откак навърших шестдесет, получавам пенсия. Това са хиляда евро на месец. С тях мога да предотвратя най-лошото.

Защо не запазихте петдесетте хиляди евро от алтернативната награда Хайне, инициирана от [берлинския театър] Berliner Ensemble?

Това си беше ясно от самото начало.

Предадохте парите на един сръбски анклав в Косово.

Да, но това не засрами ни най-малко хората, които преди това бяха писали, че ме интересувала единствено паричната награда. Изглежда, че в определени органи, като например Шпигел, срамът – ако човек варира последното изречение от „Процесът“ на Кафка – не е нещо, което може да оцелее[210].

През 2005 г. бяхте казали, че никога повече няма да приемете награда.

Да, така е.

Но защо тогава все пак приехте наградата Хайне?

Вероятно наистина съм искал парите. Но сега вече съм твърд: отсега нататък няма да приемам никаква награда.

Кой знае …

Коя друга имате предвид?

Нобеловата.

Да, но тогава моля да бъде едновременно за физика, мир и литература. И трите заедно, това би било чудесно. Не, шегата настрана, мисля, че Нобеловата награда, поне онази за литература, вече отдавна няма никакво значение. Би трябвало парите да се върнат обратно на Нобелова фондация и да бъдат използвани за правене на оръжия, както си е било първоначално.

Шегувате се, но вътре в себе все още сте огорчен.

Така ли?

Франк Ширмахер писа във Frankfurter Allgemeine Zeitung, че било „окончателна форма на социален демонтаж“ да ви откажат отново наградата Хайне.

Да, но FAZ е вестникът, на който всичко това се дължи, на първо място. Отначало предизвикаха оттеглянето [на наградата], а след това се отдръпнаха най-лицемерно и си заиграха на демокрация. Моят приятел, издателят Михаел Крюгер, ми каза наскоро, че този вестник винаги иска да има право …

Също като Вас!

(Взема лъжица от масата, за да я използва като снаряд, но след това я слага отново): Исках да кажа, че този вестник винаги иска да има право, а след това върши една неправда след друга.

„Зелените“ възразиха особено остро срещу връчването на наградата за вас.

Да, защото са напълно некултурни. Никой от тях не е читател, почти никой. Или четат стратегически. Има такива хора, които четат някоя книга и, щом само приключат, хоп, нея вече я няма, сякаш четенето е някакъв вид ликвидиране или отстраняване на книгата.

В интервю за австрийското списание News вие казахте, в намек за изречението на Берт Брехт „Утробата е още плодородна / от която изпълзя това“, че според вас онези, които изпълзяват днес, са не радикалите отдясно, а, цитирам: „Зелените, онзи тип, бундесканцлерът и министърът на бомбите.“ С това имахте предвид Герхард Шрьодер и Йошка Фишер.

Казах това, защото Милошевич беше сравнен с Хитлер и се говореше за сръбски концентрационни лагери. Но историята не се повтаря. Ужасното винаги придобива нови форми. Плодородната утроба не винаги ражда едни и същи привидения; днес ужасното се появява по други начини; то е мъркащо и сладникаво, и хуманитарно, и постоянно с думата „демокрация“ или дори красивата дума „зелено“ на уста. Това се опитвах да кажа.

Чувствате ли се неразбран?

Това не е само неразбиране. Това е …

Омраза?

Да, поетите са мразени отдавна.

Това биха били хубави последни думи.

Искате ли да изпиете чаша вино с мен?

Бих искал да ви разкажа за едно преживяване, което имах с вашия „враг в Германия“.

Е, междувременно мога да послушам вятъра.

В едно интервю, което проведох преди няколко години с Марсел Райх-Раницки, той изглежда през цялото време очакваше един конкретен въпрос. Но аз не го намирах. И накрая той не издържа: много го мразели в Германия, защото бил евреин. Бил заобиколен от антисемити, сред които вероятно би броил и Вас.

И какво, свършихте ли?

Не, исках само да кажа колко абсурдно би било да ви смятат за антисемит.

Разбира се.

В романа ви „Китаецът на болката“ героят убива неонацист, който рисува със спрей свастики по стволовете на дърветата. „Този знак – пишете Вие – е грозното изображение на причината за цялата ми меланхолия“.

Да, геноцидът срещу евреите е основният шок в живота ми. Искам да ви разкажа една история, за която вашият опит с този човек …

Райх-Раницки …

… леко напомня.

Малко след като публикувах книгите си за Югославия, на власт в Австрия дойде правителството на крайно дясната партия на Хайдер и консервативната АНП [Австрийска народна партия], а във Франция, където живея от дълго време насам, съществува стара враждебност срещу Австрия. Има вражди между народите, които продължават с векове, а австрийският народ беше включен в отхвърлянето на австрийското правителство, сякаш там не е имало никой, който се е противопоставял на това правителство. По онова време казах в интервю за френски вестник, „след като бомбардирахте Белград, сега можете да бомбардирате и Виена“. Та значи, изведнъж станах патриот. Има разлика между патриотизма и национализма. Патриотът реагира само когато страната му е нападната.

Реагирали сте по ироничния си начин.

Не, това дойде от един определен гняв. Мислех си, тия шибани французи нищо не разбират. Нито един европейски народ не е толкова невеж, колкото французите, с изключение на някои отделни сред тях. И тогава усетих, че като австриец имам и патриотична жилка. Но след това писаха, че съм бил съюзник на Йорг Хайдер, което е също толкова нелепо, колкото и да ме смятат за антисемит.

Каквото и да кажете, все ще ви навреди.

Да, странно.

Как мислите, коя е причината, поради която продажбите на книгите на Гюнтер Грас се само се увеличиха, когато той призна, че в младостта си е бил член на Waffen-SS?

На това трябва да ми отговорите Вие[211].

Нарекоха изповедта му „самооправдателна“, а самия него – „срам за писателите“.

Да, но имаше време, в което изпитвах силна симпатия към него. Грас е бил гений още на тридесет години, което аз никога не съм бил. Много рядко се случва някой да успее да улови света толкова добре. Всъщност светът е уловил него, това е начинът да се каже това. Но по-късно той просто имитираше този подход, отново и отново, а това е дори по-лошо от това човек да спре да пише. Той никога не се е променял. Художникът е само тогава образцов човек, когато в творбите му може да се разпознае как се променя животът. Той трябва да премине през три, четири, понякога силно болезнени трансформации. Това може да се научи много добре от Гьоте. А от Грас не може да се научи нищо. Чрез бързите си успехи той стана официална фигура в Германия, а след това само имитираше себе си.

Вие успяхте да избегнете това.

Да, това успях да избегна. Не съм публична личност. Аз съм идиот в гръцкия смисъл на думата, някой, който не принадлежи към нищо. Никога не успявам да намеря мярата за това как да се отнасям в публичната сфера към факта, че съм писач, макар че и сам бях разглезван от успехи в продължение на дълго време. Но пък за това се чувствах почти виновен. В кореспонденцията си с поета Никола Борн използвам думата „извинение“. Когато за първи път получих хиляда марки за едно литературно четене, се чувствах почти засрамен.

Е, не се възгордяхте.

Ами не съвсем, имаше поне няколко момента, в които се чувствах опасно приповдигнат и бях започнал да се губя в един вид мегаломания, в усещането, че съм нещо съвсем уникално. По това време изръсих пред Бруно Ганц глупавата фраза: „Аз съм страхотен писател“. Но за това бях наказан своевременно – малко след това почти изгубих езиковата си способност. Така де, поне веднъж бях треснат от небето.

В последната ви пиеса „Следите на изгубеното“ се казва: „Винаги съм искал да бъда герой … И какво стана от мен? Ловец, който вече дори не може да удари. Убиец, който е прекалено плах, за да убива. Луд без жертви, човек изгубен, поплювко, кресльо откъм периферията.“

Да, това са преувеличения. Като писател човек трябва да заостря нещата, а тогава думите му се превръщат в лесна плячка за всевъзможни журналисти, които ги обръщат срещу него.

Не сте искали да бъдете герой?

Напротив, разбира се, че винаги съм искал да бъда герой.

„Дали не съм просто някой, който възвеличава себе си?“ питате в автобиографичната си книга „Моята година в залива на никого“.

Това не е автобиографична, а епична книга, а всеки епос е игра едновременно на разширяване и на стесняване. Не съм Омир, нямам Одисей и нямам Троя. Мога да разказвам единствено проблематичния или другояче вълнуващия, или различно-жълтия епос на мира, разбирате ли? Веднъж написах пиеса, която се казва „Над селата“. В нея има едно абсолютно безумно изречение: „Вечният мир е възможен.“ От една страна, това е пълна глупост, но от друга, това изречение се връща при мен отново и отново. Имам нужда от него. Долетя до мен откъм тъмнината като плод, който ме подхранва. Всъщност едно такова изречение изобщо не може да се изрече; аз го казах само веднъж. Моят начин на писане не е директен, а се превръща все повече в някаква форма на заобикаляне. Аз съм заобикаляч, почти само скицировач. Заобикалям отдалеч онова, което искам да кажа, защото знам, че не може да се каже така, както го искам. Но поне онзи път го казах.

Като утеха?

За бога, не! С думата „утеха“ можете да ме прогоните начаса. Литературата няма нищо общо с утехата. Онова изречение просто ми долетя. Наскоро ми се случи нещо много странно, беше на Мариахилферщрасе във Виена. Беше рано сутринта и изведнъж си помислих, че всички хора, които идват насреща ми са красиви, че имат красиви очи. Беше точно същата тъпотия като фразата за вечния мир. Но въпреки това ме налетя. Единственото, което има значение в литературата е това налетяване. Всичко останало е само прищявка.

Казвате това с такава увереност.

Вие май се будалкате с мен?

Човек винаги се страхува, че казва нещо грешно, когато говори с вас.

Хм, надявам се! Вече съм раздразнителен човек. Раздразнителността ме прави от една страна мрачен, което може да стигне и до пренебрежение, но от друга страна тя ме кара да се отварям за красивото, което другите може би са пренебрегнали.

В интервю с Петер Хам сте казали, че добрият писател трябва да бъде и добър човек.

Точно така. Или по-добре: писателят трябва да въздейства добре. Не е задължително да прави добро. Но той трябва да въздейства добре, точно както едно нещо ни въздейства добре. Една книга ни въздейства добре. Един човек може да въздейства добре, дори и когато не върши нищо добро. Доброто въздействие е моят идеал.

Но не можете да го достигнете.

Напротив, напротив. Доброто въздействие е моята професия.

Никога не бих бил толкова сигурен в това, кое въздейства добре на другите.

Не говоря за Вас. Та Вие не въздействате добре…

Може ли да се смея?

Вие сте просто безделник.

Изненадан съм, че ви смятат за човек, лишен от хумор.

Аз също. Защото не е вярно. Е, не съм изключително остроумен човек, това би било ужасно. Истинският хумор е съпътстващо явление на трагичността, също и на отчаянието. Ако хуморът е само смешен, той ме натъжава до смърт.

Обичате ли да живеете?

О, да!

Винаги?

Когато имам чувството, че живея, то обичам да живея. А инак, да се живее е просто задължение, така мисля.

Бихте ли искали да живеете вечно?

Това да, ако останат умът, копнежите и мечтите. Защо не? Но човек не трябва да си го представя, по същия начин, по който например се пазя от това да си представям какво идва след живота. Когато умря предишният папа, онзи полският, който умря доста публично, аз си мислех, ухаа, тоя сигурно ще бъде доста слисан. Също при него почувствах, че след смъртта не идва нищо. Но при други може и да е различно. Ние изчезваме в синьото или в червеното, или в зеленото, дявол знае …

Как искате да умрете?

Това мога да ви кажа много точно: или на бюрото си, докато пиша с молив, или докато спасявам някого от пожар, например от горяща къща.

юли 2007 г.

Андре Мюлер (١٩٤٦–٢٠١١) е австрийски журналист и писател, чиито интервюта междувременно се радват на култов статус в немскоезичния свят.

Петер Хандке е смятан за един от най-ярките представители на съвременната австрийска литература. Наред с изявите си в различни жанрове той създава и множество белетристични произведения, които му спечелват име на необикновен разказвач. Още през ١٩٦٦ г. двадесет и четири годишният автор на романа „Стършелите“ привлича върху себе си вниманието на читателите и критиката. Следват повестите и романите „Страхът на вратаря при дузпа“ (1970), „Кратко писмо за дълга раздяла“ (1972), „Нещастие без ропот“, „Когато желанието още помагаше“, „Часът на истинското усещане“ и сред тях особено значимата повест „Левачката“ (1976).

Коментари (4)

- 12-10-2019|Златко

Откъм Фейсбук:

Petya Kokudeva много яко заглавие! не че ще прочета само него, разбира се:)

Юлиана Методиева Не-идейно, не-идеологично. Когато казва не, не е стреляно по Дубровник, само в покрайнините, си казах- не е вярно.Виждала съм белезите от куршуми по белите камъни на крепостта, като рани по лице.Видях ли ги обаче, или медиите ми ги набиваха в погледа..От 1999 г не вярвам на медиите.Една дописка с лъжа те покварява завинаги. Хандке носи своя реалност и я записва отказвайки ми да питам вярно или невярно.Мисълта му е отговорна по начин, трудно сравним с други (Гюнтер Грас обратно, стараеше се да бъде мейнстрийм). Какво самолъжене си причиняват хората, уж по-добрите от войнолюбците, а всъщност жалък остатък от пропагандата на Уесли Кларк

Zlatko Enev към Юлиана Методиева Разбирам напълно гнева ти, Юлиана, но ако се замислиш, дали няма да установиш, че той е насочен поне отчасти към собствените заблуди от онова време?

Nikolaj Bojkov четох статии на унгарски, тематизиращи тъкмо лъжите му и демагогията около Милошевич и Сърбия, доста трудно се връзва с истината, лъжата и красотата. и доста пунктуално показваха лъжите му. бяха писани от войводински унгарски, знаещи що е Милошевич.

Nikolaj Bojkov и за отговорност е доста трудно да се говори. той е тъкмо пример на безотговорност.

Zlatko Enev към Nikolaj Bojkov Аз мисля така: голям човек, големи грешки. Мисля също, че по принцип тук говорим за нещо, което не познаваме, тъй като най-вероятно никой от нас не е чел и ред от него. Това не е извинение за политическите му заблуди, но пък и самите ние трябва в някакъв момент да видим, че, за да се даде някаква що-годе сериозна преценка на едно толкова гигантско творчество (80+) книги, трябва да се знае ПОНЕ нещичко, което не идва от пресата или от чужди преценки.

Nikolaj Bojkov Zlatko Enev авторите, писали текстовете бяха достатъчно добре запознати. бяха прочели доста внимателно и казаното от него и отношението му с реалността. при нужда мога да пратя линкове към унгарските им текстове.

Zlatko Enev Nikolaj Bojkov Тоест, те смятат, че не само политическите му позиции, но и писането му е слабо? Трудно ми е да го повярвам. Бившата ми съпруга го чете религиозно, както и повечето културни немци, и мненията са еднозначни: безумен немски език, никой не може да пише като него.

Nikolaj Bojkov Zlatko Enev в едната статия се споменава за религиозното му четене и е обявен за велик писател, в другата го споменават като среден писател. По българските му книги, които не чета религиозно, съм склонен да се съглася с втория. Да не говорим, че писатели от качеството на Хандке с лопата да ги ринеш.

Zlatko Enev Дайте линковете, Николай. Интересно какво пишат унгарците, които четете.

Nikolaj Bojkov Zlatko Enev 444.hu/…/szabad-nobel-dijat-adni-olyan-ironak…

Szabad Nobel-díjat adni olyan írónak, aki háborús bűnösöket menteget? – 444

Nikolaj Bojkov Zlatko Enev dunszt.sk/…/handke-nobel-dijanak-margojara…/

Zlatko Enev Ами, вижте сам: ето само няколко изречения от текста, който ми пратихте:

The same debate took place when the Heinrich Heine Prize was awarded in 2006 and the Ibsen Prize in 2014. The value of the works has been virtually unchallenged: Peter Handke is a giant of European literature for decades. However, at least as many are aware that Slobodan Milosevic is one of the loudest advocates of the genocide.

Същият дебат се проведе при връчването на наградата Хайнрих Хайне през 2006 г. и наградата Ибсен през 2014 г. Стойността на произведенията му е почти неоспорима: Петер Хандке е гигант на европейската литература от десетилетия. Въпреки това, поне доколкото мнозина са наясно, Слободан Милошевич е един от най-силните защитници на геноцида.

Zlatko Enev Това са хора, които изглежда знаят за какво говорят, за разлика от нас тук…

Nikolaj Bojkov Zlatko Enev ами прочетете цялата статия, тя тематизира точно това: дори да е неоспоримо това и дори доводите, заради които е оттеглена номинацията му за Хайне да не са валидни, дали бива да се дава на Хандке.

Продължавам да твърдя: в българоезичен контекст Хандке е среден писател.

Zlatko Enev В българоезичен контекст? какво точно означава това? Че преводите му са слаби или какво?

Nikolaj Bojkov Zlatko Enev ами че го чета на български. не на немски.

Nikolaj Bojkov Zlatko Enev и въобще не твърдя, че преводите са слаби. съвсем нормални са си. Книгите са средни.

Zlatko Enev И аз трябва да приема това сериозно, така ли? Аз също „чета“ текстовете, които ми пращате на унгарски, с помощта на Гугъл…

Zlatko Enev Доколкото успях да открия до момента, в българското онлайн пространство има само един или два сериозни текста върху Хандке, писани от една дама, която работи за Дойче веле в Бон. Останалото си е обичайното експертно познание…

Nikolaj Bojkov Zlatko Enev питахте какви са източниците ми на информация. посочих ги. четейки с гугъл едва ли сте способен да пълното им разбиране. и как ще го приемете си е ваша работа, но със сигурност това са сериозни текстове, написани с познаване на контекстите. и особено на сръбския контекст.

Zlatko Enev Аз казах точно същото за унгарските текстове. А инак всичко, което се опитвам да кажа по повод на Хандке е именно предупреждението срещу онова, което се случва в този разговор: прибързани оценки за неща, които познаваме точно толкова, колкото и онова, с извинение, цигане от стария виц, дето казвало, че от всичко най обича сирене, щото баща му гледал как някой си бил ял сирене…

- 12-10-2019|Димитър Кенаров

Не е рядко явлението талантливи писатели (и не само) да заемат глупави и необмислени политически позиции. Естетическият радикализъм в изкуството много лесно се превръща е радикална политическа позиция. Мисля, че това е до голяма степен опит за провокация с други средства, желанието на силно индивидуалните личности да бъдат различни от групата, противници на обществения консенсус, свободни на всяка цена, дори това да означава публичната защита на престъпни практики. Всъщност при много от тях това е съвсем преднамерена цел: да шокират обществения вкус не само с радикалността на книгите си, но и с радикалността/различността на политическите си/обществени позиции. Ето, казва писателят, аз се изправям сам срещу цялото общество; аз съм един от малкото, които плуват срещу сивия поток. Разбира се тук има доза егоизъм, хубрис, желание за героизъм и самоизтъкване чрез заемане на някаква непопулярна позиция. Така писателят доказва на себе си още веднъж колко е различен, уникален, несъвместим с масата. Естетическата философия се превръща в обществено поведение. Такива са Езра Паунд, Селин, Хайдегер, Лимонов. Проблемът разбира се е, че литературното престъпление (престъпване на правилата) е вид игра на въображението, докато престъпленията в живота имат реални последици. Да защитаваш Милошевич не е радикализъм, а просто глупост.

- 12-10-2019|Златко

При Хандке, мисля си, тази позиция е и нещо повече от това, което ти изреждаш, Митко (и което е абсолютно вярно, но просто не изчерпва дълбочината на неговата екзистенциална ситуация). Майка му е родена в Словения и, макар това да не е Сърбия, за него то очевидно е цял един друг свят, с който той абсолютно се идентифицира, ако и по принцип изобщо да не го познава (същата е ситуацията и със собствения ми син, така че говоря от дълбок личен опит). Казано с други думи: когато Хандке защитава Милошевич и Сърбия, в някакъв смисъл той защитава собственото си, ако и доста имагинерно, потекло, семейство, произход, идентичност. Проблемът, разбира се, е основно в това, че всички тия неща са напълно имагинерни, въобразени, дълбоко несъответстващи на реалността извън собствената му фантазия и представи. Но той най-вероятно е неспособен да види нещата по такъв начин, не на последно място и защото си няма хал-хабер от това какво всъщност означава да произхождаш реално от Балканите, да си роден и израсъл там, да си засмукал „с майчиното мляко“ цялата отрова на исторически обремененото съзнание на всеки реален балканец (независимо дали осъзнавано или не). Той просто си играе на балканец – с огромна страст и неописуемо изкусна речовитост, но, първо, на един език, който е всичко друго, но не и балкански, и, второ, в рамките, архетипите и мисловните конструкции на една култура, която е, ако и не напълно различна (щото също толкова обременена от най-различни исторически обусловени бремена), то при всички случаи друга, друга, друга.

- 12-10-2019|Димитър Кенаров

Напълно разбирам аргумента за въображаемата родина и желанието да принадлежиш към някаква екзотична различност. И все пак ми се струва нелогично да имаш майка от Словения, а да защитаваш Сърбия при положение, че все пак, макар и само за десет дни, Словения води война с Югославия/Сърбия преди да се отдели. Освен това едно е да настояваш за по-усложнено мислене за югославската война (например, че национализмът на Туджман е не по-малко престъпен от сръбския; че при Изетбегович има наченки на ислямски фундаментализъм; че Германия носи основна вина за разгаряне на конфликта заради ранното и необмислено признаване на Словения и Хърватия), а съвсем друго да четеш речи на гроба на Милошевич. Трудно ми е да си обясня как един очевидно интелигентен човек и талантлив писател пада жертва на толкова елементарно идеологическо мислене. И затова смятам, че тук по-скоро става въпрос за осъзнато желание да шокираш обществения вкус на всяка цена, да бъдеш авангарден както литературно, така и политически. Спомням си онова филмче на ББС за Лимонов, който обикаля с Караджич артилерийските позиции над Сараево, рецитира поезия и после стреля с 50мм картечница по града. Всичко, мисля си, идва от огромното его на радикалния писател, който иска да докаже (на себе си най-вече), че може да живее също така радикално.

Романите на Олга Токарчук срещу национализма

Автор(и): Рут Франклин

Панаирът на книгата във Варшава се провежда всеки май на Националния стадион – едно съоръжение, подобно на кошница, изпъстрена с червено-бялото на полското знаме. В светлата съботна сутрин стотици оранжеви балони, подарени от издателство за аудиокниги, се издигат нагоре, пускани от детски ръчички, а тълпи от читатели разглеждат щандовете на издателства от цяла Европа. На щанда на националния институт „Фредерик Шопен“ има роял, на който млада жена свири „Бохемска рапсодия“. В мобилна книжарница продавач с дълга коса и хипарски очила услужливо показва на клиент копие на „Завинаги секси“ [Forever Butt?], антология на куиър-списание („джобно, розово и супер-гей“). Дълга опашка се извива пред щанда на уважаваното издателство Wydawnictwo Literackie и продължава около няколко други. Те чакат за автограф на Олга Токарчук, която през последните години се утвърди като водеща романистка в Полша и често се споменава като претендентка за Нобеловата награда[212].

Самата Токарчук е излязла навън: тълпите я карат да се чувства напрегната и тя има нужда да се подготви. Стояла е до късно предишната нощ, имала е проблеми със съня. Токарчук, на петдесет и седем, е дребна и впечатляваща жена с фокусираната енергия на йога учител. Харесват ѝ умело скроени рокли с множество гънки, заедно с многопластови гривни. Дългата ѝ кестенява коса е сплетена на раста, преплетена със сини мъниста и накамарена на главата ѝ. Устата ѝ често е присвита в иронична усмивка.

Стоя до нея, докато тя пуши тънка цигара „Вог“ под трибуните-кошници на стадиона. Сградата е открита отново през 2012 г. и напоследък се е превърнала във фокусна точка на ежегодния ноемврийски „Марш на независимостта“, на който членовете на крайнодесни и националистически групи носят транспаранти с лозунги като „Полша за поляците“ и „Спрете ислямизацията“. Новото съоръжение е заменило стадиона от комунистическо време, който се е разпаднал напълно в средата на деветдесетте години, когато прекарвах по-голямата част от годината тук в страната, учейки полски, преди да продължа образованието си. Докато Полша постепенно се ориентираше към капиталистическа икономика, мястото се беше превърнало в пазар за фалшиви или от втора употреба стоки, и беше известно с боклуците и престъпността си. Бях предупредена да не стъпвам никога там.

Токарчук довършва цигарата си. Вятърът носи наоколо малки топчета от сив пух на тополи, които цъфтят из цяла Варшава през пролетта. Тя ги отупва от опушено-черната си рокля и се отправя навътре.

Надолу по опашката се разнася лека възбуда, когато един журналист повежда Токарчук покрай тях, към пресцентъра. Прическата-раста я прави моментално разпознаваема. Решила е да държи косата си така по прищявка, преди повече от десет години, когато една стачка на летището в Банкок ѝ оставила повече свободно време. Някъде по-късно тя узнала, че подобен вид прическа била често срещана сред племената, живеещи в Полша през предхристиянските времена. „За това даже има израз на латински: plica polonica“, казва ми тя по-късно. „Леко отрицателно описание, което намеква за липса на хигиена“, смее се тя.

Изкопаването на неща, забравени от полската история, и преработването им в съвременен контекст се е превърнало в личен почерк на Токарчук. В международен план тя е най-известна с Бегуни – шестия си роман, който беше публикуван в Съединените щати миналата година, повече от десетилетие след появата си на полски език, а през 2018 спечели международната литературна награда Man Booker. Токарчук нарича книгата (която представлява рехава агломерация от художествена литература, история, мемоар и есе) – „роман-съзвездие“. Основната му тема е онази за пътуването, но отделните раздели често са свързани едни с други само чрез някоя дума или изображение, което позволява на читателите да откриват свои собствени връзки. „Когато го изпратих за първи път на издателството си, те ми се обадиха и ме попитаха дали не съм объркала файловете в компютъра си, защото това не е роман“, казва тя.

Формата, основаваща се на фрагменти, е особено подходяща за роман на автор от Полша, където националните граници са се променяли отново и отново през вековете, и където множество етнически групи – поляци, украинци, литовци, германци, рутенийци, евреи – са живели едни до други сред какофония от езици и опит. Централноевропейската литература като цяло, смята Токарчук, „поставя реалността повече под въпрос. Тя е по-недоверчива към стабилните, постоянни неща.“ Един от героите в Бегуни казва, „В съзвездието, а не в последователността, се крие истината“.

Но в Полша един разказ за историята, който обхваща разпокъсаността, многообразието и преплитането, е по неизбежност политически и с това нарушава дългогодишната митология на страната като хомогенна католическа нация. Тази национална митология се намира във възход през последните години, особено след 2015, когато социално консервативната партия Право и справедливост (ПИС) дойде на власт, въз основа на платформа за антиимиграционно „национално единство“. Оттогава насам правителството отказва да приема бежанци от Близкия изток и Северна Африка, противопоставя се на институционализирането на равни права за еднополови двойки и прие закон, който забранява дискусиите относно полското сътрудничество с нацистите по време на Втората световна война.

В една неотдавнашна статия от нюйоркския Таймс, Токарчук осъди политическия климат в страната си: „Държавната телевизия, от която значителен брой поляци получават новините си, последователно очерня, с агресивен и клеветнически език, политическата опозиция и всеки, който мисли различно от управляващата партия.“ Творчеството ѝ често се занимава с въпроси, по които тя има силни възгледи. Дългогодишна вегетарианка, която казва, че губи сън от мисълта за страданията на животни в кланици и фабрики, през 2009 г. тя публикува неконвенционална криминална история за поредица от убийства, с мотиви, свързани с теми от екологията и правата на животните. Книгата Води плуга си над костите на мъртвите излиза тук [в САЩ] през август при издателство „Ривърхед“, в превод на Антония Лойд-Джоунс, преводачката на два предишни романа на Токарчук.

Полша, също като САЩ, е политически разцепена по средата. Привържениците на ПИС са балансирани от прогресисти – често по-млади хора, които живеят в градовете и предимно в западната половина на страната – които са за толерантност, мултикултурализъм и реална конфронтация с миналото на Полша. Това са читателите на Токарчук. „Дори приятелите ми, които не четат особено много и не следват най-новите млади поети или писатели, четат Олга Токарчук“, казва ми Зофия Крул, редакторка на литературното онлайн-списание Двутигодник.

Когато Токарчук се появява, за да поздрави читателите си, всички следи от безпокойство вече са изчезнали от лицето ѝ. Тя разговаря оживено и позира за селфита на масата за автографи. Един фен ѝ е донесъл книга с рисунки на „фантомна архитектура“ – проекти, които никога не са били изградени – с надеждата, че това може да е източник на вдъхновение. Библиотекар от Прушков, градче в непосредствена близост до Варшава, ѝ представя неотдавна публикуван полски превод на книга със спомени – хроника на живота на еврейската общност в града, унищожена през 1941 по време на нацистката окупация.

Подписването продължава близо два часа. Когато се надига от масата след това, Токарчук изстенва и се престорва, че е на път да се срине. Но очите ѝ са будни. „Да знам, че хората очакват следващата ми книга – това ми дава енергия“, казва тя.

Токарчук живее във Вроцлав, в югозападната част на Полша. Дошла е във Варшава не само за панаира на книгите, но и за литературен фестивал, наречен „Апостроф“, който се провежда в „Универсалния театър“ – един вид генерален щаб на тукашните интелектуалци и артисти. Тази година Токарчук е гост-куратор, и е организирала едноседмична поредица от симпозиуми с участието на водещи полски писатели и интелектуалци. Присъствала е на почти всички дискусии, където си записва отделни неща в малко черно тефтерче, а от време на време прави и предложения, ако изглежда така, че говорителите са изгубили нишката. Темата, която е избрала, е „Това не е единственият възможен свят.“ Една от дискусиите се фокусира върху това как би могла да изглежда една пострелигиозна Полша. Друга се занимава с въпросите за изменението на климата и други екологични проблеми. Вместо традиционния букет от отрязани цветя, в знак на благодарност всеки от говорителите получава букова фиданка.

В една от вечерите група учители обсъждат бъдещето на полската училищна система. Пьотр Ласковски, учител в ранните си четиридесет години, говори за отвращението си от начина, по който бизнесът си е присвоил думи като „креативност“ и „иновация“. Доскоро той е бил директор на гимназия, в която повечето решения са се вземали съвместно, чрез гласуване на учениците и преподавателите. Според него училищата трябва да имат за цел да освободят учениците от грижите за пазара на труда и вместо това да ги подготвят да преоформят света. Облечен в тъмносиньо яке с качулка, той се полюлява напред-назад докато говори, с едва сдържана енергия. Токарчук го огрява с поглед откъм обичайното си място в средата на първия ред.

След събитието, на сбирка в градината на театъра, Токарчук представя Ласковски като човек, който ръководи „най-анархисткото училище в системата“.

„Страхувам се, че не е чак толкова анархистко“, казва той.

Токарчук отпива от диетичната си Фриц-Кола, немска марка с интензивен кофеинов състав. „Колко свободен си да определяш какво казваш на учениците?“, пита тя.

„Право и справедливост“ е въвела държавно-задължителна програма: часовете по история са ограничени до полската история, разказвана от ясно националистическа гледна точка; часовете по литература наблягат на класиката на полската литература, като например историческите романи на Хенрик Сенкевич, а не на големите ѝ неконформисти, като Витолд Гомбрович и Бруно Шулц.

Ласковски свива рамене. Един учител, който се отклонява от официалната линия, „няма да бъде арестуван“, казва той, а просто „сплашен“, може би със заплахата за принудително пенсиониране. Макар че това вероятно няма да се случи във Варшава, той добавя, „ако сте учител в малък град или село, с много консервативно население, със свещеник, който преподава религия в училището, то тогава положението ви се променя коренно.“ Той се подсмива мрачно.

Сред ляво-ориентираните хора, с които разговарям, тази тема е често срещана: можеш да се измъкнеш с почти всичко, което вършиш – докато един ден внезапно не можеш. Повечето културни институции зависят от държавното финансиране, което ги прави уязвими за политически натиск. Миналия декември, след като Крул, редакторката на Двутигодник се противопоставила на опитите за цензуриране на списанието, правителството оттеглило финансирането си; това е довело до преустановяване на публикуването му в течение на няколко месеца, докато Крул си осигурила подкрепа от сравнително либералното градско управление на Варшава.

В областта на медиите намирането на начин за работа без държавна подкрепа се превръща във все по-привлекателен вариант. Когато наскоро в Ютюб беше излязъл групово финансиран документален филм за насилването на деца от католически свещеници, той беше гледан повече от двадесет милиона пъти – което се равнява на повече от половината от населението на Полша – в течение само на няколко дни. „Не мога да слушам официалното радио“, казва ми Моника Платек, професорка по право и криминология във Варшавския университет, докато търси на телефона си епизод на [предаването] „Radiolab“ на WNYC [група от независими нюйоркски радиа], което иска да сподели с Токарчук. Платек се е кандидатирала за място в изборите за Европейски парламент, като представител на Виосна, нова прогресивна партия. До изборите остават ден и половина.

В края на вечерта полският писател Анджей Стасюк, подкрепян от украинска рок група, наречена „Хайдамаки“, изпълнява музикални колажи по стихове от Адам Мицкевич. Роден през 1798 г., точно след като Полша е разделена на три от Прусия, Руската и Австрийската империи, Мицкевич участва в неуспешната борба на страната за независимост и прекарва по-голямата част от живота си в изгнание. Творчеството му е пламенно-патриотично – той е смятан за национален поет на Полша, но, както подчертават адаптациите на Стасюк, земята, която Мицкевич е възхвалявал, е включвала големи части от Украйна, Литва и Беларус. Стасюк – висок, строен мъж в петдесетте си години – започва с рецитиране на полски на началните строфи от Акерманските степи, романтичен сонет, в който се описва кримския пейзаж. И докато постепенно започват да му асистират духови, а след тях и ударни инструменти, разработващи фолклорна мелодия, Стасюк сменя езиците, при което наполовина изкрещява, наполовина рап-ва същите стихове на украински. Токарчук се люлее под ритъма на музиката. „Настръхвам, когато слушам това“, казва тя и потрива ръце. „Можеш ли да видиш какъв точно е онзи знак на ризата му?“

Намираме се на известно разстояние от сцената и знакът трудно се различава. Изглежда като орела от герба на Полша, но има и нещо друго. Придвижвам се напред през тълпата, докато стоя точно под Стасюк. Дизайнът изглежда като стилизирана птица, с две симетрични крила от двете страни на нещо, оформено като дървена лъжица. Правя снимка и се връщам при Токарчук.

„Аха“, казва тя, докато я увеличава. „Това е украинският кръст Тризуб.“ Тя преплита пръсти и поклаща ръце, за да подчертае казаното. „Двете култури са преплетени ето така. Те не могат да бъдат разделени.“

Връзката между поляците и украинците представлява сърцевината на романа, над който Токарчук работи в момента, и който ще черпи от семейната ѝ история. Предците от страна на баща ѝ включват поляци, украинци и рутенийци, идещи от някакво село в провинция Галиция. „Някои от тях са били много по-наясно с националната си идентичност, а за други това не е било толкова важно“, казва ми тя, докато следващия следобед пием чай във фоайето на нов бутиков хотел в централна Варшава. (Токарчук говори английски изключително добре, но полският ѝ език има необичайна елегантност и яснота; разговорите ни се водят и на двата езика.)

По време на Втората световна война над поляците в селото е било извършено клане, като част от вълната от убийства, извършвани от украински националисти, които са отнели десетки хиляди животи в региона. Дядото на Токарчук, който е бил поляк, но женен за украинка, оцелял. След войната Галиция е поделена между Съветския съюз и Полша, и селото е станало част от Украинската съветска социалистическа република. Семейството, заедно с близо милион други жители на областта, е имигрирало в Долна Силезия, регион на югозападна Полша, граничещ с Германия и Чехия. Поляците са насърчавани да се заселят там, отчасти за да заменят етническите германци, които по онова време, с напредването на Червената армия, са бягали в Германия, или са били прогонени от Полша след края на войната. „Не може да се говори за тази област [Силезия] без да се споменават украинците, защото три милиона поляци, които живеят там, все още имат корени в Украйна“, казва Токарчук. „Това разграничение – кой е поляк и кой украинец, за мен е много изкуствено.“

Токарчук е родена през 1962 г., първата от две дъщери, в село малко пò на север от Долна Силезия. Там се е запазило малко немско малцинство: за да останат, някои от хората твърдяли, че са поляци, а други се оженили за поляци/полякини. Като дете Токарчук имала немска бавачка. Родителите ѝ преподавали в народната гимназия – част от движение, основано с цел повишаване на образованието сред селските среди, а семейството живеело на територията на училището – период, който Токарчук си спомня щастливо. Баща ѝ бил училищният библиотекар и тя прекарвала по-голямата част от времето си в библиотеката, като четяла всичко, каквото ѝ попаднело – поезия, Апулей, Жул Верн, енциклопедии.

В тийнейджърските си години Токарчук започнала да осъзнава, че голяма част от света е затворена за нея. „Всичко, което беше интересно, беше извън Полша“, казва тя. „Страхотната музика, изкуството, филмите, хипитата, Мик Джагър. Беше невъзможно дори да мечтая за бягство. Като тийнейджърка бях убедена, че ще трябва да прекарам остатъка от живота си в този капан.“

През есента на 1980 г. тя постъпила във Варшавския университет, за да учи психология. По време на войната кампусът на университета е бил немска казарма. Нейното общежитие било в близост до руините на еврейското гето, а по улиците все още имало множество празни места, поради системното разрушаване на града от нацистите през 1944. През втората година от следването ѝ, в отговор на все по-масовите демонстрации в цялата страна, правителството обявява военно положение. Дори и сега, в комфорта на хотелското фоайе, Токарчук потиска потрепването при този спомен. „За младо момиче от провинциите всичко това беше много сурово“, казва тя. „В магазините нямаше какво да се купи, по рафтовете само оцет и горчица. И отчаяние във въздуха. Хората наистина бяха много песимистични. Не вярвах, че Съветският съюз някога ще се разпадне.“

След дипломирането си, през 1985 г., Токарчук се омъжва за колега, с когото е следвала психология, и двамата се преместват в градче недалеч от Вроцлав. Токарчук специализира в клиничната психология, включително работа с наркомани и алкохолици. След няколко години тя вече е „прегоряла“. „Прекалено невротична съм, за да бъда терапевт“, казва тя.

Успява да получи паспорт, за да пътува до Лондон за няколко месеца, където учи английски, работи каквото намери – сглобяване на антени във фабрика, чистене в луксозен хотел – и прекарва времето си в книжарници, четейки феминистка теория, с която не е имала възможности да се среща в Полша. Един от ранните ѝ разкази, „Хотел Капитал“, е написан от гледната точка на камериерка, която пише истории за хората, чиито стаи чисти, въз основа на личните им вещи. „Всеки път, когато съм в хотел“, казва ми Токарчук, оглеждайки се неловко из фоайето, „си припомням, че камериерките са хора като мен, че те също могат да пишат и за мен, и за бъркотията в хотелската ми стая.“

След като Токарчук се завръща в Полша, се ражда синът ѝ, и тя започва да пише сериозно. Съзнанието, че множество реалности могат да съществуват съвместно, тя обяснява с обучението си по психология. Едно от първите ѝ клинични преживявания е включвало двама братя, които са имали съвсем различни емоционални разкази за семейната си динамика. „Това беше първата ми стъпка към писането“, припомня си тя по-късно. „Да пишеш означава да търсиш множество конкретни, специфични гледни точки към реалността.“

Първият роман на Токарчук, публикуван през 1993 г., е философска притча, поставена във Франция от XVII век; следващият разказва историята на екстрасенс от Вроцлав през 1920-те години. Първият ѝ голям успех идва с третия ѝ роман, „Правек и други времена“ (1996), в който тя се обляга на истории, които ѝ разказвала като дете бабата по майчина линия. С нотка на вълшебен реализъм – четири ангели-пазители бдят над развитието на действието – романът описва живота на две семейства в измислено полско село от ХХ век. Голяма част от него се върти около взаимоотношенията между поляци и евреи. Поляците посещават еврейски лекари и пазаруват в еврейски магазини, но страстната любов между полякиня и евреин е осуетена. Заради съчетанието си от митични елементи и дългосрочен поглед към историята, романът е приветстван като новаторство.

Приблизително по същото време Токарчук се влюбва в долината Клоджко, живописно кътче в Долна Силезия, недалеч от чешката граница. Тя и съпругът ѝ купуват обикновена дървена къща и се заемат да я ремонтират. Токарчук е очарована от историята и културата на региона. Докато минава покрай една църква малко след преместването, тя забелязва статуя на една светица, Света Вилгефортис – и това преживяване формира гръбнака на следващия ѝ роман „Дом на деня, дом на нощта„, публикуван през 1998 г. Историята се развива така: в магазина за сувенири на църквата авторката попада на книжка, съдържаща средновековно животоописание на светеца, написана от човек, идентифициран само като „Пасхалис, монах“. Според легендата Вилгефортис искала да стане монахиня, но баща ѝ я отвлякъл от метоха и се опитал да я принуди да се омъжи. Тя се помолила на Исус да я направи отблъскваща за бъдещия младоженец и била възнаградена с мъжествени черти и брада, наподобяваща Христовата – при вида на което баща ѝ я убил.

„Кой е човекът, който е написал живота на светицата и как е узнал всичко това?“, пита един от героите. Както се оказва, Пасхалис – измислена фигура – е човек, уникално подходящ за написване агиографията[213] на това мъжествено момиче: още от детството си той е измъчван от желанието да стане жена. Подобно на региона, в който се случва историята, с неговите непрекъснато променящи се национални граници, и двамата герои обитават една гранична област, което изглежда повишава способността им за съпричастност.

В съчетанието от мемоар, измислица и мит, романът е първият опит на Токарчук във формата на съзвездието, която по-късно тя използва в „Полети“. Този роман прораства от факта, че за първи път в живота си Токарчук се оказва способна да пътува на широко. Процъфтяващата ѝ международна репутация означава покани на литературни фестивали по целия свят, синът ѝ наближава зряла възраст, а и бракът ѝ приключва. Тя се заема с идеята да напише книга за пътуванията, но конвенционалното писане на пътеписи ѝ изглежда твърде праволинейно, липсва му „нервната, дори агресивна, много активна, много спешна“ природа на акта на пътуване.

„Отчаяно се опитвах да намеря формата за такава книга, но не можех“, разказва ми тя. Но когато започнала да събира бележките си, тя разбрала, че самите те вече могат да съставят роман. За да определи окончателната форма, тя разстлала фрагментите на книгата – сто и шест от тях – на пода на работната си стая и се качила на масата, за да може да ги огледа отгоре.

Един от тези фрагменти се отнася до Филип Верхейен, фламандският анатом от XVII век, който е дал названието на Ахилесовото сухожилие. Като млад мъж, един от краката му е трябвало да бъде ампутиран. Но след това Верхейен започнал да преживява постоянни болки в празното пространство, където е бил кракът му. Онова, което е премахнато – било то крайник от тялото или група хора от нацията – все още има силата да наранява. „Трябва да изследваме болката си“, заключава той.

В деня след като приключва „Апостроф“, Токарчук обядва в индийски ресторант във Варшава заедно с партньора си от единадесет години, Гжегож Зигадло, приветлив мъж в късните си четиридесет години, със загрижени очи и гъста черна коса. Резултатите от изборите за Европейски парламент са влезли в сила и те са обезкуражителни. „Право и справедливост“ е спечелила най-големия дял от гласовете за всички избори досега – повече от четиридесет и пет процента, преднина от близо седем процента пред основния ѝ центристки съперник – Европейската коалиция. [Партията] Виосна е успяла да влезе, с шест процента, и ще да изпрати трима представители в Брюксел. Моника Платек, фенката от „Апостроф“, не е сред тях.

Зигадло работи като преводач от немски език. Сега работата му, както сам той я описва, е „да се грижи за Олга“, да служи като шофьор, момче за всичко, научен сътрудник и т.н. Тя го нарича свой „мениджър“; той пък нарича писането ѝ „семейният бизнес“. Освен че ѝ предоставя всичко, от което тя може да се нуждае незабавно – еспресо, копие на книга, техническа поддръжка – той понякога се намесва, докато тя и аз разговаряме, за да изясни някой пункт, който тя е представила, или за да я предупреди, sotto voce, да не бъде недискретна.

По-късно в следобеда Зигадло ни откарва до Вроцлав, на три часа път. Автомобилът им, Волво-комби, е натъпкан догоре с куфари, чанти за дрехи и буковата фиданка на Токарчук от фестивала. Когато потегляме, Токарчук връзва растата си на кок и посяга към торбичка с оризови бисквитки с аромат на къдраво зеле. Зигадло с мъка си проправя път сред трафика, като в един момент спира рязко точно по средата на едно от варшавските (всепризнати като объркващи) кръгови движения.

През годините, които е прекарала в изследване и писане на най-новия си роман, „Книгите на Яков“ (2014 г.), двамата обикалят голяма част от Европа ей така – Украйна, България, Румъния, Чехия, Германия, Турция – следвайки дирята на главния герой, Якуб Франк. (Очаква се романът да се появи на английски през следващата година, в превод на Дженифър Крофт, която е превела и Бегуни.) Франк е полски евреин от осемнадесети век, който се е провъзгласил за Месия. През 1750-те години той печели хиляди последователи сред сабатяните, месианската еврейска секта, към която сам принадлежи. Той включва християнските учения в сабатския юдаизъм и провежда масови кръщения. Освен че е направила исторически проучвания на детайлите от епохата, Токарчук е искала да посети и самите места. „Аз съм писателка, а не историчка, така че сама трябва да се докосна до всичко – да го помириша, да го докосна, да го видя.“, казва тя. Наблюдавала е растения, листа, цвета на почвата, течението на река Днестър. В Лвов е седяла в катедралата, за да си представи как е било, когато последователите на Франк са били кръщавани там масово.

През по-голямата част от последните десет години тя се е потапяла във всички възможни теми, свързани с Франк: Полша от осемнадесети век, религия, мистика, еврейско просвещение в Централна Европа. За нея е било важно да улучи дори най-малките детайли. В една сцена тя изобразява жени, които седят и шият, като светлината се отразява в металните им игли. Докато четяла пасажа, тя усетила, че нещо не е наред, а след това осъзнала, че за метални игли в тази част на Европа е още рано; хората са шиели с дървени. По-късно, когато книгата е почти завършена, консултанти, наети от издателя ѝ посочват, че през този период картофите не се ядат често в Централна Европа; оризът, внасян от Турция, е основният хранителен продукт.

Резултатът от всичко това е най-амбициозната досегашна творба на Токарчук. В повече от деветстотин страници романът преплита перспективите на десетки хора, свързани с Франк, включително Бенедикт Чмиловски – свещеникът, написал първата енциклопедия на полски език; Елиша Шор – равин, който е запленен от харизмата на Франк; Моливда – полски благородник, който е преводач, довереник и евентуален предател на Франк; както и една умираща еврейска баба, която поглъща кабалистичен амулет и чрез това постига безсмъртие.

Книгата става моментален бестселър и печели най-престижната литературна награда в страната, Nike. Успехът ѝ подчертава нещо, което изглежда очевидно по време на посещението ми: днес еврейското наследство на Полша се обсъжда много по-открито, отколкото през деветдесетте години. По време на „Апостроф“ един от участниците носеше тениска с надпис на идиш. На мястото на варшавското гето сега стои популярен нов музей – ПОЛИН, Музей на историята на полските евреи. („Полин“ е названието на Полша на идиш.) „Няма полска култура без еврейска култура“, казва ми Токарчук в един момент. И все пак прегръщането на това наследство от Полша далеч не е еднозначно. Когато Токарчук за първи път прочита за Франк, тя разбира, че много хора имат силни мотиви да забравят историята му: полските католици, смутени от начина, по който Франк се отнася към църквата (той е бил затворен в манастир за тринадесет години); ортодоксалните евреи, които смятат Франк за предател; и дори полските потомци на Франкистите, неговите последователи, които може би не искат да им се припомнят еврейските корени.

Токарчук се наслаждава на ролята си на човек, който оспорва утвърдени разбирания, и в едно интервю, след като книгата е спечелила наградата Nike, тя призовава сънародниците си да признаят по-тъмните елементи от миналото на нацията. „Измислили сме си тази история на Полша като отворена, толерантна страна“, казва тя. „И все пак сме извършили ужасни неща, като колонизатори, като национално мнозинство, което е потискало малцинството, като собственици на роби и убийци на евреи“. Пощенската кутия и страницата ѝ във Фейсбук незабавно били наводнени със съобщения, обвиняващи я в национална измяна. „Единственото правосъдие за тези лъжи е смъртта“, писал някакъв човек. Други призовали тя да бъде изгонена от Полша. Крофт се притеснила за безопасността на Токарчук и я помолила да напусне страната за известно време. Издателите на Токарчук временно ѝ предоставили телохранители. Но Токарчук си остава непоколебима. Според нея ереста разкрива границите на конвенцията, но освен това поставя предизвикателството да се преминат тези граници; това е „акт на свободния разум“.

Напоследък Токарчук си играе с мисълта да живее повече или по-малко пълноценно в селската си къща в долината Клоджко, и сградата се реновира и разширява. Преди пет години тя е основала летен литературен фестивал в близкия град Нова Руда, в който участват писатели от цяла Източна Европа. Получила е финансиране от местните власти и няколко частни спонсори, включително и производител на тоалетна хартия. „Мислех да направя медал от тоалетна хартия за нашия министър на културата“, казва Токарчук и се усмихва през зъби.

Един ден тя и Зигадло пътуват от апартамента си във Вроцлав до селото, за да проверят как вървят строителните работи. Поемайки на юг от града, ние подминаваме паметник в чест на шестстотната годишнина от заселването на региона, а след това и склад на [фирмата] Amazon. Възрастен белокос мъж пресича улицата, като води за ръка дете от междурасова връзка. „Красив млад поляк“, отбелязва Зигадло.

Докато магистралата се изкачва в планината, започва да вали обилен дъжд. Токарчук реагира така, сякаш това е лична обида. „Няма да можем да видим гледката“, оплаква се тя. При хубаво време тя обича да се изкачва до върха на хълма зад къщата си, от който се виждат планините, които се простират по чешката граница.

Започвам да разпознавам пейзажа, който Токарчук описва във Води плуга си над костите на мъртвите, току-що преведената ѝ криминална история за убийства и правата на животните. Когато започнала да пише романа, тя вече била замислила идеята за „Книгите на Яков“, но знаела, че това ще отнеме години и че трябва скоро да предаде на издателя си нов роман. В желанието си да напише „нещо леко“, тя решила да опита перото си в детективски роман. „Вече имаш формата, нали разбираш? Просто ти трябва време, за да подредиш всичко, и тогава е лесно. Нищо чудно, че тези писатели на криминалета могат да издават нова книга всяка година.“ Зигадло, откъм шофьорското място, бързо ѝ изшътква.

Идеята за криминален роман ѝ хрумнала за пръв път през зимата, която прекарала сама в долината, след като се разделила със съпруга си, като единствените придружители били двете ѝ кучета. Един ден кучетата изчезнали. „Започнах да питам хората какво се е случило“, разказва тя. „Някой ми каза, че в района е имало голяма ловна експедиция, а понякога тези пияни ловци убивали кучета.“ Тя продължава: „Беше преди много години, но запазих тази идея в продължение на дълго време. Идеи като тази – все едно са в хладилника. А след това някой ден се появяват на масата ми.“

Книгата е всичко друго, но не и конвенционален криминален роман. Главната героиня Янина Душейко живее в неназовано село, където води самотна война срещу ловците, нейни съседи. Вегетарианка и страстна поборница за правата на животните, Душейко е потънала в скръб след необяснимото изчезване на домашните си кучета и страда от множество физически и психически мъки. Докато в един момент съседите ѝ започват да измират по най-невероятни начини – единият се задушава с кост, докато яде елен, който е убил, друг пада в изоставен кладенец – а Душейко се опитва да убеди полицията, че самите животни си отмъщават на ловците.

Историята е разказана изцяло чрез странния, натрапчив глас на Душейко. Изолирана и фиксирана върху астрологията като средство за разбиране на света – „Редът съществува и той е в нашия обсег“ – тя е чиста душа, на която напълно липсват умствени защити. В началото на книгата, мислейки за болката си, тя се чуди: „Може би с това може да се свикне? Научи се да живееш с него, точно както хората живеят в градове като Аушвиц или Хирошима, без изобщо да се замислят какво се е случвало там в миналото.“ Но към края тя осъзнава, че такъв живот е невъзможен. „Всяка мъничка частица на света е направена от страдание“, казва тя.

Малко по малко асфалтовият път се превръща в черен. В крайпътния храсталак се появява лисица, само за да изчезне също толкова бързо. Токарчук размишлява как ли е изглеждало мястото след войната, когато немците са бягали, а поляците са се заселвали. „Поляците са гледали на тези къщи като на временно селище. Те изобщо не са се грижели за тях“, казва тя. „Били са сигурни, че идва Третата световна война и че трябва да са готови да напуснат отново.“

Къщата изплува от мъглата, оголена до дървената си рамка. Разкопките отстрани са създали големи купчини червеникава земя. Двама мъже работят с нещо, което прилича на ръчна бетонобъркачка, с която правят хоросана за зидането. Изпълнителят, компактен мъж на средна възраст, облечен във ватирано черно яке и черен каскет, въвежда Токарчук в къщата. Още няма електричество и тя пристъпва внимателно през недовършените етажи, докато разглежда плочките за кухнята и обсъжда цветовете на боята.

На горния етаж тя и Зигадло изследват напредъка в работата по спалните. Токарчук е искала стаята с най-голям прозорец да бъде стая за гости, най-вече за сестра ѝ, с която тя е много близка, но Зигадло се опитва да я убеди да я запази като своя работна стая. Вкъщи във Вроцлав тя има собствено пространство за писане, но тук вече е свикнала да работи в кухнята. „Както обикновено се случва с жените“, казва тя.

„Не и по време на моята смяна“, отвръща Зигадло и поклаща глава.

Токарчук наднича през прозореца. „Сигурни ли сте, че не можем да отидем до върха на хълма?“, пита тя. „Може би с колата?“

Той въздъхва. „Можем да опитаме.“

Обратно в колата Токарчук си спомня за фиданката от „Апостроф.“

„О, господин Роман! Ето нещо за вас“ – казва тя на един градинар, който ни гледа откъм верандата си.

„Какво искате да правите с това?“, пита той.

„Не знам“, казва Токарчук. „Това е буково дърво. Има нужда от място, за да расте. Но не искам да блокирам изгледа. Какво мислите вие?“

Те тръгват заедно към горичка от дървета пред къщата. Токарчук се връща след миг, доволна. „Горичката тук е засадена от мен“, казва тя. „Нямах достатъчно въображение и не очаквах, че ще станат толкова високи. Сега ни засенчват слънцето сутрин.“

Колата започва да издава сигнали на протест, докато Зигадло се опитва да я маневрира по черния път, сега сериозно разкалян.

„Да опитаме“, призовава Токарчук. „Ой!“, възкликва тя, когато колата се подхлъзва.

„Не можем да караме по този път!“, казва Зигадло.

„То и без това няма какво да се види при това време“, добавя Токарчук и въздъхва. „Всичко е в мъгла. Жалко.“

Колата отново започва да протестира, когато Зигадло се опитва да обърне назад по тесния път. На поляна се вижда дървена ловна вишка[214], от която ловците дебнат дивеча. „Ох, тази е нова“, казва тъжно Токарчук. В романа ѝ [героинята] Душейко отбелязва: „Не е ли връх на арогантността, не е ли дяволска идея да се нарече място, от което човек убива [животни], ‚амвон‘?“

„Когато се живее тук, в центъра на Европа, където армиите идват и си отиват, и унищожават всичко, културата се превръща в своеобразна спояваща маса“, казва Токарчук в някакъв момент по пътя. „Поляците знаят, че без култура не биха оцелели като нация.“ Една нация, която е обединена от патриотичната поезия на Мицкевич – или от митологията на гордия народ, който си остава обединен, дори и когато е опустошен от завоевателски армии – е може би нещо като напукана ваза: може да се използва, стига лепилото да държи, но едва ли е особено стабилна. Но ако не може да има полска култура без украинска или еврейска, то какво се случва, когато тези малцинства бъдат потиснати или изтребени? Лепилото се разлага, парчетата се разпадат. Хората на изкуството могат да правят опити за възстановяване, като разказват истории, които показват, че евреите и поляците живеят в хармония, като пеят думите на Мицкевич на украински. Но те не могат да възстановят съда в първоначалния му вид. Тяхната работа просто преконфигурира купчината от парчета, като прави от тях нещо ново. Съдът, който Токарчук е създала от историята на нацията си, е раздробен и фрагментиран – и след онова, което се е случило през миналия век той няма как да бъде друг. Някои хора насочват гнева си от онова, което тази картина разкрива, обратно към нея.

Заглавието Бегуни (Бегачи) идва от името на руска православна секта, датираща от осемнадесети век, чиито членове са смятали, че постоянното движение ще им позволи да се предпазят от злото. В много отношения Полша е страна на номади, бягащи от злото от миналото, многото ѝ етнически населения са се изтласквали многократно едни-други в различните ѝ региони. „Благословен е онзи, който напуска“, казват религиозните номади. Но такова бягство може да бъде само временно.

„Всяка култура е изградена върху механизми за отбрана“, казва Токарчук. „Съвсем нормално е, че се опитваме да потиснем всичко, което не ни е удобно.“ Нейната роля, както самата тя я вижда, е да принуди читателите си да се вгледат в аспекти от историята – своята собствена или онази на нацията – които инак биха предпочели да избегнат. Тя е станала, както сама казва, „психотерапевт на миналото.“

Рут Франклин е старша редакторка на американското списание The New Republic.

Коментари (1)

- 20-10-2019|Юрий Проданов

Страхотна писателка! Просто, освен „Бегуни“, трябва да се преведат и другите и романи на български. И, като се прочетат, отново да си дадем сметка колко тъжно монотематична е нашата литература…

Просто нобелистите от Централна Европа носят в себе си пъстротата на Австрийската (Австро-Унгарска) империя или на Османската (Андрич). Не може с единствен ценностен ориентир „Под игото“ и подобни да откриваш невидимите и различни светове край себе си.

Дълга тема, която кой знае защо не подхващаме…

„С писането си днес просто се стремя към оцеляване“.

Интервю с Елфриде Йелинек

Автор(и): Андре Мюлер, Елфриде Йелинек

Едно интервю с Елфриде Йелинек, носителката на тазгодишната Нобелова награда за литература[215], е като посещение при болен. С възхитително постоянство, сега вече световноизвестната дама настоява, че е психически разстроена жена, а писането ѝ (което се получава перфектно и без усилия, както сама тя подчертава), е просто излияние на многобройните неврози, които тя е в състояние да назове точно.

Корените на тази нищета тя изброява бързо: високообразованият, но слаб баща (по професия химик), който е завършил в лудницата; доминиращата, емоционална майка – успешна мениджърка, която е искала да превърне детето си в музикален гений; накрая, образованието в католически манастирски училища, в които е имало само едно важно нещо: послушанието. Елфриде Йелинек, родена през 1946 г. в Мюрццушлаг, Австрия, е поела всичко това изключително дълбоко.

В един разговор, който Андре Мюлер [автор и на това интервю] води с нея за през 1990 г., по повод нейния сексуално-шокиращ роман Похот за [германския вестник] DIE ZEIT, тя категорично заяви: „Аз съм зомби. Всъщност аз не живея“. Сега, четиринадесет години по-късно, трябваше да се провери дали нещо се е променило в черногледото ѝ разбиране за самата себе си. Отговор: Не.

Нобеловата награда, обяви тя откровено в деня на съобщението, във всички микрофони, които ѝ бяха поднесени, предизвикала повече отчаяние, отколкото радост. Нямало да пътува до Стокхолм за церемонията на 10 декември. Наградната реч щяла да бъде записана на видео от дома ѝ във Виена. С паричната награда (над един милион евро) тя искала да си позволи по-голям апартамент в Мюнхен, второто ѝ местожителство, което споделя със съпруга си, компютърния специалист Готфрид Хюнгсберг, който е с две години по-възрастен от нея.

„Парите са добри, разбира се“, каза тя в интервю за [германския ежеседмичник ] die Weltwoche. По-голямата част от тях ще бъдат „сложени настрана“. Защото може и да се случи така, че тя, „наследствено обременена от лудите родители“, в старостта си да полудее и да се нуждае от скъпи грижи. Всъщност всичко това не трябва да се взема прекалено сериозно. По време на интервюто имаше много смях. В отчаянието си Елфриде Йелинек е смайващо забавна. Само хората, които имат усет за този вид комичност, могат да се насладят на нейната мономанска, често балансираща на ръба на поносимото проза.

За други тя е обект на омраза. Като „оплювателка на родината“ тя вече не отстъпва в нищо на Томас Бернхард, наскоро (или поне откак е мъртъв) издигнат в ранг на национален поет. Преди четири години, когато в Австрия дойде на власт консервативно правителство – с помощта на провинциалния военачалник от Каринтия Йорг Хайдер, който междувременно е сведен до пълна незначителност – тя издаде временна забрана за представяне на пиесите ѝ в държавни театри.

Най-четеният таблоид в страната, Kronenzeitung, я преследва с продължителна злоба, римува името ѝ с „мръсотия“[216] и я представя като порнографска Nestbeschmutzerin[217]. Това не вреди особено много на успехите ѝ. Романите Похот и Алчност станаха бестселъри. Пианистката спечели „Златната палма“ във филмовата адаптация с Изабел Юпер. Пиесите ѝ (последните от тях Спортна пиеса, Произведението, Страната на Бамби) се играят на най-големите немскоезични сцени. Последната ѝ пиеса, Вавилон, в която става дума за преплитането на религията, секса и насилието, въз основа на войната в Ирак, ще има премиера във виенския „Бургтеатър“ през март.

Елфриде Йелинек винаги е била затрупвана с награди: награда Хайнрих Бьол, Бременска литературна награда, награда Хайнрих Хайне, награда за драматургия Мюлхаймер, награда Франц Кафка, награда Георг Бюхнер … Невъзможно е да бъдат изброени всички. Сега тя най-после достигна върха. Но от това хулите не намаляват. В ZEIT и Spiegel се появиха унищожителни коментари за нейната Нобелова награда. Какво казва самата тя? „Не съм ги чела. Достатъчно съм разнебитена. Трябва да се пазя.“

* * *

Андре Мюлер: Едва узнахте, че сте получили Нобеловата награда, и вече декларирахте, че не я заслужавате. Но когато други казват същото, Ви боли.

Йелинек: Бях напълно сигурна, че е ред на Петер Хандке, живия класик.

Да, но на другите не им е позволено да казват нищо срещу вас.

Не е съвсем така! По-скоро е като да бъдеш инвалид и да седиш в инвалидна количка. На никой друг не е позволено да ви нарича „сакат“, но на вас самите е позволено. Аз мога да го кажа. Останалите не!

Ватиканът се разстрои от това, че, както беше казано, Нобеловата награда била получена от една нихилистична невротичка.

Това беше особено неприятно за мен, защото Ватиканът трябва да е на страната на слабите и болните. Той по-скоро трябва да каже, „оставете горката жена на мира, тя не може другояче; хубаво е, че е получила наградата, дори и ако онова, което пише, е нихилистично.“ Ватиканът трябва да защитава затормозените и обременените.

От милост …

Да, аз също мисля, че това е много нехристиянско от страна на Ватикана.

Марсел Райх-Раницки написа, че сте много страхотна жена, но не успявате да напишете добра книга.

Това е най-голямото унижение, да кажем, о, тя е впечатляваща, всеотдайна жена, но просто не може да пише. Това е презрение. Трудно ми е да живея с това, защото сама се презирам достатъчно.

Правото да се омаловажавате е единствено ваше.

Точно така, не искам никой друг да го прави. Не искам тортата, с която сама се замерям, така да се каже да бъде вдигната от земята, пълна с мръсотия, и запратена в лицето ми втори път, макар разбира се да знам, че това е нещо самонадеяно. Защото всеки може да каже и пише за мен, каквото си поиска.

Писателят Мартин Мозебах ви нарече един от „най-тъпите хора в Западното полукълбо“.

Това ми се стори много смешно, защото той произнася една истинска дума напълно спокойно. Всъщност аз наистина съм глупава. Само че той не може да знае това, защото не ме познава. Детската устица изпуска жълтица.

А ако някой Ви нарече умна…

… няма да му повярвам. Знам, че не съм умна. Например, те не могат да спорят с мен, защото не съм достатъчно умна, за да доведа до край която и да е мисъл. Наскоро телевизията ме покани на философска дискусия. Отговорих, съжалявам, глупава съм като мекица, не мога да го направя.

Казвате това със смях.

Да, но в действителност смехът ми е умолителен. Животните показват зъбите си, защото молят за милост.

А тя ви се отказва, отново и отново. Колкото повече унижавате себе си, толкова по-силно ще бъдете атакувана.

Да, можете ли да ми обясните това?

Вероятно някои не могат да търпят, че сте постигнали всичко, което може да се постигне, и въпреки това не се радвате.

Това са ми го казвали и други.

Колумнистът Франц Йозеф Вагнер пише в Bild-Zeitung: „Вземете паричната си награда, дайте я на терапевта си и бъдете щастлива!“

Е, чак един милион евро за терапевти няма да похарча. Предпочитам да си купя японска рокля.

Други вестници споменаха кандидати, които били по-подходящи за Нобеловата награда. Дорис Лесинг, Джойс Каръл Оутс, Филип Рот …

Е, какво да направя, като съм я получила? Не съм си я връчила сама.

На въпроса дали иска да ви поздрави, поетесата Фридерике Майрекер отговори: „Не съм чак толкова безкористна“.

Това ме учудва. Бих се радвала чистосърдечно, ако наградата беше получила тя, защото бих си помислила, слава Богу, не я получавам аз. От няколко години насам знаех, че съм в списъка и ежедневно се молех за здравето на Хандке. Молех се той да не умре или да се разболее, или да отново да забърбори някакви глупости за Сърбия.

Наистина ли е толкова лошо човек да получи най-високата литературна награда в света?

От една страна, разбира се, се чувствам поласкана. Радва се и обущарят, чиято работа е призната. От друга страна, за мен това е мъчение. Защото искам да имам спокойствие. В момента не смея да изляза от къщи. Зависима съм от градския транспорт, защото нямам кола. А сега вече не мога да ползвам метрото, защото не издържам да ме заговарят. Всеки израз на привързаност ме достига като лично нараняване. Дори и в кафенето не мога да отида повече.

Ако искате спокойствие, то не трябва да давате интервюта и да се появявате по телевизията.

Да, това е вярно. Защитавах се твърде малко. Участвах твърде често от рефлекс на несъзнателно послушание, който ми е внушен от изключително авторитарната майка. Та нали говоря и с вас тук.

Майка Ви е починала преди четири години.

Да, радвам се всеки ден, че е мъртва. Беше на деветдесет и седем и в последно време беше напълно полудяла. Параноята, която инак тя винаги е имала латентно, сега избухна напълно. Вярваше, че мъжът ми краде бижутата ѝ. Не му беше позволено да влезе в къщата. Това беше лудешка ревност. Още от детството ми винаги се е стремила да премахне около мен всеки, когото харесвах.

В романа си Пианистката описвате невротичната връзка с майка си. Живели сте в една и съща къща. Писането е било единственото Ви убежище.

Писането беше моята спасителна лодка, но да ме освободи не успя. От най-ранно детство бях фиксирана като зверче върху тази жена, която имаше абсолютна власт над мен. Откак тя почина се промениха много неща, но здрава не съм станала. Страхът става все по-голям, вместо по-малък.

Кой страх?

Това е специфична форма на агорафобия, която избухва, когато се чувствам наблюдавана в някакво човешко множество. Като момиче не напусках къщата в продължения на една година, и още като дете вече бях пациентка, защото тичах като луда из стаята и блъсках главата си о стената. Моят тогавашен психиатър казваше, че по този начин съм искала да се освободя от натиска, под който се намирам. Гледката не беше приятна.

Излекувана ли сте вече?

Все още правя такива неща и до днес, но не толкова екстремно. Вече не се блъскам в стените. Това е сякаш вътре в мен бушува нещо, някаква ярост, която днес вече ме кара да пиша. При мен писането е някакъв страстен акт, един вид ярост. Не съм човек, който работи върху всяко изречение като Томас Ман, а просто сека наоколо. Това продължава така около два-три часа, след което се сривам като суфле, прободено с игла.

Можете ли да спите без помощта на приспивателни?

Не, за Бога, без Валиум не функционира нищо. Основното ми оборудване се състои от Валиум, бета-блокери и антидепресанти. Пиесата Страната на Бамби написах в една-единствена вълна от наркотично опиянение.

Изглежда, че и писането не ви прави радостна.

Не. Радостна не ме прави нищо. Само дето понякога по време на писането изпадам в такива състояния, сякаш не съм напълно в съзнание. Това е вид транс, като при оргазъм. Но дори и тогава знам как възниква. В крайна сметка всичко е работа, дори и любовта.

Любовта?

Да, дори и любовта, каквато я описвам. В онова, което другите описват като дълбоки, силни чувства, при мен има нещо механично, като зъбни колелета, която се зацепват едни в други. Аз просто го изкарвам на повърхността.

Спомняте ли си първата си любовна връзка?

Да, разбира се. Все още не съм толкова сенилна, че да не я помня. Но не искам да говоря за това.

Хубавото предпочитате да запазите за себе си.

Така е. Моето творчество идва от негативното. Не мога да опиша нищо положително. Но разбира се, в живота си съм имала и много големи страсти.

Моменти на щастие?

Естествено! Не съм чудовище. Аз съм много сърдечен и способен на любов човек, но не пиша за това. Пиша за разрушителното, но на това съм способна само защото познавам и другото. Хората се лигавят за романтичните си преживявания, когато слънцето залязва в Майорка. Но кой върши мръсната работа? Аз трябва да свърша мръсната работа. Пречиствам емоционалната помия. Това е моята работа. В литературата аз съм жената, която разчиства развалините, жената с кошчето за боклук. Аз съм любовната боклукчийска служба.

Друг мотив от писането ви, казали сте в предишно интервю, е отмъщението. В романа Ви Децата на мъртвите всеки, който е в състояние да се наслаждава на живота, трябва да умре.

Всички, които могат да живеят, да. И когато са мъртви, аз ги убивам за втори път, на два пъти държи по-добре.

На бюрото си Вие сте убийцата.

Точно така, защото това не е възможно в реалния живот. На бюрото си водя война срещу хората, които са се почувствали удобно в нормалността и се радват на живота, заради което им завиждам. По принцип аз съм напълно тоталитарна. Казвам, че след онова, което са извършили нацистите тук, никой няма право да живее спокойно и щастливо.

Баща Ви е бил евреин.

Да, той е преживял националсоциализма с големи трудности, защото бракът с майка ми го е защитавал. Самата тя също не беше чиста арийка, защото имаше еврейски дядо, но беше успяла да получи фалшиво доказателство за арийски произход. Когато е била насилвана да се разведе, тя е отказала. В това тя беше героична.

Спасила е баща Ви.

Да, но четиридесет и девет други роднини по бащина линия са загинали по време на нацизма. Една моя братовчедка веднъж ги преброи. Все още виждам планините от трупове, които са били намерени, когато съюзниците са пристигнали в концентрационните лагери. След войната, когато бях дете, баща ми ходеше на кино с мен, за да гледаме филмите, които документираха това. Показваха ги в киното, но разбира се те не бяха подходящи за дете. Бях като парализирана от ужас.

И от ужаса се е получила омраза.

Да.

И когато тя се свърши…

Тогава ще трябва да мразя самата себе си. Нищо не помага. Омразата е моят двигател. Да не трябва да мразя, би било облекчение за мен. Но едно такова възстановяване очевидно не ми е предоставено.

Мислили ли сте някога конкретно да отнемете собствения си живот?

Не, странно. Всъщност това би било логичната последица от себепрезрението ми. Но човек някак се вкопчва в малкото от живота, което е налице, като страдащия от рак, който все още се вкопчва в последния етап и не иска да умре.

Как си представяте старостта си?

Ужасно! Изпитвам панически страх пред старостта, откак станах свидетел на този процес на гниене с майка ми. И така, преди да стигна дотам, се надявам да намеря сили да се самоубия. Човек трябва да познава лекар, който да помогне. Защото бих могла да го направя единствено с таблетки, по нежния начин. Никога не бих могла да се обеся. Трябва да смесите хапчетата с ябълков сос, за да не ги изповръщате.

Ах!

Да, и преди това първо да вземете Валиум.

Вие са ужасна. Не мога да проведа професионално интервю с вас.

Разоръжавам Ви…

Да.

… защото виждате, че наистина съм безпомощна.

Да, и не мога да Ви помогна.

Никой не може да ми помогне. Но с Вас обичам да говоря. Просто съм толкова изтощена в момента. Сега виждате как се разпада някой, който отдавна не е бил излаган на никаква човешка компания.

Аз също съм изтощен.

Да, добре. Ако вие също се разпадате, това е добре.

Има ли някое желание, което все още бихте искали да си изпълните?

Да, пътувания. Например, страхотно ми се иска да летя до Ню Йорк. Искам поне веднъж да видя небостъргачите, преди да умра. Но това не става с моята болест. Когато слизам от самолета и възприема онази скорост, шума и напълно различния ритъм, който цари там, бих паднала мъртва на място.

Трогвате ме.

Да, аз също мисля, че в скромността си съм трогателна. Нямам големи претенции към живота. Щастлива съм, когато гледам някой стар филм по телевизията. Зависима съм от телевизията, защото не мога да ходя на кино.

Дори не и това?

Не, защото там има врати, които се затварят и става мрачно, така че се чувствам заключена, макар и да знам, че мога да избягам по всяко време.

Литературната критичка Ирис Радиш се оплака наскоро в Die Zeit, че извличате светогледа си единствено от телевизията.

Госпожа Радиш не ме познава. Аз също не я познавам. Но разбира се, нейният светоглед също е извлечен от телевизията, само че тя не го знае, в това е разликата. Когато кръстосва пред камерата красивите си крака, тя го прави, защото го е видяла в някакъв филм. В края на краищата няма нищо автентично. Това, което днес считаме за реалност, е телевизионна реалност. И аз пиша за това.

Ирис Радиш, цитирам, би искала да прочете нещо за „мимолетния, но смислен свят“, който се намира пред вратата Ви.

Да, защото тя не осъзнава, че човек възприема живота и когато си остава у дома. Намирам всичко това толкова отвратително, когато се казва, че литературата ми не е светска, че ѝ липсвало съдържание, че нямало фигури. Защото литературата е стигнала, поне от Джойс или Бекет насам, много по-далеч. Нямам нищо против, ако някой разказва истории. Сама обичам да чета криминалета. Но освен това може да има и други неща. Днес отново искате да имате реалистични, сочни истории. Но за някой, който подобно на мен работи с езика и долавя частните неща по симптомите им, като лекар, или реагира на реалността с трептене, като [животинче]-чехълче, за да разобличи социалните стереотипи по забавен начин, това не е позволено. Той бива унищожен.

Защото хората не разбират хумора.

В чужбина го разбират. Моята житейска трагедия е в това, че в Германия евреите са били изтребени и този еврейски биотоп, това чувство за хумор, което имам от баща си, вече не съществува тук. Това, което аз казвам иронично, се приема мъртво-сериозно. За иронията немците нямат усет. Дори и госпожа Радиш.

Освен всичко друго, Шведската академия е обосновала присъждането на Нобеловата награда, описвайки Ви като „безстрашна социална критичка“, описваща „неспособността на жената“ „да постигне живот в един свят, в който е затрупана със стереотипни образи.“

Да, мъжки образи.

Образът на жената, казвате Вие, се определя от мъжете.

Да, ние жените трябва непрекъснато да преминаваме през мъжкия оценителен шлюз, а онези, сред нас, които искат да се утвърдят, го достигат не чрез някакви постижения, а като се хвърлят на пазара на телата. Преди много обичах да разказвам този виц: Няма значение дали сте Нобелова лауреатка или шестнадесетгодишна ученичка. Така или иначе мъжете или ще подсвиркват след вас, или ще подвикват „тлъста свиня“. Сега самата аз съм носителка на Нобелова награда. Но това не увеличава стойността ми в очите на мъжете, по-скоро напротив. За тях това ме прави още по-чудовищна.

Не и за мен.

Вие сте изключение. По време на първото ни интервю казахте нещо, над което често трябва да размислям, а именно, че проблемът с нежизнеспособността не е единствено женски. Мъжете също могат да бъдат неспособни да живеят.

Кафка, Роберт Валзер…

Да, междувременно съм съгласна с вас.

Като нежизнеспособен мъж може дори да ви е още по-тежко, защото не бихте могли да се идентифицирате като феминистка с потиснатите жени.

Вярно. Като мъж сигурно отдавна бих се самоубила. От друга страна, като мъж бих могла по-добре да се наслаждавам на Нобеловата награда. Защото един мъж става привлекателен чрез успеха. Аз не съм феминистка, тъй като се боря срещу мъжете, а жените бия и изнасилвам. А това, че съм против, е ясно. И съм феминистка, защото тази смазваща, фалична, фалократична ценностна система, на която е подчинена жената, е разпростряна върху всичко. Подчиняването на оценителната мъжка преценка е за мен вечно нарцистично оскърбление.

Днес мъжете също биват подлагани на преценка от жените.

Е добре, аз мога да кажа, че мъжът е мухльо, някакво смехотворно мъжле като нашия федерален канцлер Шюсел или Йорг Хайдер, който също е дребен и надут. Но това не се брои. Силата да се определи какво е красиво принадлежи винаги на мъжа.

Не се ли е променило това? В рекламата човек вижда все повече млади, мускулести мъже с кореми на плочки, които очевидно искат да се харесат на жените.

Не, защото това са мъже за мъжете. Дори идеалът за красота на мъжа се определя от самия него. В модната индустрия всички са гейове.

Едва се осмелявам да го кажа, но мисля, че сте красива жена.

Това ме радва, разбира се. Но не е вярно. Не съм красива. Имам прекалено голям нос, близко разположени очи. Лицето ми е по-скоро характерно. Никол Кидман е красива. Женският идеал, на който отговарят повечето филмови звезди, е възможно най-голямото приближение към детската схема: големи очи, малко носле, повдигнати устни, скули във формата на сърце.

Но не всички намират едно и също за красиво.

Ами Вие просто имате странен вкус.

Въпреки че отказвате да бъдете съдена по външния си вид, винаги сте забележително гримирана и облечена.

Това са стилизации и, разбира се, те будят любопитство. Може би трябва да се откажа от тях. Но защо?

В първия ни разговор не изключихте възможността да се подложите на пластична операция.

Днес също не го изключвам. Но все още не ми е необходимо. Е, в някакъв момент ще дойде редът на клепачите. (Дърпа кожата на слепоочията си с две ръце и изглежда като китайка.) Така е по-добре, нали?

Така изобщо не Ви разпознавам.

Мога да си окача табела, която казва, че съм аз.

Мислех, че не можете да търпите, когато Ви гледат.

Това е вярно. Така че би било жалко за парите. Когато се срещнахме за първи път, бях доста по-млада и все още исках да играя на този пазар на тялото. Сега вече не го искам.

По онова време казахте, че бихте искали да бъдете лесбийка.

Да, това би било приятно.

В сексуалността бихте искали да търсите познатото.

Би било по-лесно, да, защото в една лесбийска връзка възрастта и външният вид не са толкова важни. Чувствам се по-добре в компанията на жени. От мъжете се чувствам по-скоро застрашена. Страхувам се от тях.

Алис Шварцер[218] твърди, че жените могат свободно да избират между хомосексуалност и хетеросексуалност. Тя казва, че това не е предопределено.

Хубаво щеше да е.

Тя предлага женската хомосексуалност като стратегическа мярка за постигане на независимост от мъжете.

Това ми е съвсем ново. Означава ли това, че ей сега мога да стана лесбийка?

Да, ако само поискате.

Това не е възможно, защото познавам движещата сила на желанието. То е много по-силно от всякаква воля. Не мога да се насиля към определено желание.

Бихте могла да живеете аскетично.

Да, разбира се, че мога. Силата на желанията така или иначе отминава с възрастта, или поне при мен е така, не при всички. Тези, в които тя не отминава, ужасно съжалявам за тях. Има жени, които в напреднала възраст буквално започват да скачат на мъжете. Те имат тежък живот. Но не съм такава, слава Богу. Предпочитам да бъда сама.

И въпреки това сте щастливо омъжена от тридесет години насам.

Да, но това не е нормален брак.

Вие живеете във Виена. Съпругът Ви живее в Мюнхен. Посещавате го от време на време…

Съпругът ми ме заплаши с най-строги наказания, ако кажа нещо за него. Не иска да бъде разнасян публично.

Цитирам от първото ни интервю: „Той е екстремен самотник като мен, почти аутист“.

Ами да, ние си подхождаме добре.

Казахте, че винаги сте избягвали да имате деца, защото не сте искали едно невинно същество да плаща за вашите неврози.

С това внимавах, да. За щастие то вече не е проблем за мен. Онзи ден бях на рентген. Лекарката ме попита дали съм бременна, защото това трябва да се пита преди рентгена, инак плодът може да се увреди. Засмях се и казах: е, това вече е зад гърба ми. Така че вече не мога да стана майка. Доброволно се отказах от единственото нещо, което прави жените по-добри от мъжете, въпреки че копнея за подреден семеен живот от средната класа. Искам да бъда като другите, но не съм.

Трябва да се примирите с това, че сте нещо специално.

Не мога да го направя. Чувствам хората, които се справят с живота, като преобладаващо мнозинство, от което не съм част – и към това трябва да добавя, че не изпитвам никаква [надменна] гордост, кълна се, честна дума!

Добре де!

Трябва да ми повярвате.

Не искам да ви отнемам нещастието. „Известно постоянство в отчаянието“ – пише Албер Камю в дневника си, „в края на краищата създава радост“.

Не и при мен.

Трябва да сте търпелива.

Може би трябва отново да се подложа на лечение. Вече имам някои терапии зад гърба си. Ако намеря психиатър наблизо, би било по-лесно, защото не би ми се налагало да пътувам толкова далеч. Мога да си представя, че една поведенческата терапия ще ми бъде от полза. Трябва да ме дресират като куче. Защото човекът е животно. Психиатърът ще трябва да ме влачи всяка вечер през пет театри или кина, а ако се опитвам да изляза, той ще трябва да ме задържа и да казва: „Не, моля седнете си на мястото!“

Това не го казвате сериозно.

Напротив! Нуждая се от възпитание, от тежка дресура. Тогава може би щях да функционирам малко по-добре, като машина, която е била поправена. Бих се радвала, ако можех да напусна къщата без страх. За мен това би било напредък.

В продължение на дълги години сте била членка на Комунистическата партия на Австрия. Политическият ангажимент ви е давал опора.

Да, но с това е свършено.

През 1991 г. сте напуснала партията.

Като се присъединих към група, представляваща така наречените малки хора, исках да направя нещо против този процъфтяващ капитал, който изяжда всичко. Исках да направя нещо политически, но не само така, елегантно откъм бюрото, а конкретно.

И се провалихте.

Напълно! Капитализмът печели от всички страни. Битката ми беше безсмислена, като повечето неща в живота.

Също и писането?

Да, и писането. С писането си днес просто се стремя към оцеляване. Изхвърлям се от самата себе си, като пиша. Защото, ако осъзная идентичността си, съм мъртва. Не искам да се опозная. Живея на втора употреба, но не се оплаквам. Сама съм виновна за отдалечеността от живота, която е моята болест. Моята себеомраза идва всеки ден. Знам, че с писането си не променям нищо. Но какво друго да правя? Не мога нищо друго. За мен писането е благословия, защото не трябва да излизам от къщата. Ако не бях писателка, щях да бъда социална работничка.

Андре Мюлер (١٩٤٦–٢٠١١) е австрийски журналист и писател, чиито интервюта междувременно се радват на култов статус в немскоезичния свят.

Елфриде Йелинек (род. ١٩٤٦) е австрийска писателка, която живее във Виена и Мюнхен. През ٢٠٠٤ година тя получи Нобеловата награда за литература.

Животът на инвалидите в България. Различни форми на отсъствия

Автор(и): Румен Петров

Обява на страницата на една фондация отпреди десетина години гласи:

Проектът на Съюза на инвалидите в България гр… е насочен към подобряване социалната среда на хората с увреждания в община… Подобрява се социалния и културен живот на хората в неравностойно положение, като им се дава възможност да участват във всички сфери на обществения живот. Създават се условия за успешна социална интеграция, контакти и забавления, изграждат се местни и между- общински партньорства. Преодолявайки изолацията, проектът създава равен достъп и равни шансове.

Ще им се даде възможност да участват. На тях. От кого? Какво означава всички сфери на обществения живот? Кога за последен път за кмет на общината, за министър, за висш пост изобщо е избиран човек с увреждания? Или пък се е кандидатирал?

Вече „им се дава възможност“ за участие. Как е било досега? Във всеки случай те вече ще се забавляват и ще си контактуват… Ами, ако цял живот, например, са се „забавлявали“ и „контактували“ в сиропиталище за инвалиди – как сега ще си контактуват и ще се забавляват?

Ако ще помогне, ще добавя още от същия текст:

…Изпълнението на проекта се осъществява в два етапа, които вървят успоредно:

Етап 1. Създаване на достъпна градска среда (скосяване на бордюри)

Тези дейности са извършени от фирма изпълнител, определена с конкурс по ЗОП. Освен че са скосени бордюрите на възлови пешеходни пътеки, Община… като партньор по проекта оформя бетонова площадка и градинка пред Клуба на инвалидите.

Етап 2. Изпълнение на програмните дейности

Основната цел е създаването на условия за разнообразяване на културния живот на хората с увреждания, живеещи на територията на общината, и подобряване информираността и социалната им активност чрез:

– създаване на певческа група;

– организиране на турнири по шах и табла;

– създаване на клуб Ръкоделие, в който се включват всички жени, занимаващи се с ръчна изработка на предмети за бита;

– организиране на изложби;

– създаване на условия за контакти и забавления;

– организиране на празници – за 3-ти декември, за Великден;

– лекции и обучения;

– изграждане на местни партньорства от заинтересовани лица и организации: Дирекция Социално подпомагане; МБАЛ; Медицински център I; местни бизнесмени.

Разбирам, че по скосените бордюри, изградени по обществена поръчка, хората с увреждания (да си ги представим в инвалидни колички) ще се стичат в Клуба на инвалида, за разнообразие, не за друго, където жените ще ръкоделят, мъжете ще играят шах и табла, ще се пее и, разбира се, ще се празнува денят на инвалида, за да не би случайно да забравят кои са.

Ако пак не е ясно ще добавя още от същото:

С голямо вълнение е посрещнат и организиран празникът на 3-ти декември – Международния ден на инвалидите. Проведени са работни срещи, дискусии по проблеми, свързани с правата на хората с увреждания и възможностите за подобряване на социалната среда. Организирана е среща за обмен на практики със Съюз на инвалидите в България – Правец. Периодично се публикува информация в местните медии – телевизия и вестник, за дейностите по проекта.

Все си мисля, че докато животът ми е минал в среда с прави (непреодолими) бордюри, срещу които не ми е хрумнало да протестирам, в игра на шах и табла, в ръкоделие и песни в клуба на инвалида, но не и в четене, писане, щипане, сборичкване, любов и омраза в училището на всички деца, в борбите, надеждите и провалите на живота на всички ни след това, шансовете ми дори и да си помисля да стана кмет на общината, която ще си скоси бордюрите чак сега и то „по проект“ (100 години след първата инвалидна количка наоколо), е, естествено, нулев. Ще съм научен, че патронният ми празник е 3 декември, в който ще чествам идентичността си на „храненик“ на обществото и стигмата „инвалид“ ще прилепне върху ми като неизтриваем белег.

Текстове като тази горда обява са добронамерени, ентусиазирани, по своему почтени и простодушни в расизма си. Напълно слепи са за факта, че гореописаната политика изобщо няма да доведе до социално включване на хората с увреждания в социалния живот. Не правят изключение от езика в текстовете на Агенцията за интеграция на хората с увреждания, МТСП и други подобни.

Ето и за МТСП – един диалог от страницата на това, за мен – човеконенавистническо – ведомство, но пък от сърце (подчертаванията в текста са мои):

Въпрос: 2016-08-18 16:54:37

Здравейте! Въпросът ми касае структурирането и дейността на обществените съвети, следва ли правилника за дейността на обществения съвет да бъде гласуван и приет с Решение на Общински съвет? В тази връзка е и следващия ми въпрос – редно ли в състава на обществения съвет да бъдат включени директор на РДСП и Директор на Д“СП“? Предварително благодаря!

Отговор: 2016-08-23 13:16:21 – Дирекция „Социално включване“

Уважаема госпожо…, Съгласно Правилника за прилагане на Закона за социално подпомагане (ППЗСП) за упражняване на обществен контрол при осъществяване на дейностите в областта на социалните помощи и социалните услуги с решение на общинския съвет се създава обществен съвет със следните функции: съдействие за провеждане на политиката в областта на социалните помощи и социалните услуги в общината;

съдействие и подпомагане за разработване на областни стратегии, общински програми, планове и проекти, свързани със социалните помощи и социалните услуги;

съдействие за координиране на дейността по предоставяне на социални услуги от лицата по чл. 18, ал. 1, т. 3 и 4 от Закона за социално подпомагане;

контрол върху качеството на социалните услуги в съответствие с утвърдените критерии и стандарти; изготвяне на становища за откриване и закриване на специализирани институции за социални услуги на територията на общината.

Общественият съвет се състои най-малко от 7 души, като в състава му се включват ръководители на социални услуги, представители на лица по чл. 18, ал. 1, т. 3 и 4 от Закона за социално подпомагане и други заинтересувани органи, лица и организации, имащи отношение към дейностите в областта на социалните помощи и социалните услуги.

Членовете на обществения съвет са длъжни да спазват нормативните изисквания за защита на информацията за потребителите на социални услуги и подпомаганите лица и семейства, която им е станала известна при осъществяването на тяхната дейност. Обществените съвети имат право да изискват и да получават информация от дирекциите „Социално подпомагане“ за дейността в областта на социалните помощи и социалните услуги.

При установяване на пропуски и при сигнали за нарушения при осъществяване на дейностите в областта на социалните помощи и социалните услуги обществените съвети уведомяват писмено председателя на общинския съвет и инспектората към изпълнителния директор на Агенцията за социално подпомагане. В ППЗСП няма нормативно установено изискване за приемане на Правилник за дейността на обществения съвет от общинския съвет.

Разпоредбата на чл. 52, ал. 2 от ППЗСП не ограничава участието на директор на дирекция „Социално подпомагане“, съответно на директор на Регионална дирекция за социално подпомагане в съвета, с оглед на предвидената в ППЗСП възможност за включване на други заинтересувани органи, лица и организации, имащи отношение към дейностите в областта на социалните помощи и социалните услуги. (ТЛ)

Толкоз по въпроса за демокрацията, разделението на властите, отговорностите, възможните конфликти на интереси от това да участваш в обществен съвет, в който съветваш самия себе си. Пътят е гладък – по вече скосените бордюри към бетонната площадка пред Клуба, където да празнуваме деня на нашата стигма и социално изключване. С обществени поръчки, разбира се.

* * *

Нашата хуманитарстика нехае за тази тъмна страна от социалната ни реалност, наречена социални политики (за хората с увреждания). Тя като една черна дупка неотклонимо привлича към себе си слабите и чрез завършена система от постоянни унижения, ограничения и ограничаване на свободния израз на преживяванията на хората в този процес, на разказ, на възражение, на гняв и на протест – изгражда идентичности на социално изключени хора. Засегнатите са много – и инвалиди, и техни близки, и стоящи наоколо – всички научават урока, че уязвимият няма шанс, освен да празнува на 3-ти декември. В Правец. С ръкоделие и песен. Най-безза- щитни са тотално зависимите – тези без родители. Сиропиталищата и техните съвременни превъплъщения – защитени жилища, центрове за настаняване, дневни центрове и др. са пълни с потисничество и затаен страх, срам и изоставеност. И дълбока изостаналост в развитието на тези хора. Около нещастието са се подредили олигархични интереси – от политически назначения на местно ниво, до апетитни поръчки за пособия (в номенклатурата на МТСП са наричани „придобивки“). Тези пособия/придобивки са често с отчайващо качество, но и също така често са изобилни и раздавани на всеки в категорията „подлежащ на помощ“, като платени с публични пари, без сметка. От употребата на третокласни инвалидни колички, които се предлагат в строга и унизителна, разбира се, процедура, които можеш да ремонтираш само веднъж на 10 години с държавни пари, тялото на инвалида става по-инвалидно, по-декубитално, а и достъпът до личния му лекар не е автоматично улеснен, защото далеч не всички лични лекари са физически достъпни за своите пациенти…

В цялата мизерия най-смущаващото за мен е мълчанието по тези въпроси. Шепа презрени от тиражната преса и хранениците и, правозащитници, разлайват платените кучетата на олигархията. Навличат си гнева на опростачени от поколения подобна депривация Динковци, а социолози, историци, артисти, психолози и, с извинение – социални работници, не се занимават с трайните културни процеси на производство на инвалидност у нас (disability studies).

Една от причините е, разбира се, че животът ни протича встрани от проблемите на онези в количките. Не ги срещаме в училище (училищата не са конструирани за тях – физически и ментално). Учителите и директорите – също са „здрави и прави“. В университетите дори имаше дълъг списък от ограничения за това кое точно увреждане с кои специалности беше несъвместимо (има ли го още този срамен списък?). Всички издания на законите за хора с увреждания неизменно се пишат от държавния чиновник и за държавния чиновник – те работят за интересите на репресивната публична власт и нейното обладаване става естествен стремеж на силните на деня.

Синдикатите на изключеността (съюзите на инвалидите) поливат скосени тротоари (когато има пари по проект, разбира се) и пригласят на всяка власт у нас в естествения и стремеж да потиска слабите, та да се сещат и по-силните къде е ножът и къде – хлябът. МТСП прави това много успешно! Образователната и здравната власт не правят голямо изключение, както знаем. За МВР може би ще кажат нещо специалистите от програмите по национална и глобална сигурност, с които са пълни университетите напоследък?

Артистичната ни хуманитаристика предпочита да разглежда уврежданията в екзотиката на лудостта, но не и в ежедневието на социалната депривация, породена от системната изолация – физическа и социална, на хората с увреждания. Когато киното ни се обръща към уврежданията си спомняме за драмата на либералния психиатър от „Адаптация“, продължава в „Дом № 8“, който остава връх, въпреки че от него не произтича никаква промяна в третирането на децата, младежите и възрастните с психични увреди. Журналистиката на Кейт Блюит за Могилино, даде официален старт на европеизирането на българските приюти, наречено „политика на деинституционализация“ на грижите за деца. За възрастните още няма пари в ЕС, затова навярно там киното ни има снизходителния „Георги и пеперудите“, където лудите са фон на отчаяно социално предприемачество, разказано като виц.

Отсъствията станаха системни. Инвалидите не са сред нас и трябва много да се взрем за да разберем, че тази липса е добре организирана (съзнавано или не) публична машина за социално изключване. Тя гълта всички пари, които можем да вложим в нея. Носи огромни печалби на избрани и произвежда нещастие, самота, печал и зависимост от същия този насилник, който управлява лишенията. Политиките за хората с увреждания у нас са организирани и осъществени като социално травматични начинания и ако някой иска да разбере как, нека посети най-близкия център за настаняване от семеен тип или защитено жилище (в общността). Стига да го пуснат вътре, разбира се, защото животът в социална депривация, организирана като „социална услуга“ е често много добре охраняван и наблюдаван от видеокамери. За сигурността на потребителите, не за друго.

Източник: Румен Петров, „Объркани в болката“,

Изд. „Парадокс“, София, 2018, стр. 155–162.

Румен Петров е по образование лекар, със специалност психиатрия. Работи в тясно сътрудничество с учители и училища от ١٩٩٢ г., в началото – по повод на темата за конфликтите в клас, а по-късно – и по повод на психичното здраве в училище, доброволческото участие на децата и родителската активност в училище. Опитът му от работата с местните училища в една конкретна софийска общност е предмет на докторската му дисертация, защитена през ٢٠١٠ г. През последната година участва активно в широката гражданска дискусия по повод на проектите за нов закон за училищно образование. Има публикации и доклади по темата за отношенията в българското училище, интервюта. Преподава в НБУ и ПУ „Паисий Хилендарски“ на студенти по клинична социална работа, фамилна терапия, публична администрация и антропология. Главен асистент е в департамента „Здравеопазване и социална работа“ към НБУ.

Защо Грета Тунберг е толкова дразнеща за определен вид мъже?

Автор(и): Дженифър О’Конъл

Защо Грета Тунберг е толкова дразнеща? Как може едно 16-годишно момиче с плитки, което се е посветило на не точно зловещия или авторитарен „заговор“ за спасяване на планетата, да вдъхва такава накалена до бяло ярост?

Миналата седмица тя писа в Туитър, че е пристигнала в Ню Йорк след двуседмичното си трансатлантическо пътешествие: „Най-после съм тук. Благодаря на всички, които дойдоха да ме видят в Плимут, както и на онези, които ме посрещнаха в Ню Йорк! Сега ще почивам няколко дни, а в петък ще участвам в стачката пред [сградата на] ООН“, преди незабавно да даде пресконференция на английски. Да, нейният втори език.

Забележките ѝ веднага бяха посрещнати с порой от подмятания за демонстрации на добродетелност, както и злонамерени забележки за тримата членове на екипажа, които трябвало да летят със самолет [от Швеция], за да върнат яхтата у дома.

Всъщност онова, което ще кажа, изобщо не би трябвало да бъде уточнявано, но тъй като някои хора все още не са го схванали, нека все пак направим опит: пътуването на Тунберг беше протестен акт, а не някаква свещена заповед или набор от инструкции за останалите от нас. Както всички протестни актове, той цели да бъде символичен и провокативен. За онези, които все още не са го разбрали – и как още! – тя препрати в Туитър нечие „приятелско напомняне“, че: „Не е нужно да прекарвате две седмици на лодка, за да дадете собствен принос към предотвратяването на климатичната катастрофа. Просто трябва да правите всичко, което можете, заедно с всички, които успеете [да мотивирате], за да промените всичко, което можете.“

Част от причините тя да вдъхва такава ярост, разбира се, са ослепително очевидни. Климатичните промени са нещо ужасяващо. Амазония гори. Същото става и в Саваните. Части от Арктика също са подпалени. Морските нива се повишават. Налице са все по-мощни бури и пожари, суши и наводнения. Отричането е нещо далеч по-лесно от сблъсъка с ужасяващата истина.

Налице е също фактът, че ние не обичаме да бъдем принуждавани да се чувстваме зле заради изборите, които правим в хода на животите си. Такава е човешката природа. Ето защо се присмиваме на веганите. Ето защо се отнасяме подозрително към трезви хора по време на партита. И ако има нещо, което би могло да ви накара да се почувствате зле поради житейските си избори – докато се прибирате обратно вкъщи след третата си европейска мини-почивка, направена с помощта на Ryanair през този сезон – то ще бъде гледката на това дребно дете, което прекосява Атлантическия океан в течение на две седмици, редом с кофа, върху която се вижда надпис „Само за аки, моля“, за да подчертае позицията си относно климатичните промени.

И това не е някаква демонстрация на добродетелност, която всеки може да направи. Както наскоро откриха Меган Маркъл, принц Хари и техните четири частни самолета, практикуването на реални добродетели е нещо много по-трудно.

Дори за човек като мен, който прекарва много време в Туитър, някои от критиките, отправени към Тунберг, са изумителни. Нерядко те са израз на възможно най-злобен и дебелашки вид тормоз, сякаш идещ от детска площадка. Австралийският отрицател на климатичните изменения Андрю Болт я нарече „дълбоко разстроена“ и „откачено влиятелна“ (използването на „откачено“, можем да предположим, едва ли е случайно.) Бившият основател на UKIP [крайнодясната Британска партия за независимост], Арон Банкс, туитира „Откачени аварии с яхти все пак се случват и през август“ (същата думичка като по-горе.) Брендан О’Нийл от [списание] Spiked я нарече „тийнейджърска откачалка“ (не, това също не е случайно) в текст, където неприятно се коментира нейния „монотонен глас“ и „изгледа на апокалиптичен страх в очите ѝ“.

Но кой тук е истинската откачалка – младата активистка, чиято решителност доведе до създаването на мощно глобално движение за промяна, или мъжът на средна възраст, който се подиграва на дете със синдром на Аспергер, скрит зад безопасността на компютърния си екран?

И това, разбира се, е истинската причина Грета Тунберг да бъде толкова дразнеща. Те не могат да го признаят дори на самите себе си, така че вместо това я подиграват. Но истината е, че се страхуват от нея. Горките юнаци се ужасяват от нея като индивид, но и от това, което тя представлява и означава – младостта, решителността, промяната.

Тя е част от поколение, което няма да бъде лесно сплашено. Троловете няма да я принудят да се засрами и оттегли. И онова, което се вижда в очите ѝ, всъщност не е апокалиптичен ужас. Това е поглед, който казва „вие не сте от значение“.

Причината да я подиграват с детински обиди е проста: това е всичко, с което те разполагат. Те са без идеи. Не могат да отговорят на аргументите ѝ, защото на нейна страна е науката – и [известният автор на филми за природата] Дейвид Атънбъро. Те не могат да спечелят дебата с убеждаващата сила на аргументите си, тъй като говорят с прикрит цинизъм, а не с младежка страст. Те могат да я атакуват със злостни туитове и ядовити блог-постинги, но няма да получат отговор, защото, честно казано, тя има по-големи грижи от тях.

Това не означава, че трябва да приемаме безкритично всичко, което Тунберг казва. Тя е идеалистка, която е достатъчно млада, за да вижда света в черно и бяло. Но ние се нуждаем от гласове като нейните. Трябва да изслушаме онова, което тя има да каже, без да заглушаваме по-умерените гласове на несъгласие.

Защо Грета Тунберг е толкова дразнеща? Поради онова, което тя представлява. В една епоха, в която демокрацията е подложена на всевъзможни атаки, тя указва появата на нов вид власт – една смесица от младежки бунт, народен протест и неопровержима наука. А за най-злостните си клеветници тя представлява и нещо друго: гледката на неизбежната незначителност, която се спуска неотвратимо върху тях.

Дженифър О’Конъл е ирландска журналистка, сътрудничка на вестник The Irish Times, където води ежеседмична собствена рубрика.

Коментари (2)

- 06-10-2019|Георги Симидчиев

Какво да му коментираш на това. Къде е науката. Има ли отговор на поне един въпрос? Рекламната кампания продължава.

И една забележка по същество. Няма неопровержима наука. Което е неопровержимо, не е наука. Дори един журналист би трябвало да го знае!

- 06-10-2019|Златко

Изкоментирайте тогава може би ето това, господин Симидчиев. Не е нужно да му повярвате.

Земя: необитаемата планета

Феноменът Грета Тунберг и традициите

на българското публично мислене и говорене

Автор(и) Златко Енев

Измежду полските треви

блестеше в нощните тъми

една светулка лъчезарна…

(С това си качество, уви! и тя е злощастна

кат другите светлини на нашата земица!)

Внезапно бухалът, врагът на всички светлини,

най-грозната, най-злостната и най-коварната птица,

подгони светлата мушица

и най-подир я улови…

– Какво ти сторих?…

– Ти ми пречиш! Умри!

– Че как ти преча?

– Светиш!…

Стоян Михайловски, „Бухал и светулка“

Че Грета Тунберг – 16-годишното момиче от Швеция, което със силата на характера и решителната си непримиримост срещу „силните на деня“ вдъхнови милиони хора по света да се включат в движението за публични протести срещу настоящите политики за климата, стартирано от нея… Че това младо момиче се превърна за буквално отрицателно време в символ на сблъсъка между поколенията и повод за заемане на полярно противоположни, несъвместими публични позиции, днес вече едва ли е нещо, което може да се отрича. При това, като всеки феномен от подобен мащаб, реакциите против нея и движението в никакъв случай не могат да бъдат определени еднозначно – спектърът на противниците обхваща огромно разнообразие от отрицания, като се започне с онези на убедените противници на всякакви „климатични паникьорства“ и се свърши с хора, които реагират някак първосигнално, най-вече срещу поведението, израженията и гневното говорене на самата Грета, твърдейки заедно с това, че по принцип са „за каузата“.

Не бих искал, нито пък съм в състояние, да се опитвам да правя какъвто и да било обзор на тази мощна вълна, но пък, от друга страна, не мога да не дам израз на усещането и разбирането си, че зад нея и в нея се откриват определени, сравнително ясни за наблюдаване и описване модели на публично поведение и говорене, които, за кой ли път през последните двадесет или тридесет години, дават повод да се сравнят едни с други „Западът“ и „Изтокът“, поне що се отнася до неща като това какво може и какво не може да се говори и върши на двете „места“. Разбира се, голяма част от наблюденията и размишленията ми си остават доста спекулативни, но това едва ли ги прави по-малко важни за изказване, дори и ако те се окажат неприемливи за мнозинството читатели. В края на краищата повечето говорещи огледала на този свят рано или късно биват запокитени срещу стената. Такъв, както изглежда, е непроменливият ход на нещата човешки.

Но нека започнем с неща, които все пак изглеждат като факти. Два текста, които публикувах в „Либерален преглед“ през последния месец, дават сравнително типична представа за вида реакции, които Грета и нейното движение предизвикват на Запад. В първия от тях – „Петъци за бъдеще“ става на една година – писан малко преди да „набухне“ вълната от отрицание, предизвикана от речта на Грета пред ООН – има доста сериозен опит за анализ на силните и слабите места на движението в неговата германска форма. Говори се открито и ясно за всичко – от финансирането на движението, което се извършва изцяло прозрачно и основно под формата на дарения от страна на лица и фирми – до препирните и боричканията за видимост, с които е свързан внезапният му, взривен растеж. Вторият от тях – Защо Грета Тунберг е толкова дразнеща за определен вид мъже? – е публикуван вече след речта, като основната аргументация в него е посветена на защита на образа и доброто име на Грета. Както навсякъде, в публичното пространство на Запада са се появили множество коментари и статии, в които въпросът за промяната на климата и заплахите, свързани с нея, е напълно подменен от онзи за (не)правомерността на атаките, които Грета и хората с подобно на нейното мислене, отправят срещу политическия истеблишмънт по целия свят, плюс огромно количество „размишления“ върху характера и личността на самата Грета.

И тук вече с неизбежност се появяват първите очевидни различия, които предизвикват моментални реакции у българските му читател(к)и. Ето един представителен коментар, писан от млада дама във Фейсбук:

Няма да си кривя душата обаче, че това натъртване на мъже в заглавието и като цяло в статията е малко нелепо и няма нищо общо с хората, които по някакъв начин се обявяват срещу Грета, бидейки и мъже, и жени…

А дали наистина е така, искам да кажа, и „тук“, и „там“? Собственото ми мнение е, че не, не е точно едно и също. Първо, аз избирам да вярвам на авторката на горната статия – ирландска журналистка, която очевидно се занимава с проблема професионално – и да приемам, че болшинството от „по-отровните“ атаки срещу Грета на Запад идват от мъже, и то от мъже с определени, обикновено крайнодесни, политически позиции. Това е първата характерна разлика, която според мен би трябвало да ни накара да се замислим. Втората разлика касае начините, по които се говори за Грета в общественото пространство от авторитетни фигури, по авторитетни форуми. Както и първата, тази тук е фрапантна, и тя касае (не)допустимостта на определен тон, определени форми на изразяване, свързани с изблици на повече или по-малко директен мизогинизъм (= женомразие, женопрезрение), както и абсолютно незачитане на недопустимостта на определен вид стигматизации, свързани с понятието „болест“. Или, за да изразя собственото си усещане и убеждение: неща, които са напълно недопустими „там“, „тук“ са повече или по-малко част от нормалния, ежедневен тон. Колкото повече твърдим, че сме едни и същи, толкова по-радикално се различаваме…

Какво точно имам предвид? Двата основни момента, двете основни „обяснения“ за поведението и дейността на Грета, поне в българското публично пространство, са:

1. Тя е „болна“.

2. Тя е „използвана“.

И така, както вече подсказва заглавието на текста, нека спрем дотук с вглеждането в „западния“ тип реакции и се съсредоточим върху онова, което в края на краищата вероятно е единствено важно: кои и какви сме самите ние? Какво показва и говори за самите нас поведението ни по отношение на това момиче и идеите, които то репрезентира?

1. Грета Тунберг е „болна“.

Ще започна тази част с един текст, който намирам безкрайно представителен. Писан е от Д-р Любомир Канов – човек, който едва ли се нуждае от представяне в България и, което е най-важно в случая, лекар, който е учил и практикувал психотерапия в САЩ, доколкото ми е известно. Публикуван е в една от водещите медии на страната – вестник „168 часа“ – което в моето разбиране отново е от изключителна важност, тъй като то говори за определен тип влиятелност, видимост и авторитетност, които вероятно дават право да се открива в този текст и това отношение онзи вид типичност, която търся самият аз, в опитите си да обозра и схвана „типично българския“ вид реакция по отношение на Грета и нещата, за които тя е символ.

Това същество не е точно дете. Да кажем, че е тийнейджър в края на пубертета, мома или девойка. На нейната възраст повечето циганки у нас са вече майки. Лицето и гримасата ѝ издават такава омраза, че е просто плашещо. Манипулантите, които са подбрали тази яростна мома за свое знаме, показват точно своето грозно лице и омразата си към човечеството, увеличена през лупата на една личностова патология и емоционална нестабилност характерна за тази възраст, която си е избрала някаква фалшива роля на праведница.

Праведница в собствената си изкривена представа за света и климата, за демографията и за икономиката и растежа, за нуждите и истинските рискове пред хората, от която тя си няма никаква представа. Учителка на Човечеството? Раймонда Диен? Жана Д’ Арк? Долорес Ибарури? Зоя Космодемянская?

Отвратителен идеологически спектакъл, подкрепен вероятно с някой и друг милиард от Новия Соц Интернационал на Глобалните Затоплисти начело с Ал Гор и подобните нему манипуланти, които искат да установят Нов Световен Ред през глобален контрол върху енергетиката, езика, образованието и осъществяван чрез Политическата Коректност и нагнетяване на страх. Когато видите насаждане на страх, разпознайте веднага новия надигащ се Тоталитаризъм. След като не успяха през Комунизма, сега се опитват през Климатизма.

(От Фейсбук)

Само в няколко изречения тук според мен е уловено като в лупа всичко, което си позволявам да нарека „типично източно“ (и, разбира се, „типично българско“), в масовото отношение към Грета. С какво се характеризира то?

При цялата уж-подразбираща-се компетентност на говорещия (лекар със западно образование в областта на психиатрията), първото ми усещане е за огромна некомпетентност. (Пълно разкритие: аз съм баща на дете със силно изразен аутизъм, така че, искам или не, съм принуден да се занимавам с тази тема и медицинска област в продължение на повече от двадесет години; ако това не би направило от някого човек, компетентен по темата „аутизъм“, то не знам какво може). Добрият доктор очевидно знае малко или нищо за разликите между отделните, по-мащабни разграничения в съвременното разбиране за аутисткия спектър и основно това, че синдромът на Аспергер вече отдавна се разглежда като обозначение, с което се определят високо интелигентните представители на спектъра – хора, които не само не се считат за „болни“ на Запад, но дори с гордост заявяват и се борят за собственото право на различност и даже превъзходство над „невро-нормалните“, тоест самите нас[219]. Темата за аутизма и неговите на практика безброй много проявления става все по-актуална и масово позната през последните години, което разбира се не прави никой от нас „роден научен“. Ще се огранича тук със забележката, че да се говори за „аутизъм“ при Грета Тунберг е просто израз на незнание, тъй като с понятието „аутизъм“ в наши дни се обозначават вече само по-острите, с ярко изразени нарушения в комуникативните и познавателни способности случаи на смущението, от които синдромът на Аспергер се счита за част, но много различна част. Думата „болест“ пък е неприложима и в двата случая – и тук отново стигаме до едно дълбоко, принципно разминаване в разбиранията и отношенията към тази тематика „на Запад“ и „у нас“.

И като как тъй? Ами, сравнително просто е: неприложимостта и недопустимостта на обозначението „болест“ по отношение на хората със смущения от аутисткия спектър се дължи на множество причини, свързани основно с понятийни и обществено-релевантни феномени, които в наши дни постепенно се превръщат в маркери за общественото и социалното развитие на отделните страни и общества.

Нека започнем с понятийните причини: аутизмът не е болест, тъй като болестта е състояние на телесна или психическа „ненормалност“, от която има поне теоретичен изход – някакъв вид „лечение“. Тялото или психиката на „болния човек“ е постигнато от някакъв вид смущения, които се разглеждат като отстраними, а състоянието на „болест“ – като нещо, от което човек може и трябва да излезе колкото се може по-скоро, с цената на всички възможни средства, научни или не.

Всичко това не важи за аутизма. Като начало, както причините, така и проявленията му са все още прекалено неразбираеми и многообразни, за да могат да бъдат определени по някакъв що-годе „лечим“ начин. Аутизмът не е състояние на „ненормалност“, ако и да се разграничава радикално от общоприетите норми за поведение и развитие. Най-вероятно това е вид генетическо смущение, отклонение, за което може да има също толкова малко „цяр“, колкото и – при цялото ми уважение към LGBT-общността – за хомосексуалността. И двете неща са форми на нормалност за носителите си (при което хомосексуалността е, разбира се, далеч от каквато и да било степен на „увреденост“, за разлика от аутизма; тук ги сравнявам единствено от гледна точка на необходимостта от приемането им като друг вид човешка нормалност). Те имат най-вероятно генетически произход и единствено цивилизованото отношение към тях е приемането им като израз на многообразието на човечността. Именно това, а не стигматизациите от какъвто и да било характер.

И тук стигаме до втория вид причини (обществено-релевантните), поради които обозначението „болест“ е напълно неприемливо, и то не само в случая – фактът, че „болестта“ открай време е била използвана като средство за стигматизация, изключване и борба срещу определени групи хора, и че това е социален феномен, за който „на Запад“ има далеч по-голямо и по-общоприето разбиране, отколкото „на Изток“. Там това е нещо, което вече е до голяма степен публично недопустимо[220] „Тук“ то е част от „нормалното говорене“. (Бил съм я нарекъл „болна“? Хе, голяма работа, да не би да съм я ударил с тухла по носа?)

„Болестта“ като средство за стигматизация е нещо, с което редовните читатели на „Прегледа“ би трябвало да са вече сравнително добре запознати, имайки предвид, че тук отдавна са публикувани два от най-известните съвременни текстове, които хвърлят обилна светлина върху феномена: Болестта като политическа метафора и Спин и неговите метафори на Сюзън Зонтаг, под които могат да се открият изобилни коментари, даващи представа за българските умонастроения и съпротиви срещу подобен род критика. Очевидно е, че подобни обществени нагласи, свързани с многовековни шаблони на поведение, не могат да бъдат отстранени нито бързо, нито лесно, но все пак е добре от време на време да обръщаме поглед към нещата, които ни ги припомнят. Като например феноменът Грета Тунберг и начините на говорене за нея.

1. Грета Тунберг е „използвана“.

Това е вторият основен рефрен, с който е свързано публичното говорене по адрес на Грета в България, ако и не само, разбира се. Фактите на обвързаността ѝ с определени екологически проекти (Climate Nexus, спонсориран от Rockefeller Philanthropy Advisors, и GSCC, специализиран в опазването на климата и прехода към чиста енергия), както и връзките ѝ с шведския PR-специалист и консултант Ингмар Рентжог, не са тайна за никого. Но нещото, което според мен прави „българското говорене“ по-различно и в определен смисъл „исторически обусловено“, е почти пълната неспособност на хората да повярват, че е възможно „едно болно дете“ да е стартирало и оформило чрез личността си нещо толкова мащабно и гигантско, колкото изглежда движението ѝ. За повечето коментатори във Фейсбук, включително и за инак напълно интелигентни и здравомислещи хора, това е толкова невероятно, че самата мисъл за такава възможност се изключва автоматично и – по липса на по-добри обяснения – се замества с всевъзможни конспиративни теории, най-често от вида „една жена каза“, но неизменно авторитетни и влиятелни, поне на това сравнително неформално ниво.

Конспиративното мислене, разбира се, не е нищо ново, но в случая то придобива един аспект, който самият аз намирам колкото труден за приемане, толкова и някак (може би прекалено) лесен за обясняване – и неговите корени, поне в българския му вариант, според мен трябва да се търсят в новата и най-нова българска история.

Какво точно имам предвид? Новата и най-нова българска история е изпъстрена от всевъзможни неуспешни опити за постигане на някакъв вид политически промени чрез спонтанни, възникнали отдолу движения. Като се започне с архетипа на „въобразената революция„в българската история – Априлското въстание – и се свърши чак с опитите за мирно сваляне на правителството от 2013, всички наши напъни за постигане на нещо значително със собствени сили, без външни намеси или държавно-наложена организация, са оставали напразни. А това, искаме или не, очевидно е подкопало и самата ни способност да вярваме в нещо такова. Оттук и механичните, почти инстинктивни реакции на недоверие и отхвърляне, с които е свързана оценката му, когато го видим някъде другаде по света. „Такъв дзвер нема!“ изглежда си остава нормалната българска реакция пред подобни демонстрации на „невъзможното“ – а фактът, че в края на краищата тя говори само и единствено за дълбокото неверие в собствените сили, в собствените способности – е прекалено болезнен, за да бъде видим, поне за огромното мнозинство хора в днешна България.

Е какво пък? За щастие или нещастие, светът си остава безразличен към българското неверие, пък и поколенческите промени, искаме или не, определят в края на краищата всичко. Ако не ми вярвате, то хвърлете един малко по-внимателен поглед към децата си.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (2)

- 06-10-2019|Златко

Един разговор откъм Фейсбук:

Iva Tiholova

Zlatko Enev, интересни наблюдения, научно не седят така нещата с Аутизма и Аспергера, имам предвид, че в психотерапевтичните среди това се води под код, който код пък седи в МКБ. Разбира се, по условие тази материя е променяща се точно защото и хората както и проблемите им търпят изменения. Но мисълта ми беше, че човек може да има диагноза, но не непременно да се определя като „болен“. И уви не всяко психично заболяване има лечение, както и не всяко физическо (казвам го във връзка с пасажа, където твърдиш, че всяко психично заболяване се лекува, не относно Аутизма). Тънки нюанси, които така или иначе не са в същностния акцент на разглежданото. Колегата Канов не е съвсем крив, защото, както ти сам каза, дава картина, а това пак е някакво огледало, в което човек може да се огледа:)))

Zlatko Enev

Iva Tiholova, Интересно. Би ли посочила кода и източника, които споменаваш? Защото онова, което казвам, прочетох ето тук:

In 2013, the diagnosis of Asperger‘s was removed from the Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders (DSM-5), and people with these symptoms are now included within the autism spectrum disorder along with autism and pervasive developmental disorder not otherwise specified (PDD-NOS).

en.wikipedia.org/wiki/Asperger_syndrome

И къде точно твърдя, че всяко психично заболяване се лекува? Нещо не си спомням да съм го казвал, нито пък го мисля, но все пак…

Iva Tiholova

Zlatko Enev, достатъчно е да ти дам само кода- като го въведеш ще ти излезе на всички езици, все пак се позовавам на МКБ:))) F84.5

Iva Tiholova, Проблемът ми тук е, че говориш за болестите като за нещо, което се лекува на всяка цена като подценяваш голямата им палитра и разновидност. Болест може да е и хроничната кашлица или пък хроничната депресия… Просто ми убягва образът, това е всичко.

Zlatko Enev

А, тоест МКБ = ICD? Не го знаех.

Ако разбирам правилно коментара ти, това е казано в текста, в забележката под линия.

Zlatko Enev

Тоест, от твърдението „от която има поне теоретичен изход“ стана „за всяко психическо заболяване има лечение“? Ухаа

Iva Tiholova

Zlatko Enev, ами тогава защо се чудиш, че има код? това не е нищо лошо- даже напротив, хубаво е нещата да се наблюдават и изследват- с любопитство и търпение.

Iva Tiholova

Zlatko Enev, може и да съм го преувеличила като смисъл в главата си, но поне на мен така ми звучеше. Защото едно е теоретичен изход, друго е, че реално с доста от случаите и до ден днешен се търсят решения, най вече за повишаване качеството на живот.

Zlatko Enev

Iva Tiholova, Смисълът на моите твърдения е, че аутизмът не може да се третира като болест, защото е вродено генетическо увреждане, а не болестно състояние на тяло или психика, които преди това са били здрави. Инак би трябвало да приемем, че и хомосексуалността е болест.

Zlatko Enev

Iva Tiholova, А що се отнася до синдрома на Аспергер, то там възниква въпросът дали това изобщо е увреждане или не. Така че да се нарича Грета Тунберг „болна“ е просто форма на грубиянство.

Iva Tiholova

Zlatko Enev, не съм съгласна с това сравнение, но с втория ти коментар съм, даже и аз го бях казала под някаква форма тук. Болестта като цяло е субективно оценъчно чувство, има хора, които реално се водят болни, но те самите не се идентифицират с това, та какво остава за спорните графи.

Zlatko Enev

Iva Tiholova, Виж този тук текст. В исторически план хомосексуалността също е била считана за „болест“, или поне за психическо отклонение. Според мен нещата с аутисткия спектър, или поне с неговите „по-високи нива“, като синдрома на Аспергер, следват същия път на историческо развитие. По тази причина смятам, че ситуацията с МКБ е временна.

(Което съкращение не познавах, тъй като съм работил по тая тема само на английски, оттук и първоначалното ми объркване).

Как хомосексуалността е станала нещо нормално

Iva Tiholova

Zlatko Enev, това ми е известно, но въпреки еднаквата история нямат абсолютно никакви други сходства. Просто не ми седят двете на едно място, но пък ти явно ги усещаш близки щом ги споменаваш и в текста, и тук. Може би е редно да дам и обяснение в кратце: разбирам, че ти се струва илюстративно и доближаващо се до акъла на хората, но тази плоскост е опасна- на нея лежат и педофили, и зоофили също. Ето виждаш ли- и аз ги миксирах, и не се получи много добре:))) та мисълта ми е, че има много неща по рождение и трябва да знаем как да ги степенуваме и как ако не са другото (което подлежи на „поправка“) да повишаваме качеството им на живот.

Zlatko Enev

Iva Tiholova, Приликата, доколкото може да се вярва на съвременната наука, се състои (само и единствено) в това, че и двете неща са генетично предопределени и в такъв смисъл не могат да бъдат „лекувани“. Останалото е въпрос на обществен консенсус, според мен.

Iva Tiholova

Zlatko Enev, ами и педофилията и зоофилията са така, както казах. А относно хомосексуалността – част от хората са по рождение, другата част са станали такива в последствие. Така че нещата са много хлъзгави на тази повърхност.

Zlatko Enev

Iva Tiholova, „част от хората са по рождение, другата част са станали такива в последствие.“

Упс! Тук вече се разминаваме здравичката. Хомосексуалността НЕ Е нещо, което може да бъде „придобито“ или „избрано“…

Iva Tiholova

Zlatko Enev, не бързай:)))

- 06-10-2019|Питащият

Чиста проба завист у хора с посредствени възможности и болни амбиции. Вместо да се зарадват че младите, защото не е само тя, имат отношение и позиция, просто злобеят.

Морален ли е затворът (български)?

Автор(и): Румен Петров

В Ярославския затвор нямаше по-голямо престъпление от опита да установиш някаква връзка с другите затворници. Всъщност точно това беше мотивировката за всички карцери, за всички репресии![221]

Коледно тържество за потребителите на социалната услуга ЦСРИ за правонарушители се проведе тези дни в Х. Екипът на Х събра на празнична почерпка бивши правонарушители и техните емейства, с които Центърът работи. Дрехи, обувки, храна и подаръци, събрани от екипа на Х, зарадваха клиентите на Центъра и им създадоха празнично настроение.[222]

Цитатът от спомените на Евгения Гинзбург свързвам с разказа на един мой познат, който започвал стаж в един от българските затвори. Най-важното правило, което е трябвало да спазва, е да се старае да не установява лична връзка с никого от затворниците.

Вторият цитат не е от Андрей Платонов, а от разказа за дейността на една от най-големите НПО, която работи с бивши затворници. Защо бившите затворници тук се наричат „бивши правонарушители“ може би ще ни каже Мишел Фуко. Във всеки случай той е на мнение, че „техниката на наказателното учреждение и престъпният човек са някак братя-близнаци“[223]. С други думи – затворът не се интересува толкова от престъпника, от неговата драма, трагедия или комедия, „рехабилитация“, „интегриране“ и т.н., а от онзи, който (още?) не е престъпник, но трябва да знае, колко силна и сурова (травматична) може да бъде държавната власт. Хората, преминали през затворите са ходещи травми[224] – знаци за силата на държавната институция. Става въпрос за една специфична власт – тази да причинява болка[225]. Тази болка (на български е преведено като страдание[226]) е задължително да бъде приета за справедлива. Тогава възниква въпросът за количеството на страданието. Кога е много и кога – малко? Пет години са по-малко от 15. Ако за тези 5, обаче, ти се случат разни неща?[227] Количеството и качеството на тези безобразия се замитат под килима и тук идват на помощ две системи на изграждане на обществена търпимост. От една страна възниква и се преподава специалната наказателна педагогика, която създава наукообразно основание за травматичното отчуждение. От друга страна се установява и узаконява социалната несправедливост (бедните цигани в нашите затвори са свръхпредставени), към която затворите изграждат публичен имунитет като държат хората далеч от себе си, а и хората започват да приемат социалната несправедливост за естествена и се държат далеч от тях и от спорната им справедливост.

Странно, колко малко Фуко е привлякъл вниманието към българските затвори на българските интелектуалци, въпреки че много от тях го познават много компетентно (Деянов, Деянова, Канушев и др.)! Фукоянският анализ на българските затвори се избягва, както се избягва фукоянският анализ на училището[228] и болниците като дисциплиниращи (насилнически) социални пространства. Дисциплината (насилието над насилника на правилата) е единствена парадигма в системата на т.нар. социална работа с правонарушители (пенитенциарна педагогика), която се основава морално на изказвания като това, налично в основен текст по наказателно право:

Ако престъплението е едно зло, което престъпникът причинява на пострадалия или обществото, наказанието е също едно зло, което държавата пък причинява в отплата на престъпника… Наказанието по своята същина винаги представя едно възмездие за извършеното престъпление (Долапчиев[229], 1994, с. 462).[230]

Педагогиката на затвора тогава се изразява в намаляване на влиянията на това зло. Затворническите психолози не се смущават да четат свидетелства на концлагеристи като психологически описания за справяне в нечовешки условия. Честни са да признаят, че изолацията (?), принудителното съжителство (?), тоталния контрол (?) са основните фактори на възмездието, на злото извършено от държавата. Но кой пък чете пенитенциарната психология освен пенитенциаристите, на които им плащаме да вършат зло от наше име и вместо нас? Вижте как удобно се получава – колкото по-малко знаем за философията и практиката на извършеното зло, толкова повече сме склонни да си затворим очите за стореното там. Колко прокурори, съдии, адвокати, нотариуси, психиатри и др. са излежали присъда в затвор? Защо се сърдим на Адолф Айхман тогава, след като толкова много хора са били улеснявани в незнанието? Поставени в нечовешки условия, хората в затворите се опитват да оцелеят по начини, които са научили в общо взето скапания им живот „навън“ или им предстои да научат в не по-малко скапания им живот „вътре“. Затворническата власт знае за това, печели от това явно, но и скрито, чрез контрол над каналите за нарушение, които допълнително развращават справедливостта на злото. Българските затворнически деятели добре знаят, че безработицата сред напусналите затвора е три пъти по-висока от средното за страната и не изглежда да страдат (поне не съм чел, но не съм чел всичко), когато посрещат рецидивистите обратно вътре. Но то пък кой ли страда от това?

Затворниците в България са към 10 000 души. Това поставя страната ни на 111-о място по брой лишени от свобода в света. Сто тридесет и осем души на 100 000 в България са в затвора, сочи доклад на Международния център за изследване на затворите от 2013 г. Ние пък си знаем, че циганите сред затворниците ни са към 70%, както и че рецидивизмът е много висок (към две трети!), като това не е само българско явление.[231] Мисля, че рехабилитационната идея губи много от моралното си основание и практическа постижимост след тези факти.

Критиката към затворите на Фуко и Вакан се познава от малцина, а българските магистрати, техните преподаватели и фамозният анонимен Законодател, зад който се прикриват много нечисти съвести и злоупотреба, облечена с власт, не изглежда да се интересуват от нея. Можеш да завършиш право, да станеш съдия, без да е необходимо да видиш как изглежда мястото, където въдворяваш хора. Едни хора.

Краткият безпощаден въпрос за начало на разсъжденията върху затворите е има ли справедливо зло? Ако не сме толкова сигурни в отговора, със сигурност ще направим и затворите, и себе си малко по-добри. Мисленето ни за затворите се усложнява от криминологията, особено от недолюбваната у нас критическа криминология – интердисциплинарен подход към престъплението и наказанието, който поставя специално ударение върху ролята на средата и социалните отношения, икономическите и политически интереси, скритото и явно задоволяване на които създават „престъпленията“ и „престъпниците“. Превежданият отскоро у нас професор Нилс Кристи е автор на едни от най-силните метафори[232] на критическата криминология[233]. Ключовият въпрос на критическата криминология е как постигаме наказателна (криминална) справедливост в общество, което е базисно несправедливо?

Травматичността на затвора у нас е неудобна тема – по принцип (защото поставя под въпрос справедливостта на насилието изобщо), но и конкретно – поради състоянието на българските затвори. То е лошо.[234] Ромите, бедните, наркотиците, психичното здраве[235], корупцията, насилието, пренаселеността, са болест на много затвори по света и за съжаление нашите не правят изключение. Натискът е върху властите, не върху гражданите, и той идва отвън – от вездесъщия орган на националната провинциалност – ЕС като въплъщение на „Запада“. Но за кого да има значение, че състоянието на затворите ни е лошо? Ако задачата на затвора е да травмира, с извинение за цинизма – колкото по-лошо – толкова по-добре? Ако той е пълен с цигани, за кого е важно, че

…българите сме безспорно европейците с най-ниско „социално доверие“ т.е. с най-ниско междуличностно доверие… в най-голяма степен у нас доминира мнението, че винаги трябва да имаме „едно наум“, да сме подозрителни, резервирани към другите.[236]

И, че

Ромите-респонденти демонстрират по-силно недоверие към другите.[237]

Дали нововъвеждащата се пробация, новите технологии (гривни и други джаджи, които позволяват домашен арест), работата на наблюдателните комисии по места, чисто новият закон за детското правосъдие, ще избегнат анонимната наказателност (травматичност) на класическия затвор? Институционализмът, който пронизва всичко, което се пише и говори за затворите? Тук се казва „предстои да видим“, но искам да предупредя, че това виждане зависи изключително много от очите, които гледат, и от посредниците на този обзор. Криминолозите у нас са кооптирани към машината на наказанието, техните открития не конфронтират властта, далеч са от критиката на властта и са част от репресивното себеутвърждаване на бюрократичната централна държава в неоколонизаторския и поход срещу обществото на хората. Сигурно и социалните работници в сферата на инвалидността не са толкова социални, както и т.нар. социални работници в затворите, след като и обективно е показано, че

В България са създадени огромни властови дистанции и неравенства по повод на възможностите за въздействие на хората в решенията, които се вземат… Подобни характеристики са основната причина за механизмите на изхвърляне на хората от обществения обмен и формират изключващо общество.[238]

Няма подкрепяща и подпомагаща среда за лишените от свобода след освобождаването им.[239] Но възможна ли е „реинтеграция“ без отчитане на травмата? Ефектите, негативните ефекти[240] от затворническия опит са много и българската територия на тези травми е напълно непозната страна. Става въпрос за влияние върху психиката, нагласите, културата на изтърпяващите и изтърпелите наказанието. Става въпрос за влиянието върху техните семейства (много сериозен проблем). Става въпрос за влиянието върху морала и социалните нагласи на персонала в затвора.

Лоик Вакан предизвикателно нарича наказателната политика, която водят страни като САЩ (но и България) наказание на бедните[241]. Тук у нас за бедните не се говори смислено, не знаем как, не гледаме на бедността като на травматична реалност, въпреки че последиците от нея са навсякъде. Бедността е особено предизвикателство за изначално институционализираното ни (отчуждено) общество. Институциите за подпомагане на бедните (оксиморон?) не са никак социални, управляващата класа лично и бързо насочва общественото мнение към т.нар. етнически дискурс.

Адвокат Здравка Калайджиева е от хората, които четат Вакан, въпреки, че хората в нейния прочит са или затворници (лица, лишени от свобода), или данъкоплатци:

Какъв ефект може реално да очаква данъкоплатецът от платеното от самия него наказание лишаване от свобода? Очакването, че това е средство за намаляване на престъпността, е обосновано само при прилагането на скъпо струващи мерки. Понеже такива пари няма, ние държим затворниците в мизерни условия и без адекватни и финансово обезпечени поправителни, образователни и ресоциализиращи програми. Осъдените на лишаване от свобода често не могат да работят, защото при високата безработица за затворите няма осигурена работа, а в условията на „свободна конкуренция“ немалко от по-рано съществуващите техни собствени производства са закрити. Закрити са и много от училищата към затворите. Така, вместо да бъдат подложени на превъзпитание, осъдените допълнително оскотяват. Данъкоплатецът очаква, че когато излязат от затвора, те трябва вече да заживеят почтено, но няма представа, че това е почти невъзможно при безработица и липса на адекватни програми за социализация. В същото време – пак поради недостатъчни средства, затворническото население търпи риска от туберкулоза и сифилис, застрашено е и от СПИН.[242]

Отделният разказ, оголеното страдание на пречупения от затвора живот, възможността да видим в затворника себе си, все още липсва. Адвокат Калайджиева е правозащитник с високи мандати в йерархията на правозащитното правосъдие. Подобни текстове, писани от историци, социолози, антрополози, криминолози, психолози, социални работници, преподаватели по право, съдии и прокурори предстоят. В изкуствата сигурно ще се разделим с образа на добрия затворник, който избягва от лошия затвор и ще видим сложния и трагичен свят на загубата, срама, вината, ядът, самотата, тъгата, отчаянието, надеждата.

Отчуждителното говорене за проблемите на бедността и злоупотребата с власт (две страни на една и съща монета) може лесно (но само ако искаме) да се свърже с високото ниво на недоверие (междуличностно и спрямо публичните институции) и ниската социална свързаност[243], надежда и щастие (да, щастие) сред статистическата група „българи“.

В „обществото на ниското доверие“ (Тилкеджиев и Димова, 2010) затворите, както и животът на лудите, инвалидите, на другите изобщо, няма да представлява особен интерес и това е един от греховете на родната хуманитаристика. Или – един от симптомите на социалната и интелектуална анемия която владее университетските умове и сърца наоколо? Социално травматичните индустрии със сигурност могат да бъдат разглеждани като част от проблема на унинието апатията и безперспективността, които „ние“ имаме в повече, поне когато се сравним с много други, особено в Европа. И не само.

Организациите[244], които работят със затворниците са малко, твърде малко, както и онези, които предлагат директна работа с бивши затворници, а някои от тях приличат много на сателитите на властта, които работят за държавата на инвалидите в у нас, в случая – МП и/или ГДИН, защото се ангажират с различни социални услуги, плащани от държавата, и така предотвратяват възможността да просвещават като възмущават, предизвикват и свързват. Колко независим, например, ще е независимият мониторинг върху пробацията, когато се осъществява от организация, която е част от МП-естаблишмънта? Сигурно защитата на човешките права не е бизнес, но познаването на правата и произтичащите от това конфликти е непозната и неприветлива тема на периодично процъфтяващата идея за гражданско образование в училищата. Нагласите не се променят към по-добро, може би дори напротив, след като медицински специалист в затвора споделя охотно:

След деветдесетте години правата на затворниците рязко се увеличиха, нашите права паднаха, а стресът е много голям. Ти ги лекуваш – те след това решават, че нещо не им харесва и започват да пишат по различни инстанции, навсякъде. Започват да им вярват. Пращат ни писма да обясняваме и ние започваме да търсим документация, ровим се, губим си времето – много персонал се заема за тези неща. И после пак проверка – ето ти стрес. Ето сега излизаме от операция и слизам долу в мазето, където е архива, да се ровя в един случай. Представете си аз имам сто пациента, за три дни преглеждам целия затвор – няколко да се оплачат и ти създават проблеми.[245]

Не е случайно, че бъдеще след затвора не се очаква да има, след като по-малко от 5% от бившите затворници успяват да си намерят работа на свобода.[246]

Румен Петров е по образование лекар, със специалност психиатрия. Работи в тясно сътрудничество с учители и училища от ١٩٩٢ г., в началото – по повод на темата за конфликтите в клас, а по-късно – и по повод на психичното здраве в училище, доброволческото участие на децата и родителската активност в училище. Опитът му от работата с местните училища в една конкретна софийска общност е предмет на докторската му дисертация, защитена през ٢٠١٠ г. През последната година участва активно в широката гражданска дискусия по повод на проектите за нов закон за училищно образование. Има публикации и доклади по темата за отношенията в българското училище, интервюта. Преподава в НБУ и ПУ „Паисий Хилендарски“ на студенти по клинична социална работа, фамилна терапия, публична администрация и антропология. Главен асистент е в департамента „Здравеопазване и социална работа“ към НБУ.

Петер Хандке като сръбски националист:

Аз виждам нещо, което вие не загрявате

Автор(и): Юрген Брокоф

Напоследък около Петер Хандке е доста тихо и спокойно[247]. С избледняването на паметта за жестокостите на клането в Сребреница, което в тези дни отброява петнадесетата си годишнина, и консолидирането на сръбската държава, която в момента се приближава към ЕС при президента Тадич, започва да изглежда така, сякаш и застъпването на австрийски писател за „справедлива оценка“ на Сърбия и на бившия сръбски президент Милошевич, вече е изгубило голяма част от скандалността си.

Понякога обаче старите конфликти се разпукват отново, като участието на Хандке в погребението на Слободан Милошевич през 2006 г. или онази пролет на 2008 г., когато инак убеденият не-избирател Хандке започна да говори в полза на избора на ултранационалистичния политик Николич, малко преди сръбските президентски избори. Но междувременно изглежда е настъпило някакво състояние на изтощение: политическото отношение на Хандке към Сърбия е толкова познато, колкото и обвиненията на критиците му, че в негово лице за пореден път един поет се е изгубил някъде из лабиринтите на политиката.

Спорно политическо отношение в допълнение към поезията

Спадът на обществения интерес към политическите възгледи на Хандке върви ръка за ръка с една тенденция, която започна през 1996 г., в разгара на споровете около позициите му относно Сърбия. Ако човек би проследил тази тенденция, то изглежда така, сякаш литературното творчество и политическата нагласа би трябвало да се разглеждат отделно едни от други. От известно време насам този възглед определя не само журналистическия подход, но и литературните изследвания върху Хандке. След като преобладаващото мнозинство журналисти вече е отбелязало абсурдността на политическите му възгледи, голяма част от изследователите предпочитат да правят голям завой около тях и вместо това да подчертават трайната стойност на литературното му творчество.

С това в никакъв случай не се има предвид някакво разделение на творчеството му на две части – политическа и поетична. По-скоро, по мнението на мнозина, разделителната линия между политиката и поезията минава точно през текстовете му за Югославия. Освен глупавите политически твърдения, които далеч надхвърлят целта на една възможна критиката на журналистическото представяне на войната, в тези текстове има множество подчертано поетични пасажи. В този контекст често се говори за „поетичния поглед“ и „поетичното мислене“ на Хандке.

Но дали съмнителната политическа позиция и поезията наистина биха могли да съжителстват в едно и също произведение, без да си взаимовъздействат? Или всъщност политическата позиция накърнява и омаловажава поетичните постижения на автора? А може би трябва да зададем този въпрос по друг начин, в точно обратната посока: Дали поетичните постижения на Хандке не придават на съмнителното му политическо поведение някаква по-голяма санкция? Може ли всъщност да се открие идеология в текстовете му за Югославия, има ли в тях национализъм, който оперира със специфични литературни средства?

По-малко наивен и невинен, отколкото изглежда

Една от литературните характеристики на съчиненията на Хандке, посветени на разпадането на Югославия, беше свързана още от самото начало с обръщането му към незабележими „подробности“, към „дреболии“, които според него били пренебрегвани от чуждата журналистика, фиксирана преди всичко върху политическите изявления. Тези подробности, много от които предизвикаха само насмешки от страна на коментаторите, (като например [прословутия] „другояче жълт кадаиф“, който той е открил на един неделен пазар в Белград), Хандке продължава да изтъква отново, дори и в последната си литературна публикация по темата. И те са много по-малко наивни или невинни, отколкото изглеждат.

В миналогодишната си публикация „Кукувиците на Велика Ходжа“ (виж: Петер Хандке описва пътуването си до Косово [2009]), Хандке описва пътуването си до село Велика Ходжа, което е сръбски анклав на територията на обявената през 2008 г. Република Косово. Пристигайки в Косово, пътникът си купува карта на „етническа Албания“ от 2001 г. На тази карта, която е отпечатана „три години преди мартенския погром от 2004 г.“, Хандке напразно търси сръбския православен архангелски манастир близо до Призрен: „Ако може да се съди по това, то Архангелският манастир вече не е бил на картата, много преди да бъде действително разрушен.“

Внушението на разказвача е ясно: той приписва на косовските албанци един отдавна планиран план за унищожаване. С това Хандке представя една вариация на старата легенда за „геноцида“ срещу сръбския народ, извършен от косовските албанци. (С което в никакъв случай не се опитвам да отричам факта, че през 2004 г., освен сръбските нападения, действително е имало и насилствени атаки от страна на косовските албанци). Тази легенда може да бъде открита в основополагащия манифест на сръбския национализъм, меморандума на Сръбската академия на науките и изкуствата от 1986 г. От 1987 г. нататък този меморандум е използван от сръбския експанзионист Милошевич като претекст за „уеднаквяването“[248] на автономната провинция Косово – [тоест] началото на края на югославската държава. В текста си „Зимно пътешествие“, написан в края на 1995 г., няколко месеца след клането от Сребреница, Хандке цитира с негласно одобрение изявлението на бивш югославски партизанин, който говори за „изтреблението на сръбския народ“. С тази фраза, ефективно поставена в края на текста си, Хандке възприема духа и буквата на сръбския меморандум.

Изборът на темите е изпълнен със символика

В същата посока е нацелен и един „детайл“ от текста на Хандке „Die Tablas von Daimiel“ от 2005 г., неговият „доклад на един заобиколен свидетел“ за процеса срещу Милошевич пред Трибунала за военни престъпления в Хага. Там Хандке разказва за едно пътуване до Косово от 1996 г., в което той и една косовско-сръбска двойка са „преброени“ и „изброени“ от албанската тълпа още в „момента на излизане на улицата“. Коментар на разказвача: „Но защо тогава виждам, впрочем не, разпознах още тогава и там, в едно такова хилядооко регистриране и обявяване-за-несъществуващи, при инак пълна пасивност, едно [точно определено] действие, едно символично извършване, предусещането на едно извършване?“

В текстовете си за Югославия Хандке е разказвач, който се интересува не само от символичните действия на другите, но преди всичко самият той е символично активен. Вече изборът на теми от споменатата най-нова публикация, посещението на един сръбски анклав, е пълен със символика. Това посещение и разказът за него са символичният контрапункт на докладите от и за Сребреница – онзи анклав, чието превземане от армията на босненските сърби при генерал Младич преди точно петнадесет години доведе до избиването на близо осем хиляди мюсюлмански младежи и мъже.

От миналата година насам има един също толкова шокиращ, колкото и искрен доклад от вътрешността на Сребреница, който съществува единствено защото авторът му, Емир Сулягич, е оцелял в клането като преводач на Охранителните войски на ООН. Разказът на Хандке за сръбския анклав, умишлено или не, противоречи на дискурса за Сребреница, чието име той иска да отдели, като „въздействаща дума“, от мястото на сръбските военни престъпления. Според Хандке дискурсът за Сребреница е характеризиран от свръхпредставяне. Снимки на тамошните „предполагаеми места на кланета“, имало „не твърде малко“, беше писал той още през 1996 г. И още, през 2005 г., десет години след клането, Хандке подлага на съмнение организацията на жертвите и оцелелите „Сребренски майки“ (като част от история, в която се разказва за пътуване до „района на Сребреница“). Тя била извикана на живот [специално] за „световната общественост“, „да се надяваме, от самите майки“.

Престъпления пред очите на всички

Противно на общоприетото мнение, в текстовете си за Югославия Хандке в никакъв случай не е игнорирал военните престъпления, извършени от босненските сърби. Те се тематизират в повествователните пасажи от пътеписите му, в малки детайли и в хитроумни забележки. Най-показателният пример за това може да се намери в „Лятна добавка към зимно пътуване“ [1996], на мястото, където Хандке говори за кланетата от Вишеград, при които, според оценките на Центъра за изследвания и документация в Сараево и Хагския трибунал за военни престъпления, по време на войната в Босна са били убити около 1 500 до 3 000 цивилни мюсюлмани.

Разказвачът на Хандке, изправен пред прозореца на хотелската си стая някъде през нощта, гледа към напуснатия от хората мост над Дрина и се чувства обхванат от „тревоги от съобщенията за убийствата сред тукашната мюсюлманска общност“. По добре известния си начин той критикува съответната статия на Ню Йорк Таймс и обвинява „напристигалите, налетели отвъд морето, колекционери на изказвания“, че се позовавали на все едни и същи формули – „свидетели твърдят, оцелели твърдят“. Критиката на журналистическото писане преминава в поставяне под въпрос на самата тема. Разказвачът не може да повярва, че престъплението, за което се твърди, че е извършено от бос „сръбски водач на четници“ и неговите поддръжници, действително се е случвало пред очите на всички: „Значи целият град е бил място на действие единствено за чета босоноги, които са си играели на котка и мишка със стотиците си жертви?“

Лидерът на босата милиция, споменат в текста на Хандке, е босненският сърбин Милан Лукич, който беше арестуван в Аржентина през 2005 г. и, на 20 юли 2009 г., осъден от Хагския трибунал на доживотен затвор, за геноцид и престъпления срещу човечеството. Делата на Лукич и неговия военизиран отряд стават известни не чак след разследванията на Хагския трибунал. [Много преди това] те вече са обект на представяне в критикуваната от Хандке статия, базираща се на свидетелства на очевидци. Това е репортаж на журналиста Крис Хеджис, публикуван на 25 март 1996 г. в Ню Йорк Таймс.

Разказвачът на Хандке отрича клането от Вишеград

Противно на твърдението на Хандке, Хеджис посочва пълните имена, произход и местонахождение на повечето си събеседници, а също така споменава името на Милан Лукич. Сред интервюираните от Хеджис е травмирана жена, която е станала свидетелка на това как Лукич и хората му са застреляли майката и сестра ѝ, след което са ги хвърлили със смях в реката. Разказвачът на Хандке не иска да знае за всичко това и се присмива на „последния параграф на журналиста от Манхатън, запратен във Вишеград отвъд босненските планини, в който той, по-тенеси-уилямски, оставя една свидетелка – избягала от града, гледала през нощта, докато [труповете на] майка ѝ и сестра ѝ били избутвани от моста – да повтаря: Мостът. Мостът. Мостът“.

Разказвачът на Хандке, който отрича факта, че Вишеградските кланета са били извършени, атакува с присмеха си не само журналиста, който въз основа на своите изследвания е стигнал до различно от неговото заключение. Фразата „по-тенеси-уилямски“ атакува чрез журналиста и жертвата, на която са отнети не само майката и сестрата, но и – чрез Хандке – възможността да изкаже реално преживяното страдание.

Но това не е всичко. Историята на Хандке все още не е приключила. На следващата сутрин – денят е задушен – разказвачът се потапя във вълните на Дрина и коментира този процес по следния начин: „Моля само без да се допуска вода в устата – виж по-горе приказките за труповете [хвърлени в реката]!“ Хандке се подиграва на жертвите, той ги осмива. И това е може би най-лошото, което може да се каже за един автор, който [уж] е излязъл по широкия свят, за да сключва мир чрез средствата на литературния и поетичен език, и да допринася за помирението на народите.

Причини за безпокойство

Тривиално е да се критикува Хандке заради неговите уж наивни политически изявления. Истинското падение на този автор се извършва не в областта на политическото, а в онази на литературното. Текстово-стратегическите, изключително сръчни заемки от езика на сръбския национализъм, антимюсюлманските и антиалбански инсинуации на символично ниво, както и подигравките му с мюсюлманските жертви на войната в Босна, правят това много ясно.

Време е да осъзнаем, че автор от ранга на Хандке може да представлява реална опасност. Неговата идеология, която се основава на прибягвания към предполагаеми тривиалности и използване на [високо]литературни средства, е едно от най-проблематичните дерайлирания на немскоезичен автор след Втората световна война, именно защото въздейства по толкова фини начини. Фактът, че тази идеология съществува не само редом с едно – безспорно значимо – творчество, но и прониква дълбоко в него, би трябвало да бъде причина за реално безпокойство.

2010 г.

Юрген Брокоф е професор по съвременна немска литература в Свободния университет в Берлин и ръководител на проекта в Центъра за съвместни изследвания „Афективни общества“. След завършване на докторска степен и хабилитиране в Бон, той е асистент в Бон и сътрудник на фондация „Александър фон Хумболт“ в университетите в УК Дейвис, Йейл и Корнел (САЩ). Изследванията му се фокусират върху концепциите за съвременна литература, въпросите на литературата и общественото мнение, литературата и военните престъпления, както и историята на поезията от ١٨ век до наши дни.

В света на Елиф Шафак

Автор(и): Шрешта Саха

Един екземпляр от Копелето на Истанбул, чието червено гръбче надничаше от купчината „За разпродажба“ в книжарница „Оксфорд“ на Парк Стрийт, беше първата ми среща с турската писателка Елиф Шафак – един тих глас на разума, който говори за сериозни зверства с грациозността на балерина.

Годината беше 2006; Шафак вече беше спечелила много турски сърца, но пътуването ѝ по световната сцена едва започваше. Главната героиня Армануш потегляше за Истанбул, за да се свърже с корените си, докато около нея се сриваха и отново възстановяваха сложни семейни отношения. И въпреки това нейната история, родена от въображението на Шафак, доведе писателката до съдебен процес за нараняване на турските чувствителности, тъй като беше нарекла клането в Армения „геноцид“. В крайна сметка тя бе оправдана и четири години по-късно последва книгата ѝ 40 правила за любовта, в която Ела Рубенщайн намираше в собствения си живот паралели с онези на [суфитските мистици от 13 в.] Руми и Шамс от Тебриз.

За Шафак последваха още много романи и награди, но в ядрото на всичките ѝ романи си оставаше една постоянна константа – Истанбул. Днес Шафак ни предлага една трогателна приказка за любовта, загубата и спомените с 10 минути и 38 секунди в този странен свят – една книга, чието действие започва в момента на смъртта на главната героиня. Убита и захвърлена на сметището, Текила Лейла – едно момиче, родено от жестокости, които разкъсват сърцето, ни повежда в невъобразимо и вълнуващо пътешествие из живота си – първо в дома на родителите ѝ (дом, в който да се играе хула-хоп е престъпление[249]), през бягството от там, по посока на едно изпълнено с надежди бъдеще, секс-работа и петима приятели, всички от които живеят на ръба на социалните конвенции. Онова, което се получава в крайна сметка е роман, който се занимава с темата за сексуалното насилие, с някаква странна смесица от безразличие и патос, който буквално излъчва непоносимост.

Защото именно това прави Елиф Шафак уникална – един глас, чиято сила се крие в спокойствието. И докато турското правителство продължава да атакува работите ѝ, ние обменяме мисли по електронната поща, където тя успява, с нежни дума на доброта и надежда, да придаде живот на безличното име, което просветва на екрана на компютъра ми. Тя просто е такава!

Ето тук някои откъси:

Като имаме предвид, че ви се наложи да се изправите пред съда заради написаното [в Копелето на Истанбул], как днес възприемате „национализма“?

Като идеология и реторика национализмът винаги се нуждае от „Друг“, от някаква двойственост и напрежение. Но сред някои либерали, демократи и прогресисти в определени части от света цари доста наивно възприятие. Те си мислят: „Е, нашият национализъм е различен, не е като другите“. Те смятат, че „техният национализмът“ е спокоен и доброжелателен, а онзи на други нации е разрушителен. Но историята ни показва отново и отново, че обикновено е необходима само една политическа или икономическа криза, за да се превърне „хубавият национализъм“ в разрушителен и агресивен. Настроена съм силно критично към всички видове национализъм, племенничество, твърди политики на идентичността. Смятам себе си за човек, който вярва в множество привързаности, множество принадлежности. Винаги съм правила разлика между патриотизъм и национализъм. Прекрасно и разбираемо е хората да се чувстват привързани към земята, от която произхождат, да се чувстват свързани с традициите на своите предци, културата, музиката, храната, фолклора… Това е красиво. Проблемът започва в момента, в който разделим човечеството на „нас срещу тях„и започнем да вярваме, че „нас“ е по-добро от „тях“. В епохата, в която живеем, популисткият национализъм и племенничеството нарастват. Крайно време е да разберем, че демокрацията е крехка екосистема. Тя не може да се приеме за даденост. Трябва да вложим усилия и мисъл в нейното запазване, жива и здрава.

Всевъзможните преследвания на художници и журналисти заради работата им се превръщат в нещо все по-яростно, дори и в големите демокрации. Насърчава ли ви това или ви обезкуражава и изтощава?

Авторитарният популизъм е по същество антиинтелектуален. Освен това той е против плурализма. Неслучайно в Турция, Унгария, Полша, Бразилия, Венецуела… навсякъде, където има надигане на „нелиберален и националистичен популизъм“, се наблюдават всевъзможни атаки от страна на демагози срещу университети и учени, медии и журналисти, писатели и литературата изобщо… Популистките демагози обичат да заявяват, че „народът“ е нещо монолитно. Те се държат така, сякаш „народът“ има само един глас и един възглед, а самите те са онези, които представляват този възглед. Това е лъжа. Това е илюзия. Защото „народът“ е съставен от много различни възгледи и множество идентичности. Но популистите обичат да претендират, че тази сложност не съществува. Всеки, който говори по различен начин и критично, лесно може да бъде етикетиран като „предател“. Режимът на ПСР на Ердоган прави точно това в Турция. Хиляди учени са загубили работата си, журналисти са вкарани в затвора, писатели са съдени или затваряни … Това е трудна среда за писателите. При това става дума не само за политическите табута. Трудно е да се поставят под въпрос също и неща като сексуалността и пола. В момента моята белетристика се разследва в Турция от прокурор, защото пиша по въпроси като сексуален тормоз, насилие между половете, женитби на деца. Те искат белетристите да мълчат по тези невероятно важни въпроси. Но не можем да мълчим.

Когато се подготвяте за дадена книга, как поддържате политиката на историческия разказ отделно от фактите?

Правя разлика между „информация“, „знание“ и „мъдрост“. Това са напълно различни неща. Не се интересувам от информацията. От нея има толкова много, всички ние сме бомбардирани с информация – но също и с дезинформация. Онова, което ме интересува е увеличаването на знанието и търсенето на мъдрост. Знанието изисква да забавите темпото, не можете да бързате. Трябва да погледнете навътре, а и да видите връзките между нещата. Мъдростта е още по-трудна, защото тя изисква да обедините в едно ума и сърцето, тя изисква емоционална интелигентност. Аз вярвам силно в нуждата от емоционална интелигентност. За това трябва постоянно да четем, да изследваме, да мислим, да анализираме, но и това не е достатъчно. Освен това трябва непрестанно да чувстваме, да поставяме нещата под въпрос, да се свързваме с други хора, да слушаме, да имаме състрадание и съпричастност.

Колко голяма или важна е отговорността на един белетрист когато той или тя се обръща към въпроси като „колективната амнезия“ на едно поколение (нещо, за което често сте говорили), или феминизъм, или промяна на климата?

Ако вие сте писател/ка на белетристика от наранени демокрации, като Нигерия, Турция, Венецуела, Бразилия, Египет … списъкът е много дълъг, а и става все по-дълъг – то не разполагате с лукса да бъдете аполитични. Не можете да кажете: „Просто ще пиша историите си, не искам да мисля или да говоря за това, което се случва вън от прозореца ми“. А мен ме интересува какво се случва вън от прозореца. Освен това, като феминистка знам, че политиката касае не само политически партии или избори. Личното също е политическо. Там където има власт, има и политика. И отново, ако определите политиката по такъв широк начин, не можете да бъдете аполитични. Но тук има една важна подробност: аз не вярвам, че писателите-белетристи трябва да проповядват. Или да поучават. Ни най-малко. Нашата работа е да не се опитваме да даваме отговори. Работата ни е да задаваме въпроси.

Политическите събития очевидно оказват силно влияние върху Вашата белетристика. Как решихте да поставите 10 минути 38 секунди в този странен свят във времето, което сте избрали? Задавам този въпрос, защото изглежда, че никое събитие от национално значение не оказва непосредствено влияние върху героите?

Романът ми разказва историята на една сексуална работничка от Истанбул на име Текила Лейла. Това е история, която се фокусира върху живота на хората, отхвърлени от обществото. Но в същото време тя разказва историята на Турция и Близкия изток през погледа на тези парии. Истанбул, е който живее Лейла, не е онзи Истанбул, който Министерството на туризма в Турция би искало да видят чужденците. Историята и политическите реалности, за които пиша в този роман, не са онзи разказ, за който официалните историци на Турция биха искали да знаете или да говорите.

Любовта, която свързва приятелите от 10 минути 38 секунди в този странен свят, е истински безкористна. С изключение на Саботаж Синан, всеки от тях има минало, с което би искал да не се е сблъсквал. Дали на някакво ниво в съзнанието си не мислите, че само онези, които имат по-малко късмет, са способни на безкористна любов?

Животът е постоянно пътуване. Това важи за всички ни. Ето защо не трябва да бъдем твърде сигурни, прекалено сковани относно собствените си истини. Има причина, поради която всички мистици ни съветват да си оставаме малко объркани. Продавай сигурността си и купувай недоумение, това ни съветва Руми. Романът ми се занимава с тежки и мрачни теми, но това е история, пълна с хумор, живот и енергия. Това е утвърждаваща живота книга, която възхвалява многообразието и приятелството. Всички ние имаме два вида семейства в живота: собственото, „кръвно“ семейство, което е онова, в което сме родени, а след това „водното“ семейство, което е съставено от най-скъпите ни приятели. Броят на тези близки приятели не може да бъде твърде голям, те са само няколко. Понякога именно „водните“ семейства са онези, които ни поддържат силни, помагат ни да продължаваме по пътя си.

Колко точно ви се наложи да изследвате, докато се подготвяхте за 10 минути 38 секунди в този странен свят?

Аз съм любопитен ум и обичам да чета, да изследвам, но рано или късно идва моментът, в който трябва да престанете да престанете с подготовката сте готови да фантазирате. Когато си представям моите истории, го правя с инстинкт и сърце, а не с информация или логика. Обичам да разказвам неразказани истории и обичам да слушам хора. За този роман говорих пред толкова много изгнаници, посетих Гробището на самотните[250], където тъжно погребани лежат много хора, отхвърлени от обществото; Четох и четох история … неофициална история.

Гледайки предисториите на петимата приятели на Лейла, всички те изглеждат като сравнително маловажни фигури. Това нарочно ли беше направено, за да се запази фокуса върху Лейла?

Има различни начини за разказване на истории, докато пътуваме от една култура до друга. Аз съм отгледана от две жени – майка ми и баба ми. Баба не беше много образована жена, но беше много мъдра и ми разказваше истории от Близкия изток. А техниката в тези устни истории винаги е многопластова – истории в рамките на истории. Отваряш врата, а вътре има друга врата. Обичам да свързвам в работата си писмената култура и устната култура. Обичам да обединявам западния канон на романа с анадолски, балкански и близкоизточни техники на устно разказване.

„Дрехите са нещо политическо“ – възможно ли е да се документира историята без модата, и обратно?

Дрехите наистина са нещо политическо. В Турция могат да бъдат силно политически и неща като мустаците, брадите, дори косата. За жените разликите могат да бъдат още по-резки. Забрадката, мини полата, токчетата, фереджето, фризурата и цвета на косата… Аз обръщам сериозно внимание на нюансите и на това как те се възприемат от обществото. Политическата и културна история е тясно свързана с историята на модата.

Когато си представяте най-доброто, кои, мислите, са читателите на книгите ви?

Моите читатели са невероятно разнообразни, аз съм наясно с това. Те произхождат от всевъзможни етнически, културни, социални среди и възрастови групи. Може би хората, които не говорят много помежду си или разчупват хляб заедно, четат един и същ роман – това би ме направило щастлива. Вярвам, че вратите на литературата трябва да бъдат отворени за всички, независимо от расите, племената и социалните рамки. Вярвам, че литературата трябва да защитава един нов, радикален, смел хуманизъм.

Колко важни са наградите и признанието за вас?

Никога не съм бил писателка на елита, за да бъда честна. В Турция съм безмилостно нападана, омаловажавана, превръщана в мишена на политическия и културен елит. Но благодарение на читателите и любителите на художествена литература книгите ми станаха широко четени в моята родина. В Турция книгата не е лично притежание. Ако читателката е приключила с четенето на книга, на която се е радвала, тя не я връща обратно на лавицата, а я предава… споделя я с леля си, а лелята я чете и след това я предава на своя съсед, съседът пък я изпраща на дъщеря си, след като я прочете – и т.н. Хората споделят книгите. Това споделяне от е нещо много ценно, а и затрогващо.

Кой е любимият ви герой сред онези, които сте създали до момента?

Наистина е невъзможно да избера един отделен герой. Всеки от героите в литературата ми е бил близо до сърцето ми, част от душата ми. Дори героите с недостатъци, а може би особено тези. Не обичам съвършенството. А инак не вярвам в герои. Бертолт Брехт казва, „нещастната е страната, която се нуждае от герои“. По същия начин незряла е и литературата, която се нуждае от перфектни герои.

Как предпочитате да пишете – на турски или на английски?

Ако пиша за неща скръб, меланхолия, копнеж, ми е по-лесно да ги изразя на турски. Ако пиша за хумор, сатира, ирония, определено ми е по-лесно на английски. И може би предизвикателството е в писането ми да присъстват силно и двата елемента – скръбта и хумора. Обичам да пътувам между езиците. Това е истински трудна работа. Пиша на английски, след това романите ми се превеждат на турски от професионален преводач, а накрая вземам този превод и го прекроявам със собствен речник и чувство за ритъм. Това е малко безумно. Но аз обичам езиците. Обичам думите.

Въздействат ли социалните медии и технологиите върху издателския свят?

Социалните медии са като луната, те със сигурност имат ярка, но също и тъмна страна. Много дълго време хората се фокусираха единствено върху ярката им страна. Крайно време е да осъзнаем тъмната им страна и да поговорим за това, да направим нещо по въпроса. Авторите са хора, които с особена упоритост плуват срещу течението, и в това време на бързо потребление, информация, дефицит на вниманието и апатия, романистите защитават неща като бавната интроспекция, знанието, мъдростта и съпричастността. Това е борба.

Кой е любимият ви автор?

Чета както художествена литература, така и документалистика – история, философия, неврология … Вярвам, че писателите трябва да бъдат добри читатели през целия си живот. Освен това не харесвам онези изкуствени дуалности на „висока срещу ниска литература“. Мога да чета всичко – готварски книги, поезия, мистика, политическа философия, женски списания, детективски романи… Не омаловажавам никоя област, нито някой жанр. Това според мен е ключът – вярвам, че трябва да си позволим да бъдем предизвикани, интелектуално и духовно. Затова е по-добре да четем между различните култури, жанрове и стилове. Мисля, че е по-добре, когато един белетрист чете неврология, учен чете стихове, някой поет се интересува от физика или архитект – от музика. Това са разговорите, които ще ни движат напред. В противен случай всички си оставаме в собствените зони на комфорт.

Какъв е вашият режим на писане?

Струва ми се, че писателите, които се гордеят особено много с точните си и непокътнати графици, ден след ден, са хора на определена възраст и с определени привилегии. Понякога пиша през деня, друг път през нощта, в зависимост от хода на ежедневието. Аз съм майка, имам много отговорности. Така че жонглирам с много неща, като всички жени. Не обичам мълчанието. Когато пиша, наоколо трябва да е шумно. Слушам на слушалки шумна и динамична музика. Слушам обикновено готически, индустриален, симфоничен метъл и метълкор. Колкото по-шумна е музиката, толкова по-спокойно е писането ми.

Какво да очакваме в скоро време от бюрото ви?

Мисля, че винаги съм имала вътрешно махало. Когато съм по средата на някой роман, аз оставам във въображаемата си зона, заобиколена от измислените си герои и дори не искам да излизам. Подстригвам косата си сама и се опитвам да избягвам обществото, доколкото мога. Така или иначе съм безнадежден интроверт. Но когато книгата свърши, след толкова месеци, то, предполагам, тогава ставам по-нормално и социално човешко същество. Правя много литературни четения, говоря. Вярвам в трансформативната сила на думите – писмено и говоримо. В момента правя няколко литературни фестивала, говоря, слушам различни хора, но и слушам вселената. Докато не се върна във въображаемия си пашкул.

Елиф Шафак (род. ١٩٧١) е една от най-успешните и най-известни съвременни турски писателки. Авторка е на девет книги, като повечето от тях са бестселъри в Турция. На български език е преведен романът й Любов (изд. Егмонт, ٢٠١١).

Коментари (1)

- 15-10-2019|Anastasiya

Голяма Писателка! На български е преведена не само книгата ѝ „Любов“

Четири мита за аутизма, от които трябва да се освободим

Автор(и): Стив Силбърман

Историята на аутизма е отчасти история на митове, и то такива, издигнати до ранга на факти от медицински експерти; митове, които оформят отношението на обществото към едно изключително сложно състояние; в крайна сметка митове, развенчани от по-нататъшните изследвания. Този цикъл се е повтарял отново и отново в хода на десетилетията, като често е водел до катастрофални влияния върху живота на хората с аутизъм и техните семейства.

Един от първите митове е бил разпространен от човека, считан за негов пръв диагностик, детският психиатър Лео Канер. Както самият аз открих, докато пишех книгата си Невро-племена [NeuroTribes], Канер е противоречива фигура. Като начало, твърденията му, че пръв е открил аутизма, са неоснователни; други, дошли преди него, заслужават повече признание за тази заслуга. Освен това той греши и по отношение на няколко други важни неща. През 1948 г. в списание Time Канер обвинява родителите на пациентите си, че предизвикват аутизъм у децата си, като не успяват да им предложат [нормална родителска] любов и възпитание. Образът на „майката-хладилник“ се оказва незаличим в общественото въображение и в резултат на това две поколения деца с аутизъм са изпращани автоматично в институции, подлагани на жестоки наказания, затваряне и брутални експериментални „лечения“.

Няколко пагубни мита за аутизма са все още много силни

Днес знаем, че няма доказателства в подкрепа на твърденията на Канер за майките. И все пак няколко други пагубни мита за аутизма са все още силни, с което само насърчават неправилното разпределение на оскъдното финансиране на научни изследвания, допринасят за формулирането на погрешно насочени публични политики, пресушаването на семейните ресурси и изкривяването на обществените възприятия относно хората с аутизъм.

Ето четири от най-вредните митове за аутизма, които отчаяно се нуждаят от развенчаване:

Мит №١: Аутизмът е бил нещо рядко, но сега се среща все по-често.

Онлайн-форумите за родители са пълни с твърдения, които предлагат смразяващи вариации по темата: през 1970 г. разпространението на аутизъм сред учениците в САЩ е било 1 на 10 000. Сега то е 1 на 68.

Някои родители и активисти погрешно обвиняват за това ваксините, като цитират [днес вече считаното за окончателно опровергано] изследване от 1998 г. на гастроентеролога Андрю Уейкфийлд [основаващо се на 12 случая с деца, при което е била „установена“ връзка между] ваксинацията против морбили, рубеола и паротит (МРП), и някакво хипотетично разстройство на червата, наречено [от Уейкфийлд] аутистичен ентероколит. В хипотезата на Уейкфийлд няма подкрепящи доказателства и днес тя е отказана от неговите съавтори, а също и оттеглена от [медицинското списание, в което е първоначално публикувана], Lancet.

Твърденията за връзка между ваксината МРП и аутизма са отхвърлени отдавна

Всъщност основен принос за драматичния скок на разпространението на аутизма през последните десетилетия има фактът, че широк кръг от деца, тийнейджъри и възрастни от спектъра, днес изобщо могат да бъдат диагностицирани. До 1980 г. понятието „аутистичен спектър“ не е съществувало като диагностична категория. Състоянието е било определяно много тясно и се е смятало за рядкост – едно погрешно схващане, чието разпространение Канер отново е подпомогнал.

Канер е искал да избегне размиването на „своя“ синдром и да обезкуражи диагностицирането му, освен ако децата не съвпадат с основните характеристики, описани от него през 1943 г. Веднъж той се е похвалил, че е върнал обратно 9 от 10 деца, насочени към кабинета му, за бъдат диагностицирани.[251]

В САЩ това е означавало, че през 1980-те години родителите често е трябвало да заведат детето си при девет или десет различни специалисти, преди най-накрая да получат диагноза за аутизъм, което пък от своя страна означава, че само малко семейства от работническата класа или цветнокожите са могли да си го позволят. А момичетата с аутизъм все още са били практически невидими за психиатричния истеблишмънт чак до края на 20 век.

Сигурно е лесно разбираемо тогава, че именно една майка – майката на дълбоко увредено момиче с аутизъм – покойната британска психиатърка Лорна Уинг – най-накрая успява да разхлаби желязната хватка на Канер при разбирането за обхвата на диагнозата. В края на 1980-те Лорна въвежда сред колегите си концепцията за „аутистичен континуум“ (по-късно преименуван на „спектър“), а скоро след това и названието „Синдром на Аспергер“. И двете названия се оказват изключително популярни сред специалистите, защото отразяват широкото разнообразие сред пациентите им далеч по-добре от тесния модел на Канер. Лорна и колегите ѝ изясняват също, че аутизмът е увреждане в развитието, което трае цял живот, а не е онази рядко срещана психоза на ранната детска възраст, за която го е считал Канер.

Когато през 2011, като част от работата ми върху Невро-племена, аз интервюирах госпожа Уинг в Центъра за аутизъм „Лорна Уинг“ в [лондонското предградие] Бромли, тя ми каза, че напълно е очаквала оценките за разпространението на аутизма да се повишат след приемането на концепцията за спектъра, отхвърляйки идеята, че за това са отговорни ваксините. „Въпрос на диагноза“, твърдо каза тя.

И все пак значителна част от изследванията, финансирани от американски организации като Националните институти по здравеопазване и аутизъм се фокусират през последните години върху откриването на потенциални причини за аутизма в околната среда – сякаш това състояние е някакъв трагичен страничен продукт от вредния съвременен свят – като заедно с това пренебрегват непосредствените нужди от по-добро здравеопазване, жилища и заетост, на хората с аутизъм и техните семейства. САЩ имат какво да научат от Националното аутистично общество на Англия, което дава лъвския пай от финансирането си за подобряване на живота на възрастни хора с аутизъм, заедно с онези, които ги обичат.

Мит №٢: Хората с аутизъм не са способни на емпатия.

В предишните поколения хората с аутизъм често са били изобразявани в клиничната литература и медиите като автомати без емоции, неспособни на състрадание, подобни на социопати. „Това е чумата на онези, които не могат да чувстват“, се казва в един от първите вестникарски репортажи за синдрома на Аспергер от 1990 г.; също там хората от спектъра са наричани „жестоки“ и „безсърдечни“.

В действителност хората с аутизъм често са силно загрижени за чувствата на околните

В действителност обаче хората с аутизъм често са силно загрижени за чувствата на хората около тях, понякога до почти парализираща степен[252]. Но те те имат трудности с осмислянето на социалните сигнали – фините промени в изражението на лицето, езика на тялото и тона на гласа – на които „невротипичните“ [„нормалните“] разчитат, за да предават емоционалните си състояния едни на други. Представата, че хората с аутизъм не са способни на съпричастност, е използвана за извършване на всякакъв брой жестоки несправедливости срещу тях, включително и често повтарящото се твърдение от медийни фигури като Джо Скарбъро от MSNBC, че вътре в спектъра бил откриван непропорционално голям брой масови убийци.

Справедливо е да се каже, че както аутистите, така и неаутистите са изправени пред предизвикателството да видят света от гледната точка на отсрещната страна. За децата от спектъра използването на „социални истории“ – визуални изображения на междуличностни взаимодействия – може да ускори процеса на обучение; невротипичните пък могат да подобрят способността си да разбират как хората с аутизъм мислят, просто като се намират близо до тях в неклинични среди, където сензорното претоварване е сведено до минимум.

Съчувствието е двупосочна улица.

Мит №٣: Целта трябва да бъде децата с аутизъм да бъдат направени „неразличими от връстниците си“.

През 1980-те години психологът от Калифорнийския университет в Лос Анжелис Оле Ивар Ловаас наелектризира родителската общност на децата с аутизъм, като започва да твърди, че някои такива деца могат да бъдат направени „неразличими“ от своите типично развиващи се връстници, чрез подлагане на дългогодишна интензивна модификация на поведението, лице в лице. Методът, който той предлага като лечение за аутизма, известен като Приложен анализ на поведението (ПАП), все още е най-широко използваната в света ранна интервенция за аутизъм.

Има няколко проблема с ПАП в стил Ловаас, над и отвъд факта, че всеобхватната програма, която той предлага, изисква участието на „всички значими [за аутиста] личности във всички значими среди“, е извън обсега, финансово и логистично, за повечето семейства. (Днес специалистите, практикуващи ПАП, препоръчват 40 часа интервенция седмично, което все още е финансово много трудно за повечето семейства, без значителна помощ). Първо, Ловаас е преувеличил успеха на своите намеси. Бившата му колежка Кристин Лорд, водеща изследователка на аутизма, признава, че твърденията му, че методът потиквал към [сравнително бързо] възстановяване на „нормалното функциониране“, за което се съобщаваше многократно в медиите, „не отразяват реално случилото се и със сигурност не могат да бъдат използвани като научни доказателства“.

Освен това някои възрастни аутисти, които си припомнят детските си преживявания за това как са били принуждавани да действат като типичните си връстници, заключават, че са били травмирани и че това е допринесло за безпокойство през целия им живот, както например прави Джулия Баском в сърцераздирателното си есе, „Тихи ръце„: „Когато бях малко момиче, бях аутистка“, пише тя. „А когато си аутист, това не е злоупотреба. Това е терапия.“

Тези методи третират човека като проблем, който трябва да бъде решен, а не като индивид, който трябва да бъде разбран.

Бари Призант, един от създателите на алтернативен образователен модел, наскоро публикува превъзходна книга, наречена Уникално човечни: Един различен начин за разбиране на аутизма, която насърчава родителите и лекарите да се отнасят към „аутистичното“ поведение (като например постоянно ръкопляскане или словесно ехо) не като индикации за патология, а като адаптивни стратегии за справяне със свят, който се преживява като хаотичен, непредсказуем и съкрушителен.

Проблемът с интервенциите, които се фокусират върху опита да се направи едно такова дете неразличимо от типичните си връстници, пише Призант, е, че „те третират човека като проблем, който трябва да бъде решен, а не като индивид, който трябва да бъде разбран.“ Такива подходи често само влошават нещата: „По-полезно е да се гледа по-дълбоко“, отбелязва той, [например], „да се запитаме какво всъщност предизвиква това поведение, какво стои в основата на тези [повтарящи се] модели.“

Задавайки въпроса защо детето се държи по определен начин, родителите и лекарите могат да се научат да идентифицират източниците на емоционална дисрегулация (които могат да бъдат нещо толкова просто като яка, която сърби или бръмчаща флуоресцентна светлина), и да ги подобрят максимално, което води до трайна промяна в поведението, както и до по-задълбочено разбиране на индивидуалните дарби и предизвикателствата пред детето.

Мит №٤: Ние прекалено често диагностицираме странни деца като носители на едно модерно разстройство.

Най-подривната идея, заложена в концепцията на Лорна Уинг за спектъра, е, че тя „преминава неусетно в ексцентричната нормалност“, както самата тя го формулира. С други думи, всяка черта, характерна за аутизма, се притежава и от неаутистичните хора, в различни степени. Аутистичните хора правят „стиминг“ (самостимулират се)[253]; невротипичните хора мърдат нервно. Аутистичните хора имат „специални интереси“ и „мании“; невротипиците имат хобита и страсти. Аутистичните хора имат „сетивна чувствителност“; невротипиците просто „не могат да търпят да носят полиестер“.

Това означава, че има огромна сива зона между аутизма и неаутизма. (Една от любимите фрази на Уинг е било приписваното на Уинстън Чърчил: „Природата никога не очертава една линия, а я размазва.“) Изследователите наричат хората, които живеят в този несигурен терен, широки аутистични фенотипове или ШАФ, но през повечето време те просто се смятат за ексцентрични – оня тип от заведението, който ви отегчава с всеки дребен детайл от Битката при хребета Ланжерат[254]; пънкарката, която обожава котката си и може да рецитира огромни части от диалозите от [телевизионния сериал] Доктор Кой дословно.

Дистанционното диагностициране на известни „откачалки“ се е превърнало в своеобразна хипстърска салонна игра. Не беше ли Стив Джобс в спектъра? Чухте ли за „свръхчовешкия капацитет за работа„на шефката на Яху, Мариса Майер? Дори [известният комик] Джери Сийнфелд си направи такава авто-диагноза, след като е гледал бродуейския спектакъл „Любопитният инцидент на кучето в нощта„(макар че след това бързо се отказа от коментарите си).

Но ето го проблема: Ако милиардери като Марк Зукърбърг и Мариса Майер имат аутизъм, а един от най-известните комици в Америка е в спектъра, защо тогава един толкова непропорционален брой възрастни аутисти все още се борят да свържат двата края? Защо толкова семейства казват, че имат отчаяна нужда от повече ресурси, за да помогнат на аутистичните си деца да намерят подходящо работно място и да се научат да живеят самостоятелно? Не е ли аутизмът просто „разлика“, а не увреждане?

Но аутизмът е увреждане – и то дълбоко, всеобхватно увреждане, което засяга почти всички аспекти на живота, както знае всеки човек с такава диагноза (или любим човек, който има такава). Осигуряването на жилище за хората с [физически] увреждания е нещо, което обществото вече знае как да прави. Но кои са познавателните еквиваленти на занижените бордюри или рампите за инвалидни колички? Ние едва започваме да проучваме възможностите, макар че дигиталната ера значително увеличи възможностите ни, примерно, да персонализираме учебните програми, така че да отговарят на стиловете на обучение на отделните ученици.

В края на краищата, не много отдавна някой, който говореше с приятелите си, пишейки на клавиатура, се считаше за силно увреден. Днес това са просто тийнейджъри.

Стив Силбърман е американски писател и журналист, дългогодишен сътрудник и редактор на списание Wired. През 2010 г. е удостоен с за научната си журналистика с наградата Kavli на Американската асоциация за напредък в науките. Книгата на Силбърман Невро-племена, която се занимава с темите на аутизма и т. нар. невро-разнообразие (идеята, че множество смущения, считани доскоро за сериозни психически разстройства, днес вече трябва да бъдат считани за други форми на нормалност) е отличена с британската награда за документалистика „Самюел Джонсън“. Освен това, жизнеутвърждаващата статия на Силбърман „Синдромът на откачалките„, която се фокусира върху случаите на Синдром на Аспергер в Силиконовата долина, е посочена от много източници и е описана като културно значима статия за общността на аутизма.

Злото подозрение срещу ваксинациите

Автор(и): Харо Албрехт и Мирай Калискан

Ваксинации и аутизъм

Ветровито е, небето е облачно, темата на филма е мрачна. Единствената утеха тази сряда вечер е името на програмното кино: Glückauf [късмет да се отвори]. На афиша се чете Ваксирани – една шокираща истина!? Във филма става дума за предполагаемата връзка между ваксинациите и аутизма – и за един скандал.

Зрителите се трупат пред входа на киното близо до жп гарата в Есен. Критици на ваксинациите разпространяват листовки. Присъства режисьорът. Каква истина ще излезе наяве тази вечер?

Премиерата на Ваксирани се е състояла преди една година във филмовия център „Ангелика“ в Ню Йорк. Централното му послание гласи така: Американските центрове за контрол и превенция на заболяванията (CDC) са прикрили резултатите от едно проучване, според което има връзка между тройната ваксина срещу морбили, заушки [паротит] и рубеола (МПР), и аутизма. Режисьор на филма е британският гастроентеролог Андрю Уейкфийлд, който през 1998 г. за първи път формулира съмненията относно такъв страничен ефект и с това предизвика вълна от глобален скептицизъм по отношение на ваксинациите. Но тезата му се оказа просто несъстоятелна. Уейкфийлд трябваше да оттегли публикацията си и загуби лекарския си лиценз.

Случаят изглеждаше приключен, но легендата за аутизма като резултат от ваксинации започна да се разпространява в Интернет с удивителна бързина и настойчивост. С филма си британецът Уейкфийлд, който междувременно е емигрирал в САЩ, пробужда старата дискусия. През последните седмици [годината е 2017] той е на обиколка из Германия.

За да стигне до Glückauf, човек трябва да се спусне надолу – киното е в мазето. Залата, драпирана в червено, е пълна до последното място. Дали тези 250 души очакват да бъде потвърдено дългото им недоверие [в една утвърдена медицинска практика]? Или имат въпроси като: мога ли аз, като отговорен родител, да ваксинирам детето си?

Завесата се вдига. Върху публиката се посипва барабанен огън от данни, свидетелства на очевидци и обвинения. Впечатляващи диаграми се издигат чак до тавана на залата. Те свидетелстват за поразително увеличение на случаите на аутизъм в САЩ. Между тях, отново и отново, затрогващи снимки на засегнатите родители. Тъкмо са държали в ръце оживените си деца, а сега, малко след ваксинацията, малките изведнъж са станали тъпи и безразлични …

Над всичко друго се изтъква подозрението, че върховният здравен орган [на САЩ] е манипулирал данни. Ключов свидетел е изследователят от CDC Уилям Томпсън. Той изглежда е проучил възможните странични ефекти от МПР-ваксината. Според Томпсън CDC не е публикувал части от резултатите от изследванията му относно връзката между ваксините и аутизма. Изтрити са данни, унищожени са документи. Но самият Томпсън не се появява във филма, чува се само гласа му. Брайън Хукър, биоинженер и баща на дете с аутизъм, е записал телефонни разговори с учения.

По същество служителят на CDC твърди, че според данните има указания за повишен риск от поява на аутизъм след МПР-ваксина. Но анализът не се харесал на шефа му. Така например, изборът на анализираните набори от данни впоследствие бил променен – и тъй като това също не се оказало достатъчно, за да бъде оборена хипотезата, данните дори били унищожени – нещо, което всички колеги от CDC отричат.

Хукър се обърнал към Уейкфийлд със своите записи. В резултат на това бившият гастроентеролог се заел да оповести пред света „най-голямото престъпление в историята на медицината“. Той е не само режисьор, но и се появява във филма като свидетел на собствената си кауза: ако твърденията са верни, то първоначалната му теза ще получи закъсняло оправдание, а самият той – отдавна и силно желано удовлетворение.

За да бъде обаче реабилитирана тезата, аргументите в нейна полза трябва да са водоустойчиви. И така режисьорът започва да развива твърденията си свидетел по свидетел, изследване по изследване, подозрение по подозрение. В някакъв момент дори подготвеният зрител започва да губи връзките. Онова, което остава в съзнанието, са образите на плачещата чернокожа майка, която разказва трагичната история на двете си деца. Момчето, ваксинирано, летаргично трака по някакъв лаптоп. Дъщерята, която не е ваксинирана, с лека ръка свири на пиано класическа музикална пиеса. Посланието е ясно: виновна е ваксината.

Ваксирани повдига множество въпроси – но заедно с това е очевидно, че филмът съзнателно представя само една определена гледна точка. Ние разгледахме много от твърденията, проучихме състоянието на научните изследвания, разговаряхме със специалисти от института Пол Ерлих, постоянната ваксинационна комисия и [специалисти от известната берлинска болница] Charité – и не на последно място го обсъдихме с кинозрителите.

Всяка от 91-те минути на филма трябва да затвърждава у зрителите впечатлението, че държавната комисия CDC заблуждава обществото. Негласно изказаният мотив: За разлика от случая с лекарствата, [при ваксините] фармацевтичните производители не са задължени да носят отговорност за страничните ефекти. Тук отговорността се поема от една държавна институция. Всеки случай [на аутизъм] струва на държавата пет милиона долара, казва пред камерата американски сенатор. С това конспиративната теория е окончателно оформена: медиите, фармацевтичната индустрия и държавата мамят гражданите.

Подозрението пада на плодородна почва

Научният скептицизъм е нещо широко разпространено в САЩ, където президентът Доналд Тръмп открито изразява съчувствие към скептиците срещу ваксинациите. Робърт Де Ниро, самият той баща на син с аутизъм, е искал да покаже филма в програмата на своя филмов фестивал Tribeca в Ню Йорк. Перспективата тезите на Ваксирани да бъдат включени в един престижен филмов фестивал е накарала многобройни изследователи, спонсори и представители на организации, свързани с аутизма, да критикуват филма като „безотговорен“ и „вреден“. Фестивалът е отменил филма, което се оказало само подарък за режисьора: сега пък Уейкфийлд заговорил за „цензура“. Посещаемостта изведнъж се увеличила.

В Есен се спуска завесата. Появява се Райнер Кунд, старши медицински служител на град Есен и, както самият той казва, „защитник на ваксинациите по задължение“. От първия ред се чува протестно обаждане: „Не ви ли смущава това?“ Следва Алфред Ланглер, главен лекар на Катедрата по педиатрия и юношеска медицина в общинската болница Хердеке, лекар-антропософ, но въпреки това принципен защитник на ваксинациите. „Страхът не е подходящият начин да се говори за ваксинациите“, казва той.

Кунд се оплаква, че документалният филм е едностранен. Следват освирквания от страна на публиката. Андрю Уейкфийлд може да се чувства спокоен. След няколко минути симпатизантите му вече доминират в гневния обмен на мнения. Един от малкото скептични въпроси идва от млада жена. Дали антибиотиците, пестицидите или други потенциални пускови механизми, също са изследвани като рискови фактори за аутизма? Уейкфийлд избягва директния отговор: „Ако CDC не беше излъгал, днес щяхме да имаме отговор на въпроса.“ Нито дума за мета-анализа от списанието Молекулярен аутизъм, в който току-що са били оценени 80 различни изследвания на проблемни фактори, свързани с околната среда.

Страничните последици от ваксините изобщо не се съобщават, обажда се един от зрителите. Изненадващо, Алфред Ланглер се съгласява, че лекарите често нямат достатъчно време да докладват всеки подозрителен случай на отговорния институт Пол Ерлих (PEI).: „Аз също мога да потвърдя това, има само две до три съобщения годишно“, подкрепя го Кунд.

Нито един от тях не указва, че PEI води списък с неочакваните лекарствени ефекти, който е достъпен за всеки. Той е запълнен с всички налични данни назад до 2000 г. Освен това в него могат да депозират наблюденията си не само лекари; от 2012 г. насам може да го прави всеки загрижен гражданин (verbraucher-uaw.pei.de).

Един мъж иска да знае защо има толкова много случаи на аутизъм в САЩ – но не и в Европа. Уейкфийлд аргументира, че средният млад американец получава до 70 ваксинации годишно. Никой от присъстващите лекари не му отговаря, че определението за аутизъм е било разширявано в САЩ вече на два пъти. Тъй като децата с аутизъм получават в САЩ специално образование [свързано с много пари, които семействата инак не биха получили], разстройствата от аутистичния спектър са се превърнали в „модна диагноза“.

Лекарите си остават неубедителни. Тук в Glückauf неспециализираните защитници на ваксинациите не могат да се противопоставят на тежестта на филма и гневните му зрители. Къде са експертите от PEI и Института „Роберт Кох“, които изследват тази област толкова отдавна?

Един от тях посещава след няколко дни прожекция на Ваксирани в Берлин. Мартин Терхард е член на Професионалната асоциация на педиатрите – а освен това е член на Постоянната ваксинационна комисия. В един неделен следобед около 400 посетители заменят доброволно първите слънчеви лъчи срещу здрача на голямата зала в кино „Вавилон“ на Роза-Люксембург-Плац. Майки с бебета на ръце се бутат във фоайето. Противници на ваксините отново разпространяват листовки. Терхард казва, че след края на филма си е мислил: „присъстващите родители сигурно се чувстват много неуверени“. Практикуващият педиатър би искал да коригира много неща, казани във филма. Като например това, че е твърде малко вероятно симптомите на аутизъм да се появят толкова внезапно след ваксинация, и че днес вече е научно установено, че МПР-ваксината не предизвиква аутизъм.

Уейкфийлд излиза на сцената. За зрителски въпроси са предвидени30 минути. „Не се ли държите крайно безотговорно?“, пита го журналистка от Британския Канал 4. „Умират вече хиляди деца, защото не са ваксинирани …“ Изречението изчезва под шума на освиркванията, идещи от публиката.

Колко опасни са формалдехидът, живакът и алуминият като компоненти на ваксините, иска да знае човек от публиката. „Не съм експерт в тази област“, отговаря Уейкфийлд. „Но чета много, живакът е много токсичен за развиващия се мозък и когато се комбинира с алуминий, той значително увеличава токсичността си.“ С това той умело се позовава на многократно дискутираната връзка между аутизма и консерванта „Тиомерсал“, едно живачно съединение.

Борбата на един паднал лекар срещу професионалния свят

Като член на Постоянната ваксинационна комисия, Мартин Терхард би могъл да уточни, че точно в МПР-ваксината не се съдържа Тиомерсал. Той би могъл да обясни също, че преди и след допускането им на пазара ваксините се тестват върху десетки хиляди субекти в продължение на месеци и години – а не само в течение на три седмици, както се твърди във филма. Сега той би могъл да се обади и да възрази, че тристранната комбинация от МПР е нещо разумно, тъй като има голям риск последващите ваксинации да не бъдат направени и децата да останат незащитени.

Но Терхард продължава да стои неподвижен. Кой ли би желал да се превърне в мишена за крещящата публика? Засега стратегията на неговата професионална асоциация се състои в това да не се дава прекомерна гласност на възраженията, идещи откъм противниците на ваксинацията. „Може би трябваше да се подготвим по-добре за филма“, казва той по-късно пред вестник Die Zeit.

В този ден съмняващите се родители ще трябва да се задоволят с полуистини. Уейкфийлд подхожда много стратегически. Той вече не твърди, че знае истината, а просто обвинява другите, че я прикриват. „Този филм не доказва, че ваксината МПР причинява аутизъм. Онова, което се доказва тук е, че CDC са извършили измами, че в продължение на 14 години потенциалният риск от заболяване от аутизъм е прикриван, с което милиони деца са били потенциално застрашени.“ Какво филмът не казва: Проучване от Вирджиния с 95 000 деца и друго от Дания с 500 000 деца не дават никакви указания за наличието на потенциална връзка между ваксината МПР и аутизма.

След само 20 минути дискусията приключва. Уейкфийлд напуска кинозалата, а критичната журналистка от Канал 4 бърза след него. Възрастна жена я задържа и крещи: „Фарма-мафия!“

Няколко дни преди това в Потсдам, редом с Андрю Уейкфийлд на сцената на киното е седял педиатърът и имунологът от [берлинската болница] Шаритè Хорст фон Бернут. Той има голям опит в публичните полемики, в САЩ е подпомагал демократите в изборната им кампания. Бернут не оспорва рисковете от ваксината срещу морбили. „Тъй като това е ваксина с отслабен, но жив вирус, то никой не може да гарантира сто процентова безопасност.“ Но едно е ясно: докато сериозни странични ефекти се проявяват при изключително малко от ваксинираните, то за един от всеки 500 заразени с морбили [тоест, не-ваксинирани] хора, последиците са изключително тежки. „Особено през първите месеци от живота рискът е много висок, така че трябва да ваксинирате децата си възможно най-рано.“

Но не би ли било по-добре ваксинациите срещу заушки, морбили и рубеола да се провеждат поотделно? „Ако това би довело съмняващите се до ваксинация, аз бих бил ‚за‘„, казва фон Бернут. Но с диференцирани аргументи той трудно може да постигне нещо с публиката в Потсдам. И все пак: след прожекцията във фоайето на киното са се събрали куп любопитни хора, които са искали да узнаят нещо повече.

Ваксирани не е балансиран документален филм, а продължение на една предишна битка [която Уейкфийлд е изгубил]. Това е поредният епизод в упоритата битка на един паднал лекар срещу професионалния свят. Въпреки че самият той подчертава отново и отново в Берлин: „В този филм става дума не за мен, а за човек от центровете за контрол и превенция на заболяванията [в САЩ], който потвърждава работата, която ние сме свършили преди това“.

А какво казва самият свидетел? Още през август 2014 г. Уилям Томпсън е обяснил чрез адвокатите си: Да, имало е фалшифициране на данни. Имало ли е репресии от страна на работодателя му? „Не съм изпитвал натиск или опити за възмездие – и със сигурност никога не съм бил, както твърдят някои, ескортиран вън от вратата.“ А какво е собственото му мнение по въпроса за ваксинациите? „Искам да уточня, че продължавам да вярвам, че ваксините са спасили безброй животи, и ще продължат да ги спасяват.“

Случаят Уейкфийлд

През 1998 г. едно изследване, публикувано в британското медицинско списание The Lancet, доведе до разпалени дискусии по цял свят. В него лондонският лекар Андрю Уейкфийлд и колегите му изказваха предположението, че тройната ваксина срещу морбили, заушки и рубеола (МПР) може да доведе до аутизъм. Тезата им се основава на изследването на дванадесет деца, проведено през 1996 и 1997 г. При осем от децата изследователите са установили, че има връзка между прилагането на ваксината МПР и последващи възпалителни заболявания на червата, както и аутистично поведение.

В резултат на степента на ваксинация срещу морбили във Великобритания е спаднала от 92 до по-малко от 80 процента. Британците са преживели най-тежките епидемии от морбили и заушки за последните две десетилетия, само през 2005 г. 43 000 деца са се разболели от заушки.

Още през 2004 г. десет от дванадесет съавтори на публикацията Lancet са оттеглили твърденията си за наличието на връзка между ваксинацията и аутизма – за това просто няма достатъчно доказателства. В същото време списанието посочва, че Уейкфийлд не е разкрил определен финансов конфликт на интереси. Малко по-късно The Lancet напълно оттегля публикацията на Уейкфийлд.

Висшата британска медицинска асоциация General Medical Council (GMC) разследва случая. GMC решава, че Уейкфийлд е използвал неетични методи на изследване и е представил откритията си по „нечестен“ и „безотговорен“ начин. През май 2010 г. GMC заличава името на Уейкфийлд от медицинския регистър на Обединеното кралство.

Д-р Харо Алберт е научен редактор в отдела „Знание“ на германския вестник Die Zeit. Завършил е медицина, има докторска степен по невроанатомия, практикувал е в немските градове Хусум и Мьолн, както и в Мейдстоун, Великобритания. Журналист-документалист в Шпигел, редактор в научния раздел на SonntagsZeitung в Цюрих, научен редактор в Шпигел онлайн, световен здравен сътрудник на фондация „Ниман“ в Харвард.

Поезия на личното надлично

Автор(и): Златко Ангелов

Златко Ангелов представя авто-антологията „Троянски поети“ на Владимир Сабоурин.

Владимир Сабоурин е автор книгите: „Sex Shop“ (1993, Самиздат), „Стихове 94-98“ (2001), „Ляво и литературно“ (2001), „След сюблима“ (2003), „Sprache und Gewalt: Fluchtlinien der literarischen Moderne“ (2003), „Йожени или Новата Асамблея Знаме на мира“ (2004), „Произход на испанския пикаресков роман“ (2006), „Свещенотрезвото. Мистика и Модерност“ (2010), „Сложност и ред при Сад“ (2013), „бакърена фабрика“ (2015) и „Работникът и смъртта“ (2016), „Останките на Троцки“(2017)

Сабоурин пише десетки остро полемични статии за литературата и литературните нрави у нас. Една от тях „In Memoriam“, е вдъхновила художникът Вeнцислав Арнаудов да нарисува „Юмрукът“.

Заглавието на тази книга е така замайващо неочаквано, че ми се иска да бъде изписано в изпъкващ шрифт, дори в цвят.

Съдържанието на тази книга е още по-неочаквано, сякаш някакъв позлатен съд е бил пълнен с амброзия. Амброзията на словото – не на живота!

Тази неочакваност – както и изумителната ерудиция на нейния автор – ме предизвика да напиша за нея, въпреки че не съм поет и през целия си живот съм се смятал за лаик в тълкуването на поетичното изкуство. И днес съм такъв. Още по-малко съм специалист в превода, да не говорим за превод на поезия. Продължавам да смятам, че поезията няма социална функция. Тя е – когато Е, а това е твърде рядко – изказ на душата, която се усеща в синхрон с ритъма на нещо неназовимо от света. В прозата винаги има история и тази история е предназначена да бъде прочетена. В поезията няма история и, парадоксално, задължителната самовлюбеност на поета, който се взира самотно в душата си, не е предизвикана от нарцистична потребност да покаже какво тя/той вижда там и то непременно да се хареса. Мелодиката и образността влизат в резонанс с някои читатели и не развълнуват изобщо други. Сякаш поезията е начин сродните души да се разпознаят и приютят една в друга.

Казаното дотук е валидно за отделната, изолираната поетична форма. Как обаче да възприемем една толкова могъща и всеобемаща антология като „Троянски поети“? Има ли изобщо човек, освен редакторът ѝ или някой професор по литература, който би я прочел цялата, от начало до край? Разбира се, разумният читател ще избере първо или само да хвърли поглед на онези от включените в нея поети, които познава или които са му любими. Проблемите в това изборно прочитане са два: от една страна любимите поети могат да се прочетат в оригинал или в предишни преводи; от друга, откъслечното четене е ниско, а замисълът и съвършеното му изпълнение в тази книга с превъзходна поезия са много високи. Цялото ще бъде изгубено заради съставните му части. Поезията не е като материята, която във всички свои проявления се състои от еднакви елементарни частици. В поезията цялото се получава от съчетаването на различни по цвят, ритъм, мелодия, вкус, мирис, метафори, асоциации словосъчетания.

Професионалният читател може да избере поне четири гледни точки, за да тълкува „Троянски поети“. Най-очевидната: това е сборник с преводна поезия. Така е разгледана книгата от Ирена Кръстева в нейния отзив.[255] Друга: антологията служи на Сабоурин като авто-психоанализа. Трета: това е ангажиран социален коментар чрез подбрани образци от световни поети. И още една: книгата е лична изповед на един неимоверно сложен и всестранно ерудиран български поет и университетски преподавател по литература.

На мен ми липсва специалния инструментариум да говоря от първите три позиции. Затова искам и бих могъл да насоча вниманието на публиката, която чете поезия, върху личните аспекти на това произведение. Личен е и моят прочит, на когото разчитах да ми даде трансцедентното усещане за текста, което не зависи от специални знания, а е дадено на всеки човек синхронизирал себе си с ритмиката на словото. И, повярвайте ми, аз преживях онова значение на литературата, за което говори Роберто Боланьо (стр. 500): „Че основната поука от литературата е смелостта, една странна смелост като каменен кладенец насред воден пейзаж, смелост, подобна на водовъртеж и огледало. Че не е по-удобно да четеш, отколкото да пишеш. Че като четеш, научаваш да се съмняваш и да си спомняш. Че паметта е любов.“

Личното, особено в нашия век, е от специално значение във всеки литературен контекст. Аз се запознах с Владимир Сабоурин чрез Фейсбук и в кратките ни обмени на мнения често хвърчаха искри. Но не и обиди. Взаимното уважение, според мен, е налице и то е основа за едно далечно приятелство, дори и то да е само интелектуално. За мен Влади е елитен човек, в най-добрия смисъл на понятието (елитен е човек, за когото смъртта не идва внезапно, а като напомняне за несвършена работа). Неговата поезия, както и преведените поети, които е избрал, са също от най-високия културен регистър.

Цялата антология, подсказано още в заглавието, е изкачена на Олимп и от там оглежда света на всекидневното и тривиалното. Ако предишното ми есе беше за бай Ганьо, който касае и се разбира от всички, това е за шепа посветени, които – каквото и да става около тях – носят факела на вечното, на културата, която не знае нито граници, нито хронология. Имам предвид поетите, авторът на антологията и евентуалните му малобройни читатели. Тук не може да има уговорки. Нито компромиси. Случи ми се да познавам и един друг такъв елитен български творец, хореографката Мила Искренова. Когато зачетох „Троянски поети“, неусетно в съзнанието ми се появиха нейните балетни спектакли, като поетични докосвания до онова отвъдно, което ражда и поддържа най-трайните продукти на необходимата, макар и масово неразбирана, висока култура.

Странното е, че тези двама феноменални поети съществуват в една етнокултура, която е трагично изостанала и инатливо невъзприемчива за световните ценности и процеси. По тази причина не мога да се съглася с Яна Букова, която заявява: „Вярвам, че българската литература е гладна за тази поезия и за този вид страстен, отдаден превод.“ Нито е гладна, нито чака такава възвишена поезия. И не е никак случайно, че в книгата е изрично упоменато: „Тази книга не е предназначена за търговско разпространение.“ Тя се намира в библиотеките и при поискване от автора. Това е авторово решение, което тълкувам като самосъзнание за непригодността на публиката да осъзнае смисъла на неговото дело. В българския контекст това епично творение звучи елитно. Изпреварващо! И аз споделям възклицанието на Мила Искренова, споделено по друг повод: „Как се появяват такива артисти в нашето еднопланово, плоско време, в което всичко е само за Сега-то, а всъщност е за Никога-то?“

Но този контраст между творец и публика е все пак тривиален и може да бъде обект на друг вид анализи. Онова, което е най-важно в „Троянски поети“ е, че звучи като написана от един човек. С един поетичен глас.

Това е доловил и Кирил Василев, който на задната корица на книгата пише, че „… Сабоурин е смесил стиховете на любимите си поети, преведени от него самия, със собствените си стихове. Сякаш за да подчертае, че стиховете се раждат от стихове и разликата между превода и оригинала е условна.“ Постижението на Сабоурин да сътвори единство на глас и поетични идеи от свои и преведени стихове е още по-забележително като се има предвид, че поетите са разногласни и разностилни, от различни епохи и различни културни контексти. В антологията от 672 страници са включени, измежду общо двайсет и трима световни поета, Архилох, Хьолдерлин, Рилке, Блок, Езра Паунд, Брехт, Бродски, Плат, Роберто Боланьо. Двайсе и четвъртият е Сабоурин.

Фокусът на Ирена Кръстева* е също върху правото на поета да пресътворява поезията, която превежда, на своя (едновременно роден и личен) език. Но тя по-скоро се опива от умението си да употребява непонятни чуждици от специализиран академичен език, който практически не казва нищо на културния читател, вместо да изтъкне двупосочния процес на влияние, изтъкал така брилянтно тази антология. От една страна Сабоурин се е влияeл от подбраните от него поети в течение на живота си и това е основната причина да ги преведе на нашия рядък език. От друга, неговата индивидуална поетична природа е повлияла на начина, по който той е пресътворил оригиналите на своите предшественици. Амалгамата е ту прелестна, ту гневна, ту мрачна, ту социално ангажирана, ту взряна в божественото. Менливостта е най-красивата ѝ характеристика.

Понеже отделни стихове не дават представа нито за цялото, нито за богатството на езика, подбрах за пример откъси от различни поети, само догаждайки се кой е авторът им – в цялата антология не се среща нито едно име – от различни страници на антологията, за да покажа с тази подборка духа на книгата.

Нищо ненадейно не е вече неоспоримо нищо

достойно нищо за дивене откакто Зевс на Олимпийците бащата

от пладнето направи нощ като сиянието на светлината

на слънцето съкри и блед захлас налегна хората

от този час възможно всичко стана достойно за доверие

сред човеците в почуда не изпада вече никой

щом види сухоземни твари с делфини да разменят паша

в морето и ревящите вълни са по-желани за родените

на суша за обитателите морски обраслите с дървета планини

Южноамериканец в земя на готи

Това е прощалната ми песен

Сега, когато болниците прелитат

Над закуските и часовете за чай

С настойчивост, която няма как

Да не отпраща към смъртта

Едно е сигурно, че суровината от Варна

Е не по-малко качествена

От сладкиша в Саарбрюкен

Прибирам се на няколкостотин километра

от края на света, лягам в правите чаршафи

с аромат на липа и слушам музиката на чешмата

под прозореца ми, от която се лее минерална вода

Макар и сега закована всред цялата тази ръжда

Железни болтове и зеления окис на медните гвоздеи

Ала недосегаема и непорочно зачената

За никаква мръсотия, тя още пазеше своя блясък от Кито

На шехина Моля се да не трябва да стана

Моля се да не е точно сега

Хубава ли е стаята? За една стая, мисля,

е най-важно да има легло и интернет…

Сферата, чийто център е навсякъде

И повърхността ѝ никъде

Ромео и Жулиета в една полицейска държава

Цялата Данте цялата Бокачо цялата Ариосто –

Марлоу в една полицейска държава

Скритият блясък на Веласкес

Ние произхождаме

От оръжейна фабрика

Малката ни сестра е

Манлихерата

А нашата майка –

Една рудница в Щайр.

Никога не свършваш да четеш,

макар книгите да свършват,

както никога не свършваш да живееш,

макар смъртта да е сигурен факт.

прекрасни са косите ти когато падат

на кура ми изтръпнал от неземна нежност

златистия порой на къдрите ти жежва

на девствените устни розовата влага

Всеки читател би могъл да направи подобна подборка от стихове в книгата според вкуса си. И тя винаги ще бъде безименна, предизвикателна и надлична. Оригиналното хрумване на Сабоурин е, че е дал само на края на антологията съдържание с упомената страница срещу името на поета (неговото обаче липсва), от което можеш най-грубо да се ориентираш кои стихове на кого принадлежат. Но тази привидна анонимност е хвърлена ръкавица към ерудицията на читателя. Ако обаче не си сноб, ще се отдадеш на четене без да се догаждаш кой е авторът, заради образите, словосъчетанията, доведените до екстаз неологизми, най-вече ритъма. Светът е цял, защото е подчинен на единен ритъм. Няма по-значимо постижение, според моето чувство за света и поезията в него, от това да живееш в единен ритъм. В твоя неповторим ритъм. Такъв е ритъмът на авто-антологията на Сабоурин, сполучен от съчетанието на толкова различни поети, всеки от тях живял и творил в своите индивидуални тоналости и каданси. И не по-малко постижение е в същото време да не притъпиш тяхната неповторимост. Аз идентифицирах стиховете на онези поети, които познавам, и не се разтревожих, че повечето останаха анонимни за мен. Знам, че като социални позиции, Брехт е любимият поет на Влади, но няма начин неговият латиноамерикански темперамент да не е в най-пълен резонанс с Роберто Боланьо (или Вирхилио Пиньера, а може би Висенте Уидобро).

Каква ли ще е съдбата на тази антология, възникнала във времето на хаоса роден от глобалните комуникации, самотна в своя език и уникалност, елитна като далечен космически кораб и все пак, да, все пак, пропита от историята на нашата човешкост? Три са нейните сигурни постижения. И те са лични, на поета Владимир Сабоурин.

Първото, което обикновено се забравя, когато се тълкува готовия продукт, е подборът на поети. Сабоурин е вървял към тази антология през годините заедно с тях, те са звучали в главата и сърцето му и са се утвърдили като негови лични културни жалони.

Второто постижение е преводът им на български език, който, както казва редакторът на книгата, е „на междината, където се изработват новите възможности на езика ни“. В днешното време на многфоезичност и лингва франка, последното е качество, само ако е лишено от националистични обертонове. Всеки език е красив, българският е може би дори по-красив от много други езици и неговото развитие е дълг на българските поети – като контрамярка срещу опростачването му. Същевременно този език е проблем за една антология, която би трябвало да се чете от целия културен свят – нещо, в което съм убеден без остатък. Нали е ясно, че няма как тази антология да се преведе [отново]!

Третото постижение са самите авторови стихове, вплетени в цялото като анонимни, ала не от скромност или ниско самочувствие, а тъкмо обратното. Защото са равни на поезията на големите поети, които отдавна сме приели като културни авторитети. Получилата се амалгама е един нов език, наистина нов, който е алтер-егото на поета Сабоурин.

И тук, в този момент, когато анализът ми стига до върха на личното, става ясно – наглед изведнъж, като откритие, но все пак като следствие от него – че личното, когато е в синхрон с дълбокия ритъм на света, е надлично. Поетът преживява – словото му извисява! Словото му става универсално, като че ли всички го притежаваме и преживяваме.

Публикация на сайта „Маргиналия“

Златко Ангелов (1946) е български писател, който живее в Испания. Автор e на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборника с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012), сборника с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013), книгата за Америка „Моята Америка“ (Ерго, 2015) и сборника с литературни есета „Литература на края на света“ (Лексикон, 2017). Негова публицистика и литературна критика четете в дигиталното издание „Неизбежна проза„, както и на личния му блог www.antipropaganda.net.

Крайно време е някой да разсече този страшен и зловещ Гордиев възел

Автор(и): Манол Пейков

Зная, че мнозина от вас очакват обичайните ми бележки около Франкфуртския панаир и (преди всичко) около състоянието на българския национален щанд.

Тази година щандът е приличен, не кичозен и претруфен, не и чисто гол. Положено е някакво, макар и съвсем академично, дизайнерско усилие. В сравнение с повечето съответни на България (по размер, авторитет и местоположение) страни, щандът е скромен и банален, но все пак не е съвършено аморфен (както неведнъж е бил в минали години).

По-същественото: размерът на щанда тази година е преценен добре. Структурата му също е далеч по-подходяща от миналата година: отворен е и позволява свободно движение навън-навътре, което е от съществено значение както за българските участници, така и за гостите.

Изложените на щанда заглавия са пълен карашик, което и не може да бъде другояче с оглед на системата на подбор. Както и в предишни години, АБК моли всяко издателство да предостави до 7 заглавия по свой избор, без оглед на естетика, съдържание, значимост на автора или книгата (или по-точно: според личните представи на всеки издател относно всяко от горепосочените съображения и редица други). Резултатът е пъстър и непривлекателен (поне за изкушените от изкуството на книгоиздаването, каквито би следвало да са повечето посетители както на този, така и на всички останали щандове на най-голямото в света книгоизложение).

Конкурсът за участие на български издателства (максимум шест), който в последните години се превърна в традиция, беше обявен от АБК и Агенцията за малки и средни предприятия (пак по традиция) в последния момент, сиреч – около месец преди изложението. Освен че е непрофесионално, това сериозно лимитира както броя на желаещите, така и възможността за планиране на онези, които в крайна сметка бъдат избрани. (Срещите за изложението като правило се уговарят най-късно до средата на лятото, а много от тях – и значително по-рано. Всички „нормални“ изложители на практика започват да планират участието си във Франкфурт за следващата година веднага след приключване на тазгодишния панаир.)

Въпреки всички споменати пропуски, хората, които обслужват българския щанд и онези, които са представени на него (почти всички от малки и/или сравнително малко познати в България издателства), правят изключително приятно впечатление. Приветливи, динамични, контактни, с добър английски и желание да общуват и печелят съюзници и клиенти.

Във Франкфурт съм за 12-и път. Общото ми впечатление за еволюцията на българското участие през тези години е, че отношението и поведението на хората се променя значително по-бързо от отношението и поведението на институциите, ангажирани с представянето на България.

Тук ми се иска да отворя малка скоба, за да илюстрирам колко важен е ангажиментът на държавните институции в подобно събитие.

Снощи бях на вечеря с група скандинавски издатели, сред които – стара позната, ангажирана пряко тази година с представянето на Норвегия (страна, с население наполовина колкото българското) като почетен гост.

От чисто любопитство я попитах колко заглавия от норвежки автори са успели да продадат на немския пазар в трите години (2016-2019) от обявяването на Норвегия за бъдещ почетен гост до реализацията на въпросната инициатива.

Числото, което изрече, докато дъвчех спагетите си, почти ме задави и на мига си помислих, че сигурно не съм чул добре, та я накарах да повтори.

520. Петстотин и двайсет заглавия.

Само в Германия, само през последните три години. Само от норвежки автори.

Докато тихичко пресмятах, че България няма толкова преведени книги на всички световни езици за цялата си 1300-годишна история, побързах да се поинтересувам: колко тогава са преводите от норвежки за същия период на всички езици?

Докато тя се усмихваше стеснително и се извиняваше, че не е особено силна с числата, се намеси един от колегите ѝ. Не зная колко са, рече, но само най-голямата норвежка литературна агенция Капелен Дам има 1200 заглавия за четири години. Това прави по триста годишно.

Или приблизително по едно на ден. И то само Капелен Дам.

Половин час по-късно, докато крачехме към хотела, моята приятелка леко извинително повдигна ключовия въпрос, който, уверен съм, вече се е оформил и във вашите глави, докато четете този текст: въпроса за бюджета на норвежкото участие във Франкфурт.

Хората си мислят, че парите извират от земята в Норвегия, рече тя. Да, бюджетът ни наистина е голям: 52 милиона евро. Това включва помощта за книгите, издадени на чужди езици, всички участия на автори, издатели, агенти и гости, подготвянето на всички сцени и интервюта, заплатите на персонала (моята заплата е добра, като на всички в Норвегия, но не е нищо особено, додаде), транспорта, всичко, всичко.

Помълча за миг и подхвърли: но това, което мнозина не знаят, е че държавата дава само 30 милиона. Останалите 22 сме си ги набавили от частни спонсори.

И между другото, отбеляза тя в заключение, бюджетът за участието на Грузия като почетен гост миналата година беше д в о е н на нашия.

Сетне се разделихме, и докато малко след полунощ крачех към хотела си близо до франкфуртската Централна гара, си спомних две неща.

Българската държава забави обещаното с нарочен договор финансиране на Пловдив 2019 с около три години, от края на 2014-а до средата на 2017-а и в крайна сметка, след хиляди увещания от международни институции, даде сумата (минус 4 милиона, за които беше намерено нелепо извинение) неохотно и скърцайки със зъби.

Пловдив стартира домакинството си като Европейска културна столица през 2019-а без нито един частен спонсор (изключая един бартер за външна реклама) – навярно първата (а може би и последната) столица на културата в Европа с подобен антирекорд.

Сега да свържем точките и да се запитаме: кой сериозен частен спонсор би подкрепил събитие (без значение колко мащабно), към което държавата проявява двойствено и/или немарливо отношение?

И обратно: когато държавата подкрепи с цялата си енергия, авторитет и репутация един проект (пък било то и без грандиозен финансов ангажимент), няма ли мнозина частни спонсори сами да почукат на вратата ти?

Това е краткото обяснение и за съдбата на българската литература в чужбина: държавата практически не я подпомага, поради което интересът към нея от чужди издателства е минимален, поради което никой сериозен агент не предлага проактивно права на български автори зад граница, а в много европейски държави няма нито един (или има един-единствен) компетентен литературен преводач от български език.

Докато се завивах и загасвах лампата си помислих за пореден път, че е крайно време някой да разсече този страшен и зловещ Гордиев възел – на извечната и безутешна принудителна ендогамност на съвременната българска литература.

Може би ще съм аз. Като се събудя утре сутрин.

Или вдругиден.

Манол Пейков издава книгите, които харесва и от които има нужда. Той и майка му Божана Апостолова стоят зад едно от най-успешните издателства у нас, „Жанет ٤٥“, което през годините се утвърди като най-силно подкрепящо съвременната българска литература. Манол се е съсредоточил върху чуждестранните автори. Завършил е Пловдивската езикова гимназия, а после Американския университет в България. Превежда поезия, а понякога и пее.

Гугъл твърди, че е постигнал „квантовия пробив“,

който може би напълно ще промени компютрите

Автор(и): Кейд Метц

В сряда Гугъл заяви, че в една от изследователските лаборатории на фирмата е бил постигнат дълго търсеният пробив, наречен „квантово надмощие“ [quantum supremacy], който би могъл да позволи на новите видове компютри да правят изчисления със скорости, невъобразими от гледна точка на днешните технологии.

Лабораторията в Санта Барбара, Калифорния, е постигнала един жалон, който учените от цял свят преследват още от 1980-те години: нейният квантов компютър е изпълнил задача, която не е възможна с мощностите, предлагани от традиционните компютри, според статия, публикувана в научното списание Nature.

Някой ден една квантова машина би могла да постигне такъв напредък в различни области (като например изкуствения интелект), че в сравнение с него дори най-мощните днешни суперкомпютри биха изглеждали като играчки. Устройството на Гугъл е направило за 3 минути и 20 секунди математическо изчисление, което сегашните суперкомпютри не биха могли да завършат за по-малко от 10 000 години, се казва в съобщението на компанията.

Учените оприличават съобщението на Гугъл с първия полет на братя Райт от 1903 г. – по принцип то представлява доказателство, че нещо наистина е възможно, въпреки че може би ще изминат години, преди то да може да изпълни потенциала си.

„Оригиналната летателна машина на братята Райт не е била използваем самолет“, казва Скот Арънсън, компютърен специалист от Тексаския университет в Остин, който е рецензирал статията на Гугъл преди публикуването. „Но той е създаден, за да докаже определена възможност. И това е, което се доказва [в случая].“

Все пак някои изследователи предупреждават да не се прехласваме прекалено много в постижението на Гугъл, тъй като трябва да се извърши още много работа, преди квантовите компютри да могат да напуснат изследователската лаборатория. В настоящия момент една квантова машина струва милиони долари.

Много от най-големите имена в технологичната индустрия, сред тях Майкрософт, Интел и IBM, както и Гугъл, се надпреварват за завоюване на позиции в квантовите изчисления. А рисковите капиталисти са инвестирали повече от 450 милиона долара в стартиращи фирми, които изследват тази технология, според едно скорошно проучване.

Китай е похарчил 400 милиона долара за създаване на национална квантова лаборатория и през последните години е подал почти два пъти повече квантови патенти от САЩ. Тази година администрацията на Тръмп последва примера му със собствената си Национална квантова инициатива, като обеща да похарчи 1,2 милиарда долара за квантови изследвания, включително и компютри.

Квантовата машина, която е резултат от повече от сто години на проучвания в областта на квантовата механика, работи по съвсем различен начин в сравнение с обикновените компютри. Тя разчита на умопомрачителното поведение, което някои обекти демонстрират на субатомно ниво, или когато са изложени на изключително ниски температури (като металът, охладен до близо 460 градуса под нулата, който се използва в машината на Гугъл).

Един ден, според изследователите, тези устройства биха могли да постигнат огромен напредък в изкуствения интелект или лесно да разшифроват кодовете, чрез които са защитени компютрите, от които зависи националната сигурност. Поради това правителствата на Съединените щати и Китай смятат квантовите изчисления за приоритет на националната сигурност.

Но първо учените трябва да докажат, че подобна машина може да се превърне в нещо повече от проект, който показва онова, което в крайна сметка би могло да стане възможно.

Традиционните компютри извършват изчисления, обработвайки „битове“ информация, като всеки бит има стойност от 1 или 0. Това е така от десетилетия насам.

Разбирането на това как функционира квантовият компютър изисква истински „философски скок“: тук е необходимо да се приеме идеята, че един обект може да се държи едновременно като два отделни обекта, когато е изключително малък или изключително студен.

Използвайки това странно поведение, учените могат да изградят т. нар. квантов бит или кубит, който съхранява комбинация от стойностите 1 и 0. Два кубита могат да съдържат четири стойности наведнъж. А с увеличаването на броя на кубитите, квантовият компютър става експоненциално по-мощен.

За първи път тази идея е описана през 1980-те години, но кубитите са нещо изключително крехко. Струпването дори на няколко от тях може да изисква години работа. През последните няколко десетилетия лабораториите в академичните среди, промишлеността и правителството, работят върху квантовите изчисления чрез най-различни техники, включително системи, изградени около светлинни частици или електромагнитни полета, които улавят малки заредени частици.

Преди около 20 години изследователите в Япония въведоха за пръв път т. нар. „свръхпроводящи кубити“, за изграждането на които определени метали се охлаждат до изключително ниски температури.

Този метод се оказа особено многообещаващ, което доведе до съответни проекти на IBM, Гугъл и Интел. Тези машини не приличат ни най-малко на обикновен компютър. Те представляват големи метални цилиндри и камари от усукани проводници, които се спускат в хладилници от неръждаема стомана. Методът на работа се състои в изпращане на информация до машината, както би се направило при традиционен компютърен чип, и получаване на изчисления в замяна.

„Създадохме нов вид компютър, базиран на някои от необичайните възможности на квантовата механика“, казва Джон Мартинис, ръководител на екипа, който управлява хардуера за експеримента на Гугъл. Отбелязвайки изчислителната мощ, той добавя: „Сега сме на етап, при който се опитаме да използваме тази мощ.“

Статията на Гугъл се превърна в един вид Интернет-загадка, след като беше публикувана, а след това бързо премахната [от сайта на сп. Nature] в края на септември. Но тази кратка поява беше напълно достатъчна, за да пробуди ревността на изследователи от конкурентните компании, които смятат, че гигантът от Силиконовата долина раздува постиженията си.

В понеделник IBM пусна в ход първия ответен удар с публикация в блог, в която се оспорва твърдението на Гугъл, че въпросното квантово изчисление не можело да бъде извършено от традиционен компютър. Изчислението, твърди IBM, теоретично би могло да се извърши на съвременен компютър за по-малко от два дни и половина – а не за 10 000 години.

„Тук става дума не за постигане на някакво окончателно и абсолютно господство над класическите компютри“, казва Дарио Гил, който ръководи изследователската лаборатория на IBM в Йорктаун Хейтс, NY, където компанията изгражда свои собствени квантови компютри.

Други изследователи също отхвърлиха претенциите за постигане на някакъв жалон, тъй като изчислението е особено езотерично. В него се генерират случайни числа чрез използване на квантов експеримент, който не може непременно да бъде приложен към други неща.

Въпреки че IBM оспорва, че Гугъл наистина е постигнал чак толкова много, д-р Гил твърди, че квантовите компютри наистина се доближават до реалността. „До 2020 г. ще можем да ги използваме за търговски и научни цели“, казва той.

Подобно на голяма част от авангардната работа, която се върши в лаборатории за корпоративни изследвания, квантовите проекти на Гугъл имат корените си в академичните среди. През 2014 г. Гугъл нае екип от физици, които бяха прекарали предишните няколко години в работа по квантовите изчисления в Калифорнийския университет в Санта Барбара.

В процеса на публикуването на статията Гугъл отговори на твърденията на IBM, че това квантово изчисление можело да се извърши на класически компютър. „Вече сме се откъснали от класическите компютри и се движим по съвсем различна траектория“, заяви говорител на Гугъл. „Приветстваме предложенията за усъвършенстване на симулационните техники, макар че е от решаващо значение те да бъдат тествани на действителен суперкомпютър, както го направихме ние.“

Изчислението, извършено от машината на Гугъл, е начин да се покаже, че една сложна квантова система може да бъде надеждна. Освен това компанията вярва, че случайните числа, които са били генерирани за експеримента, биха могли да имат практическа употреба.

Докато машините се подобряват в хода на времето, те биха могли да подпомогнат подобряването на криптографията или дори създаването на нови лекарства и материали, заяви Даниел Лидар, професор от Университета в Южна Калифорния, който е специалист в тази област.

„Това би било нещо много голямо“, каза той. „За него има приложения на много различни места.“

Д-р Лидар казва, че очаква и други учени да се опитат да опровергаят твърденията на Гугъл. Но някои виждат по-голяма полза за всички изследователи, работещи върху това почти митично устройство.

„Резултатът от този експеримент е голямо постижение не само за Гугъл, но и за широката научна общност“, казва Чад Ригети, който е работил по проекта за квантови изчисления на IBM, а сега ръководи собствения си стартъп.

„Само малко време ни дели от момента, в който ще имаме проблеми от комерсиално значение, които квантовите машини могат да решат“, каза той.

Кейд Метц е американски журналист, кореспондент на New York Times по технологическите въпроси и бивш старши редактор на списание Wired. Работите му са свързани с най-различни технологически проблеми като изкуствен интелект, автономни автомобили, роботика, виртуална реалност и други най-нови технологии.

Станете по-умни

Автор(и): Жамè Касио

Бележка на издателя: преди да прочетете този текст,

моля запознайте се първо с „Кара ли ни Гугъл да оглупяваме?„,

публикуван също тук.

Настоящото есе е по същество отговор на предишното.

Преди седемдесет и четири хиляди години човечеството се е намирало на границата на изчезването. Свръхмощно вулканично изригване на мястото на сегашното езеро Тоба, в Суматра, избухва със сила над хиляда пъти по-голяма от онази при изригването на вулкана Сейнт Хелънс през 1980 г. Около 800 кубически километра пепел изпълват небето на северното полукълбо, което води до понижаване на глобалните температури и допълнително смразяване на климата, който и без това вече се намира на прага на ледников период. Някои учени предполагат, че докато Земята е преминавала през краткотраен етап на дълбоко замръзване, популацията на Homo sapiens може би е спаднала до няколко хиляди семейства[256].

Инцидентът с вулкана Тоба, макар и безпрецедентен по мащаб, е част от далеч по-широк модел. За период от 2 милиона години, завършил с последната ледникова епоха около 10 000 г. пр. н. е., Земята преминава през поредица от конвулсивни ледникови развития на климата. Тези бързи промени означават, че хората не са могли да разчитат на последователни модели [на поведение], например да знаят [със сигурност] кои животни да ловуват, кои растения да събират или дори кои хищници може би ги очакват зад ъгъла.

Но как тогава сме се справили? Като сме ставали все по-умни. Неврофизиологът Уилям Калвин показва убедително, че съвременното човешко познание – включително усъвършенстваният език и способността за планиране напред – се е развило в отговор на изискванията на тази продължителна епоха. Според Калвин причината да оцелеем е, че мозъците ни са се променяли, за да могат да посрещат предизвикателствата: способността да се прицелваме в бягащо животно с парче от скала, например, постепенно се е развила и превърнала в способност за предсказване и дългосрочно планиране. В хода на този процес ние може би сме развили синтаксис и формални структури от първоначалните, най-прости форми на езика.

Сегашният век може и да не е толкова опасен за човешката раса, колкото е била една ледена епоха след изригването на супер вулкан, но следващите няколко десетилетия ще ни изправят пред огромни препятствия, които отиват отвъд климатичната криза. Краят на ерата на изкопаемите горива, нестабилността на световната хранителна мрежа, нарастващата гъстота на населението и разпространението на големи епидемии, както и появата на радикално преобразуващи се био- и нанотехнологии – всяко от тези неща ни заплашва с мащабни разрушения или дори пълно опустошение. И, колкото и добри да са станали в планирането мозъците ни, ние все още сме склонни да гледаме най-вече към краткосрочните, прости заплахи. По-прикритите, дългосрочни рискове, особено онези, включващи сложни, глобални процеси, си остават дяволски трудни за управление.

Но ето ви един оптимистичен сценарий: ако следващите няколко десетилетия наистина се окажат толкова лоши, колкото някои от нас се страхуват, то ние все пак можем да реагираме и да оцелеем по начина, по който го е правил видът ни непрекъснато, в хода на цялата ни еволюция: като ставаме по-умни. Само че днес вече не е нужно да разчитаме единствено на естествени еволюционни процеси, за да повишим интелигентността си. Този път можем да го направим сами.

Повечето хора не осъзнават, че този процес вече е в ход. Всъщност това се случва навсякъде около нас, по протежение на целия спектър от разбирането ни за интелигентността. То се вижда в „кошерния ум“ [hive mind] в Интернет, в мощните инструменти за симулация и визуализация, които стартират цели нови научни дисциплини, в разработването на лекарства, чрез които някои хора (включително и аз) успяват да учат далеч по-усилено, да се фокусират по-добре, и да остават будни по-дълго, при пълна яснота на съзнанието. До този момент този вид подсилвания са оставали до голяма степен извън телата ни, но в наши дни те са много важна част от онова, което вече сме: ако и физически отделени от нас, те стават все повече познавателно-неразделни. А напредъкът, който без съмнение ни очаква през следващите няколко десетилетия, воден от пробивите в генното инженерство и изкуствения интелект, ще направи днешните технологии да изглеждат примитивни. Най-новият жаргон в това поле описва процеса като „увеличаване на интелигентността“. Аз предпочитам да го наричам „Ти+“.

Учените обозначават изминалите 12 000 или повече години от последната ледникова епоха насам като Холоцен. Той обхваща възхода на човешката цивилизация и еволюцията ни, съвместно с инструменти и технологии, които ни позволяват да се справяме с предизвикателствата на физическата ни среда. Но ако увеличаването на интелигентността ни получи онова въздействие, което очаквам аз, то скоро може да се наложи да започнем да мислим за една изцяло нова ера. Фокусът на нашата технологична еволюция би бил по-малко върху това как да управляваме и да се адаптираме към физическия си свят, и все повече върху това как да управляваме и да се адаптираме към огромния обем от знания, който сме създали. Можем да го наречем епохата на Нооцена, по аналог на концепцията на Пиер Теяр дьо Шарден за ноосферата, колективното съзнание, създадено от задълбочаващото се взаимодействие на човешките умове. С наближаването на тази епоха светът постепенно се превръща в много различно място.

Разбира се, ние сме увеличавали способността си да мислим в течение на хилядолетия. Когато сме разработили писмения език, ние значително сме повишили функционалната си памет и способността си да споделяме във времето и пространството най-различни прозрения и знания. Същото се е случило с изобретяването на печатната преса, телеграфа и радиото. Възходът на урбанизацията е позволил на част от населението да се съсредоточи върху по-интелектуални задачи – и тази част нараства неумолимо, тъй като по-сложните икономически и социални практики изискват повече знания, а индустриалните технологии намаляват търсенето на ръчен труд. А кофеинът и никотинът, разбира се, са класически средства за засилване на когнитивното действие, колкото и примитивни да си остават [в сравнение с онова, което се появява днес].

Но с всяка технологична крачка напред възникват и безпокойства относно вероятността технологиите да навредят на естествената ни способност да мислим. Тези тревоги са формулирани красноречиво на същите тези страници от Никълъс Кар (2008 г., сп. Атлантик), в чието есе „Кара ли ни Гугъл да оглупяваме?“ се твърди, че информационно-плътната, богата на хипервръзки, спастично променяща се Интернет-среда, по същество формира по нов начин мозъците ни, с което прави по трудно дълбокото, спокойно размишляване, [което в досегашните форми на култура винаги се е считало за върховно състояние и постижение на човешкия интелект].

Опасенията на Кар от евентуалното негативно въздействието на постоянната свързаност върху човешкия интелект се повтаря и от теоретичката на кибер-пространството Линда Стоун, която описва т. нар. „непрекъснато частично внимание“, модерният феномен, който следва по неизбежност от извършването на множество дейности и връзки едновременно. Ние сме до такава степен свикнали с постоянните прекъсвания, че започваме да се фокусираме трудно, дори и когато сме постигнали малко спокойствие. По същество това е придобита форма на СДВ(Х) – „Синдром на дефицит на вниманието (и хиперактивност)“.

Около нас просто има несравнимо повече информация [в сравнение с което и да било историческо време] – защото, за разлика от предишните информационни медии, в Интернет създаването на материали е почти толкова лесно, колкото и консумирането им. И е много лесно човек да възприема наличието на повече сигнали като повече шум. В действителност обаче увеличаването на разнообразните сигнали всъщност може да доведе до подобряване на цялостната ни способност за мислене. В книгата си Всичко лошо е добро за вас: Как днешната популярна култура ни прави по-умни, [известният американски автор на научно-популярни книги] Стивън Джонсън твърди, че нарастващата сложност и обхват на медиите, с които се занимаваме, са ни направили през изминалия век по-интелигентни, а не по-глупави, тъй като са ни предоставили своеобразна форма на познавателна гимнастика. Дори развлекателните телевизионни предавания и видеоигрите са станали изключително богати на детайли, изпълнени с фини препратки към по-широки теми и по-отворени за интерактивни действия. Те възнаграждават способността да осъществяваме връзки и да откриваме мотиви – тоест именно онзи вид умения, от които се нуждаем, за бъдем в състояние да управляваме информационното пренасищане.

Учените описват тези умения като „течна интелигентност“ – способността да намираме смисъл в бъркотията и да решаваме нови проблеми, независимо от [нивото на] придобити знания. Течната интелигентност не прилича много на способността да се запомнят и възпроизвеждат факти, тоест уменията, които хората традиционно свързват с умствената сила. Но изграждането ѝ може всъщност да подобри способността за дълбоко мислене, за която Кар и други се страхуват, че губим завинаги. Не трябва да позволяваме стресовете, свързани с прехода към една нова ера, да ни заслепяват за удивителния ѝ потенциал. Ние плуваме в океан от данни, достъпни почти навсякъде, генерирани от милиарди устройства. И в момента едва започваме да изследваме какво всъщност можем да направим с това знание-на-мига.

Нещо повече, предизвиканият от технологиите Синдром на дефицита на вниманието, свързан с този нов свят, може и да се окаже краткосрочен проблем. Трудността е не в това, че имаме под ръка твърде много информация, а че инструментите ни да я управляваме се намират все още в детска възраст. Притесненията от „информационно претоварване“ предхождат с години разрастването на мрежата (Алвин Тофлър е измислил тази фраза през 1970 г.), и много от технологиите, за които Кар се тревожи, са били разработени именно с цел да ни помогнат да получим някакъв контрол над потопа от данни и идеи. Гугъл не е проблемът; всъщност той е началото на решението.

Във всеки случай връщане назад няма. Информационното море няма да пресъхне и да се разчита на когнитивни навици, еволюирали и усъвършенствани в епохи на ограничени информационни потоци – и ограничен достъп до информация – е нещо безполезно. Укрепването на нашата течна интелигентност е единственият жизнеспособен подход за ориентиране в епохата на постоянна свързаност.

Ако съвременниците ни чуят фразата увеличаване на интелигентността, те обикновено са склонни да си представят хора с компютърни чипове, включени в мозъка им, или генетично разработена раса от свръхчовешки супергении. Нито една от тези визии няма да бъде реализирана – и това по причини, познати на всеки купувач на съвременна техника. В един свят на непрекъснато технологично ускорение, днешният авангарден мозъчен имплантат ще бъде утре остарял боклук – пък и въпрос на късмет, ако протоколите се променят и човек се окаже от погрешната страна на някоя бъдеща „форматна война“ (някой случайно да си желае имплантат с формат Betamax?). А освен това възниква и въпросът за стабилността: Дали ще поискате в главата си чип, направен от същите хора, които са направили мобилния ви телефон или компютъра ви?

В същия модус на мислене, надеждната модификация на човешката генетика все още е на години разстояние от нас. И дори след като генетичната модификация на невробиологията при възрастни стане възможна, науката ще си остане в процес на непрестанна промяна; нашето разбиране за това как работи увеличаването на интелигентността и какви видове генетични модификации са възможни, ще продължава да се променя бързо и в бъдеще. Както и самите имплантати, модификацията на мозъка, която евентуално сте претърпели в дадена седмица, може да се окаже остаряла през следващата. Кой би искал мозък с остарелия модел 2025, когато човек се състезава с перковци, които междувременно са си инсталирали модел 2026?

И все пак в един определен смисъл епохата на киборга и супергения вече е настъпила. Просто в момента тя включва използването на външни информационни и комуникационни устройства вместо имплантати и генетична модификация. Биоетикът Джеймс Хюз от Тринити Колидж нарича всичко това „екзо-кортикална [външна за мозъка] технология“, но вие можете да мислите за него просто като „неща, които вече имам.“ Все по-често ние подкрепяме когнитивните си функции с компютърните си устройства, ако и връзките все още да се осъществяват чрез писане по клавиатури и посочване [с пръст или мишка]. Тези инструменти позволяват на мозъците ни да вършат неща, които някога са били почти немислими, като например:

– мощни симулации и огромни масиви от данни позволяват на физиците да визуализират, разбират и дебатират модели на 11-измерна вселена;

– данни, постъпващи в реално време от спътници, глобални бази данни за околната среда и модели с висока разделителна способност, позволяват на геофизиците да разпознават фините признаци на дългосрочните промени на планетата;

– взаимно-свързани системи за планиране позволяват на всеки от нас да направи, с няколко щраквания на мишката, сложен, многомодален маршрут за пътуване[257], който би отнел на някой туристически агент няколко дни работа.

Ако последният пример ви звучи прозаично, той просто показва колко нормална част от ежедневието са станали тези видове увеличения на интелигентността. Само допреди едно десетилетие подобен инструмент би бил невероятно впечатляващ. Всъщност той до голяма степен вече е унищожил индустрията на туристическите агенти.

И тази индустрия няма да е последната. Всяко занимание, изискващо разпознаване на мотиви и способност за откриване на неясни връзки, ще премине бързо от областта на експертите в онази на обикновените хора, чийто интелект е бил увеличен с помощта на евтини дигитални инструменти. Хората няма да бъдат изключени от областта на високите постижения – всъщност много, много повече хора ще разполагат с капацитета да направят нещо, което някога е било ограничено до обхвата на херметично затворени групи от специалисти. Увеличаването на интелигентността намалява нуждата от специализация и увеличава сложността на участието.

И докато дигиталните системи, на които разчитаме, стават все по-бързи, по-сложни и (с обичайните фалове) по-способни, самите ние също ставаме по-сложни и по-способни. Това е форма на съвместна еволюция: ние се научаваме да адаптираме мисленето и очакванията си към тези дигитални системи, дори и когато параметрите на системата стават все по-сложни и по-мощни, за да посрещат повече от нуждите ни – и в крайна сметка започват да се адаптират към нас.

Помислете за Туитър, който се превърна от почти невидим в почти повсеместен феномен в началото на 2007 г. (поне за онлайн-хората[258]). По време на натоварените периоди, потребителят може лесно да бъде затрупан от обема на входящите съобщения, повечето от които са от силно преходен интерес. Но налице е и една малка група от истински ценни постинги. (Понякога те имат изключителна стойност, както например се случи по време на гигантските пожари в Калифорния през октомври 2007 или терористичните атаки от ноември 2008 в Мумбай.) В момента обаче откриването на най-полезните постинги изисква преравяне на големи масиви от съобщения като „Котето ми киха!“ или „Мразя тази баничка!“

Но представете си какво би станало, ако социалните инструменти като Туитър биха били способни да научават кои съобщения ви интересуват и кои отхвърляте. С течение на времето съобщенията, които не ви интересуват, могат да започнат да избледняват на дисплея, докато онези, които искате да видите, могат да стават по-ярки. Такива филтри за внимание – или помощници за фокусирането му – вероятно ще станат важни части от начина, по който ще се справяме с ежедневието. Ще преминем от свят на „непрекъснато частично внимание“ към такъв, който можем да наречем „непрекъснато усилено осъзнаване“.

С увеличаването на мощността на процесорите, инструменти като Туитър може да започнат да ползват същите сложни симулации и гигантски масиви от данни, които отприщиха днешната революция в науката. Те биха могли да се превърнат в индивидуализирани системи, които увеличават способността ни за планиране и предвиждане, като ни позволяват да разиграваме сценарии от вида „какво-би-се-случило-ако“ с житейските си избори: къде да живеем, какво да учим, може би дори къде да отидем на вечеря. Първоначално груба и тромава, една такава система би се подобрила с натрупването на повече данни и повече опит; едно не по-малко важно следствие от нея би било, че ще бъдем по-добри в задаването на въпроси. Тези системи, може би свързани с камерите и микрофоните в мобилните ни устройства, биха могли евентуално да обръщат внимание на това, което правим, на навиците и говорните ни особености – и да се научат да тълкуват понякога нееднозначните ни желания. При достатъчно дълго време и постигане на определени нива на сложност, те биха могли да го правят и без да задават допълнителни въпроси.

И такива системи няма да работят единствено за нас. Интелигентността притежава силен социален компонент; например, ние вече си осигуряваме взаимно грубо сътрудничество за филтриране на информация. След време, чрез използване на нови, интимни технологии, взаимодействията ни биха могли да доведат до използването на съвместни системи на знания (като Уикипедия), които да ни помагат не само да изграждаме по-добри набори от данни, но и да ги филтрираме с по-голяма точност. И докато способността ни да прилагаме тези филтри става все по-бърза и по-разнообразна, те все повече ще се превръщат в нещо подобно на сегашната ни интуиция за сътрудничество – при което по същество всеки от нас ефективно увеличава интелигентността на всички останали.

Във фармакологията бъдещето вече е тук. Един от най-известните примери за това е лекарството, наречено модафинил. Разработен през 70-те години на миналия век, модафинилът – който се продава в САЩ под търговската марка Provigil – се появи на културния радар в края на 90-те години, когато американските военни започнаха да го тестват при пилоти на дълги разстояния. Разширената употреба на модафинил може да задържи човек буден и концентриран в продължение на повече от 32 часа, при което се изисква само една нощ на пълен сън, за да се възстанови нормалния график[259].

Въпреки че е одобрен от FDA[260] само при няколко вида разстройства на съня, като нарколепсия [смущения в сънния цикъл] и сънна апнея [липса на въздух по време на спане], лекарите все по-често го предписват на хора, страдащи от депресия, на „работници на смени“, борещи се с умората, както и на хора, пътуващи често по бизнес, които си имат работа с постоянна смяна на часовите зони. Аз съм част от последната група: подобно на една все по-увеличаваща се група от професионалисти, аз имам рецепта за модафинил, за да преодолявам сънните смущения когато пътувам на далечни разстояния. Когато започнах да приемам лекарството, очаквах просто да ме държи буден; никога не бях мислил, че ще ме накара да се чувствам по-умен, но се случи точно това. Промяната беше фина, но ясна, щом само веднъж я осъзнах: в рамките на един час след вземането на стандартна таблетка от 200 mg, аз вече бях много по-бдителен и мислех със значително по-голяма яснота и фокус от обикновено. Това не е само мое субективно заключение. Едно проучване на университета в Кеймбридж, публикувано през 2003 г., стига до заключението, че модафинилът води до измерим когнитивно-подобрителен ефект при различни умствени задачи, сред тях разпознаване на мотиви и пространствено планиране, а освен това изостря фокуса и бдителността.

Аз не съм единственият, който се е възползвал от този ефект. Технологичният уебсайт Tech Crunch съобщи през юли 2008, че някои предприемачи от Силициевата долина виждат в модафинила важно конкурентно средство. Тонът на статията беше осъдителен, но заключенията бяха ясни: правят го всички – и ако вие не, то вероятно изоставате.

Това е само един от начините, по които се появява новият свят за увеличаване на интелигентността. Малко по малко хората, които не знаят за лекарства като модафинил или не искат да ги използват, ще се сблъскват с все по-силна конкуренция от страна на хората, които го правят. От гледна точка на културата, фиксирана в атлетическите допингови войни, използването на такива лекарства може и да изглежда като измама. Но от гледна точка на онези, които установяват, че са много по-продуктивни, използвайки тази форма на подобрение, това е измама не повече от получаването на по-бърз компютър или по-добро образование.

Модафинилът не е единственият пример; в университетските среди използването на лекарства за усилване на концентрацията (като Ritalin и Adderall) е нещо почти повсеместно. Но тези подобрения са примитивни. С напредъка на науката ще видим със сигурност и други видове когнитивно-модифициращи лекарства, които засилват способността за запомняне, мозъчната гъвкавост, дори съпричастността и емоционалната интелигентност. Те сигурно ще започват като терапевтични лечения, но в крайна сметка ще се използват, за да ни правят „по-добри от нормалното“. В крайна сметка някои от тях може и да се превърнат в безрецептни, или просто хранителни добавки. Спамът в електронната ви поща сигурно ще бъде пълен с предложения за увеличаване на мозъка или способността за произвеждане на нови идеи.

Подобно бъдеще би приличало малко на Прекрасният нов свят или подобни наркоманични кошмари[261]; може да се страхуваме от идеята за население, изкуствено поддържано в дрогирано и умиротворено състояние, но за самия мен е по-вероятно да видим едно население, намиращо се в състояние на постоянна превъзбуда, в търсене на всякакви възможности за постигане на конкурентни предимства, бизнес-прозрения и радикални иновации. Немалка част от тези иновации ще бъде насочена към изобретяване на следващите, още по-мощни технологии за когнитивно увеличаване.

Разбира се, това може да се окаже просто някакъв вид по-различен вид кошмар, и да предизвика вълни от морална паника и законодателни ограничения. Със сигурност безопасността ще бъде голям въпрос. Но както вече сме установили при атлетичните допингови средства, ако е налице някаква техника за побеждаване на съперниците (без значение колко рискована), то изключването ѝ е почти невъзможно. Това ще бъде поредната фармакологична оръжейна надпревара – просто в този случай конкурентите от едната страна ще стават все по-умни.

Най-радикалната форма на свръхчовешка интелигентност, разбира се, би била не просто някакъв ум, увеличен с помощта на лекарства или екзо-кортикални технологии; тя ще бъде ум, който изобщо не е човешки. Тук преминаваме от сферата на екстраполациите към онази на спекулациите, тъй като солидните прогнози за изкуствения интелект са прословуто-трудни: нашето разбиране за това как мозъкът поражда ума, си остава далеч от достатъчно добро, за да може да ни каже как да изградим интелект в някаква машина.

Но макар концепцията да си остава спорна, аз не откривам нито един добър аргумент против това защо разумът, който работи въз основа на една машинна, вместо биологична платформа, трябва да бъде завинаги невъзможен; не е сигурно обаче дали той ще се появи след пет, петдесет или след петстотин години. Аз съм склонен да очаквам петдесет. Това е достатъчно време за разработване на изчислителен хардуер, способен да управлява високоскоростна невронна мрежа, толкова сложна, колкото и онази на човешкия мозък, а освен това е достатъчно време, за да се появят и доминират в света децата, които ще са израснали, заобиколени от софтуер за виртуални светове и битови роботи – т.е. хора, които да гледат на тези неща не като на „технологии“, а като на ежедневни инструменти.

Много привърженици на развитието на изкуствения интелект са сигурни, че подобен пробив ще бъде най-голямата промяна в човешката история. Те вярват, че машинният интелект скоро ще модифицира самия себе си, за да стане по-интелигентен – и с тази нова интелигентност, ще продължава да се модифицира и прави все по-умен. Те наричат тази експлозия на интелигентността „сингулярност“ – термин, измислен и предложен от компютърния учен и автор на научна фантастика Върнър Виндж. „В рамките на тридесет години ще разполагаме с технологични средства за създаване на свръхчовешки разум“, пише Виндж през 1993 г. „А скоро след това човешката ера ще бъде приключена.“ Концепцията за сингулярност е светско ехо на идеята за „точката Омега“ на Теяр дьо Шарден, тоест кулминацията на ноосферата в края на историята. Много от хората, които вярват в сингулярността – наречена от някакъв шегобиец „Захлас за откачалки“ – смятат, че изграждането на първия истински ИИ ще бъде последното нещо, което хората ще направят. Някои си представят този момент с ужас, други – с малко ликуване.

Моето собствено предусещане е, че самостоятелният изкуствен ум ще бъде повече инструмент с тясна полезност, отколкото нещо особено апокалиптично. Не мисля, че теорията за някакъв експлозивно самоусъвършенстващ се ИИ е убедителна – тя се основава на твърде много предположения относно неща като поведението и природата на ума. Нещо повече, след като за тази перспектива се говори години наред, изследователите на ИИ вече са свръхсъзнателни по отношение на риска от неконтролируеми системи.

По-важното обаче е, че същите постижения в областта на процесорите и процесите, които биха създали машинен интелект, биха увеличили и силата на технологиите ни за повишаване на когнитивните функции. Така както увеличаването на интелигентността ни позволява да направим себе си по-умни, а след това още по-умни, ИИ може да се окаже просто атракция: може би в края на краищата ние винаги ще бъдем с една крачка напред.

И така, какъв би бил животът в един свят на мозъчен допинг, интуитивни мрежи и евентуален изкуствен интелект?

Банален.

Не от сегашната ни гледна точка, разбира се. За сегашните нас, поглеждането с едно поколение напред може и да изглежда като нещо сюрреалистично и главозамайващо. Но не забравяйте: хората, живеещи в, да речем, 2030 г., ще са изживели всеки момент от сега дотогава – тя няма да скачат в бъдещето. За някой, който е изминал времето от 2009 до 2030 ден по ден, повечето от тези промени не биха изглеждали шокиращи. Вместо това те ще бъдат постепенни, почти предопределени, а случайните изненади бързо ще се размият в потока на неизбежността.

До 2030 г. най-вероятно ще сме свикнали с (и може би дори ще се оплакваме) от един свят, в който сложните прогнози, подробните анализи и прозрения, както и разширеното съзнание, ще бъдат нещо обичайно. Ще сме разработили по-добри възможности за управление както на частичното внимание, така и на лазерно-фокусираното внимание, и ще можем да се пренасяме между двете с лекота – може би чрез вземане на правилното хапче или изяждане на подходящата закуска. Понякога нашите помощници по увеличаване ще се справят с основните взаимодействия от наше име; това е добре, защото все повече ще виждаме в тези помощници някакъв вид разширения на самите себе си.

Количеството данни, което ще имаме под ръка, ще бъде потресаващо, но в края на краищата ще преминем отвъд схващането, че натрупаната информация сама по себе си е отличителен белег на интелигентността. Силата на всички тези знания ще идва от способността им да подпомагат трудни решения и да подкрепят сложен анализ. В повечето професии – от политически решения до опции за фризури – сложните симулации и моделирания вероятно ще бъдат част от ежедневната работа. В един свят на увеличена интелигентност ще имаме далеч по-добро разбиране за последствията от собствените ни действия.

Това не означава, че всички ще стигаме до едни и същи изводи. Все още ще се сблъскваме с взаимните си емоции, желания и вярвания. Ако не друго, нашите аргументи ще бъдат по-интензивни, но не само чрез силно поддържани мнения, а и чрез сложни разсъждения. Гледайки назад, хората от 2030 ще се чувстват удивени от това колко нелепи и груби са били политическите и културните спорове на нашето настояще, точно както самите ние днес може да се присмиваме на опростените реклами отпреди едно поколение.

Обратно, дебатите от 2030-те биха изглеждали забележителни за нас. Нюанси и множество слоеве ще характеризират дори случайните спорове; дигиталните ни асистенти ще бъдат с нас, за да улавят всякакви референции, които може да сме пропуснали. И всичко това ще бъде ежедневна, банална реалност. Днес то звучи умопомрачително; дотогава то дори няма да заслужава коментар.

Но какво се случва, ако една толкава сложна система се срине? Бедствие, разбира се. Впрочем, не забравяйте, че дори и сега ние зависим от изключително сложни системи, които вече дори не смятаме за технологични. Урбанизацията, селското стопанство и търговията са били огромни иновации в определени исторически периоди. Техният срив (а всички те са изложени на риск и сега, както видяхме през последните месеци[262]) би бил още по-голяма катастрофа от разпадането на нарастващите ни мрежи за взаимосвързана интелигентност.

По-малко апокалиптична, но по-вероятна опасност произтича от едно наблюдение, направено от автора на научна фантастика Уилям Гибсън: „Бъдещето е вече тук, то просто е неравномерно разпределено.“ Богатите, независимо дали става дума за нации или индивиди, неизбежно ще получават достъп до много разширения преди всички останали. От историята знаем обаче, че един свят с ограничен достъп [до важни блага] не може да трае вечно, колкото и да се подобряват технологиите: онези, които се стремят да налагат ограничения, в крайна сметка ще се сблъскат с гневни противници, снабдени с по-нови, по-добри системи.

И макар че конкуренцията осигурява достъп [за всички] до този вид технологии, пътищата на развитие няма да бъдат идентични. Някои общества ще бъдат особено открити към стимулирането на биотехнологиите; други може да предпочетат да използват дигитални инструменти. Някои могат лесно да възприемат подходи за сътрудничество; други могат да се съсредоточат върху индивидуалното подобрение. А по целия свят много общества ще отхвърлят изцяло използването на технологиите за повишаване на интелигентността, или ще възприемат предпазлива поза на изчакване.

Лошата новина е, че тези разнопосочни пътеки могат да изострят културните различия, създадени от вече различните езици и вярвания. Националните съперничества често подчертават културните различия, но засега всички сме все още стандартни човешки същества. Но какво ще се случи, когато различните групи започнат буквално да мислят по много, много различни начини?

Добрата новина е, че това многообразие на мисълта също може да бъде сила. Справянето с различните световно-исторически опасности, пред които сме изправени, ще изисква възможно най-голямо прозрение, креативност и иновации. Способността ни да изградим бъдещето, което искаме – а не просто бъдеще, в което можем да оцелеем – зависи от способността ни да разбираме сложните взаимоотношения на световните системи, да се възползваме от разнообразието от знания и опит, които цивилизацията ни въплъщава, и да оценяваме напълно последиците от изборите си. Една такава способност се намира все повече в обхвата на възможностите ни. Нооценът ни очаква.

Избран от списание Foreign Policy като един от стоте най-важни глобални мислители, Жамè Касио пише за преплитането на нововъзникващите технологии, екологичните дилеми и културната трансформация. Специализира се в проектирането и създаването на правдоподобни сценарии за бъдещето. Работата му се фокусира върху значението на дългосрочното, системно мислене, с особен акцент върху силата на откритостта, прозрачността и гъвкавостта като катализатори за изграждане на по-устойчиво общество.

Коментари (4)

- 28-10-2019|Ema Veneva

Не мога да повярвам, че може да се създаде толкова наивен текст и то във времена, които потвърждават най-лошите прогнози на Оруел. Ентусиазмът на господина относно човешкия род явно е следствие на употребяваните от него медикаменти. Той е напълно идеалистичен, този ентусиазъм, и наивно не обръща внимание на вечната истина, че никоя техническа, дигитална и прочее революция не може да убие невероятно силния, неспирен стремеж на човечеството да не мисли. Мозъците ни са създадени да не мислят (хаби се твърде много енергия), а не да мислят. Оттук насетне какъвто и инструмент да се приложи, нищо не се получава. Смешно ми е да се разсъждава оптимистично за общества, които боксуват в изграждането на демокрация, но се стремят към Марс. Това е парадоксално и е ясно кой ще спечели битката с невежеството: невежеството. Хората сме обречени на бавно развитие, защото човек няма как да стане по-умен, само защото средата е по-сложна. Той просто си я опростява в главата. Това е истината за човека и хуманитарното знание дава много по-реалистична представа за него, отколкото научното. Но хуманитарното знание днес е пренебрегвано повече отвсякога. Аз пък вярвам, че то е център на всичкото знание, защото в крайна сметка човекът не е съвкупност от системи, а съвкупност от емоции. В този смисъл текстът на Касио може да бъде приет по-скоро като наивничка художествена измислица. Като пожелателна мечта. Като лошо скалъпена фантастика.

- 28-10-2019|Златко

„Опитът прави хората глупави“. В тази оценка, която може да се чуе от доста хора, има сериозна доза истина: тя се базира на опит.

- 30-10-2019|Valpet

Оригинално заглавие – „Станете по-умни“.

А дали си струва да станем по-умни, отколкото сме?

Сериозни хора твърдят, че Еразъм Ротердамски написал „Възхвала на глупостта“ като сатира срещу човешката глупост, порядките на своето време и прочее. Сигурно е така. И все пак, това едва ли означава, че философът е изпитвал някакво непримиримо отношение към глупостта. Напротив, той е хуманист, защото текстът на неговата книга е изпълнен със смирение и дори нещо повече – със симпатия към човешката глупост, като необходимо (макар и недостатъчно) условие за житейско благо.

Може и да не съм прав, но за тези, които проявяват интерес, ето и книгата на Еразъм

chitanka.info/text/26839-vyzhvala-na-glupostta

- 30-10-2019|Николай

Малко хора си дават сметка, че днешният свят е най-изобилният, съществувал някога. Освен това е най-солидарният, най-безопасният и още много ‚‘ най-‘‘ хубави неща. Розовите очила при гледане към миналото и черногледството към бъдещето са просто особеност на мозъка, свързана с приоритет на лошите новини в еволюционното оцеляване. www.bookdepository.com/Factfulness-Hans-Rosling/9781473637467 www.amazon.com/dp/145161683X/ref=rdr_ext_tmb

Ноември 2019

Владимир Набоков: интервю за „Апострофи“

Автор(и): Владимир Набоков, Бернар Пивò

Владимир Набоков пред френското литературно предаване Апострофи

За да отбележи предстоящото публикуване на френския превод на романа му Ада, френският журналист и телевизионен водещ Бернар Пивò интервюира Владимир Набоков за епизод от Апострофи – водещото литературно токшоу на френската телевизия. (Епизодът е излъчен за пръв път на 30 май 1975 г.) Въпреки че Апострофи е една от най-обичаните програми в тогавашна Франция, Набоков трябва да бъде увещаван да участва. Всички останали интервютата от предаването са импровизирани, като в дискусията обикновено участва и група литературни критици. Този епизод също се излъчва на живо, в присъствието на малка публика и други критици, но на Набоков е разрешено предварително да подготви отговорите си (въпросите са задавани единствено от самия Пивò), които по време на програмата той чете от карти, небрежно скрити зад купа от книгите му. Набоков е доволен от резултата и макар някои зрители да съжаляват за липсата на обичайната спонтанност на програмата, по-късно Пивò преиздава епизода на два пъти и го смята за едно от най-добрите си постижения.

През 1987 г. той припомня за читателите на Le Nouvel Observateur: „Той [Набоков] беше наистина анти-телевизионен. Отидох да го видя в Монтрьо, когато започвах да работя за Канал Две. Трябваше да му се харесам, а също и на Вера [съпругата на Набоков]… Той ме прие в голям салон [в двореца Монтрьо, резиденцията на Набоков], където имаше пиано. Започнахме да говорим. В един момент влезе аранжорът за пианото. Той се зае да работи. Преместихме се в друг салон, където не бяхме забелязали друго пиано. Разговорът ни се възобнови, но пет минути по-късно видяхме, че аранжорът за пиано влиза отново. Отидохме в трети салон, без пиано. Това беше много набоковска сцена … За да повиши смелостта си [по време на прякото предаване], той искаше да пие уиски. Но, естествено, желаеше да дава лош пример за френските зрители. Бяхме сипали бутилка уиски в чайник. На всеки четвърт час го питах: „Още малко чай, мосю Набоков?“ И той пиеше с широка усмивка. Беше страхотен комик, с невероятно чувство за шегата, топлината, хумора, за изкусни отклонения, с голямо нахалство и, разбира се, интелигентност. В паметта ми Набоков е икона. Говори повече от час. Изпитвам почти религиозно чувство към тази програма“.

Бернар Пивò: Часът е 21:47. Владимир Набоков, какво правите обикновено в този час?

Владимир Набоков: В този час съм под пухената си завивка, с три възглавници под главата, с нощна шапка, в скромната си спалня, която ми служи и като кабинет. Много силна нощна лампа, фарът на моите безсъния, все още свети на нощната ми маса, но след миг ще бъде изключена. В устата ми има касис-бонбон, а в ръцете ми – седмичник от Ню Йорк или Лондон. Оставям го настрана. Изгасям светлината. Включвам я отново, за да натъпча носна кърпа в малкия джоб на нощната си риза, и сега започва вътрешния дебат: да взема или не да взема хапче за сън? Колко приятно е положителното решение. […]

Когато бяхте по-млад, бяхте ли си изградили [същия вид] рутина? Или сте имали страсти, фантазии, импулси, които са смущавали дните и нощите ви?

О, да, на двадесет и пет, на трийсет, неща като енергия, капризи, вдъхновение – всичко това ме караше да пиша до 4 сутринта. Рядко ставах преди обяд и пишех по цял ден, опънат на дивана. Днес писалката и хоризонталното положение са отстъпили на молива и строгата вертикалност. Няма повече внезапни пристъпи и импулси, всичко това свърши отдавна. Но как бих обожавал събуждането на птиците, извитата и звучна песен на косовете, които сякаш аплодираха последните изречения от главата, чиято композиция току-що бях завършил.

Значи писането винаги е било голямата любов в живота ви? Можете ли да си представите друг живот, в който не бихте писали?

Да, много лесно мога да си представя друг живот: такъв, в който не бих бил романист, щастлив наемател на Вавилонска кула от слонова кост, а просто някой друг, също толкова щастлив, но по друг начин – нещо което, между другото, съм опитвал – [примерно] неизвестен ентомолог, който прекарва лятото в лов на пеперуди из приказни райони, а през зимата класифицира откритията си в музейна лаборатория.

Как се чувствате повече: руснак, американец или, тъй като живеете в Швейцария, швейцарец?

Ето няколко подробности за космополитните аспекти на живота ми. Роден съм в старо руско семейство в Санкт Петербург. Баба ми по бащина линия беше от немски произход, но така и не научих този език достатъчно добре, за да мога да го чета без речник. Прекарах първите си осемнадесет лета в провинцията, в имението ни недалеч от Петербург. През есента отивахме на юг, към Ница, Пау, Биариц, Абазия. През зимата винаги беше Петербург, който сега е Ленинград, но прекрасният ни дом от розов гранит все още съществува в добро състояние, или поне отвън: тирании като архитектурата на миналото. Имението ни беше в северната горска равнина; по флората си тя е доста близо до северозападния ъгъл на Америка: гори с ярки трепетлики и тъмни борове, много брези, и разкошни блата с множество цветя и повече или по-малко арктически пеперуди. Тази напълно щастлива фаза продължи до болшевишкия преврат: имението беше национализирано. През април 1919 г. три семейства Набокови – това на баща ми и онези на двамата му братя, бяха принудени да напуснат Русия през Севастопол, стара крепост на нещастието. Червената армия, идеща от север, вече нахлуваше в Крим, където баща ми беше министър на правосъдието в провинциалното правителство през краткия либерален период преди болшевишкия терор. Същата година, на деветнадесет октомври, започнах обучението си в Кеймбридж.

Кой е езикът, който предпочитате: руски, английски или френски?

Езикът на предците ми все още е онзи, на който се чувствам перфектно като у дома си, но никога няма да съжалявам за американската си метаморфоза. Френският – или по-скоро моят френски – не се поддава толкова лесно на обратите на въображението ми; синтаксисът му ми забранява определени свободи, които приемам напълно естествено при другите два езика. Разбира се, обожавам руския език, но английският го надминава като работен инструмент, той го надминава в богатството на нюансите, в лудешката проза, в поетичната точност. […]

На три години говорех английски по-добре от руски, и го четях и пишех преди руския; от друга страна, в моята лична Русия имаше цял период, между десет и двадесет, по време на който, докато четях маса английски автори – Уелс, Киплинг, списанието The Boy‘s Own Paper, за да цитирам само няколко от онези срещи – говорех английски рядко, още повече, че в училище нямаше часове по английски (но имахме френски – отне ни цяла една зима, за да изучим досадната Коломба на [Проспер] Мериме). Бях научил френски на шест: гувернантката ми, Мадмоазел Сесиле Миатон, остана в семейството ни до 1915! Започнахме със Сид и Клетниците, но истинските съкровища ме очакваха в библиотеката на баща ми. На дванадесет години вече познавах всички благословени поети на Франция.[263] „„Souvenir, souvenir, que me veux-tu? L’automne faisait voler la grive à travers l’air atone, et le bois où la bise détone…“[264] Любопитно е, че в тази нежна възраст вече разбирах, че Верлен не би трябвало да използва една толкова кръвосмесителна рима: atone, détone. Така че, това е календарът на трите ми езика. А сега няколко подробности. Подобно на повечето Набоковци и като много други руснаци (например Ленин), аз говорех родния си език с леко бръмчене, което почти не ми пречеше при френския (въпреки че беше далеч от очарователното подвито „r“ на парижките кабаретни шансониерки), но от което побързах да се отърва на английски – доста късно, в Америка, след като за първи път чух гласа си по радиото. Казах, по ужасен начин: „Аз съм руснак“, сякаш съм от Русийон [една от френските провинции]. Отървах се от този недостатък, като прикрих опасната буква с малко неутрална вибрация: „Аз съм Wussian“.

Френската азбука изправя руснака пред съвсем различна опасност, дори ако този руснак говори френски с определена лекота. Опасността се намира в съгласната „t“ преди „i“ или „u“. Винаги ще разпознаете руснака от стария режим по начина на произнасяне на това меко „т“, произтичащ от руската азбука. Той ще каже „petz‘it-a-petz‘it“ (petit-à-petit, малко по малко) или „c‘est un tz‘ype sympathz‘ique (c‘est un type sympathique, това е приятен тип). Младите руснаци, образовани във Франция, със сигурност нямат този навик, но старите им родители дори не забелязват, че нито навикът, нито ученето са премахнали при тях тази интимна мекота. Може да се каже, че славянският консонант посреща с дискретна усмивка галското „и“, което се топи от нежност пред него.

Не е ли изгнанието, колкото и да е мъчително, нещо стимулиращо за творците, възможност за обогатяване на духа и чувствителността?

[Набоков разговаря за годините му на емиграция в Берлин и Париж, както и трудностите, свързани с Нансеновите паспорти за хора без официално гражданство…[265]]

Но не всички от нас са съгласни да станат копелета или фантоми. Човек можеше да премине от Ментон до Сан Ремо[266] много спокойно, по малки планински пътеки, добре познати на ловците на пеперуди или разсеяните поети.

Историята на моя живот прилича по-малко на биография, отколкото на библиография. [Преселвайки се в Америка], открих пълната си неспособност да говоря публично. Затова реших да напиша предварително стоте си годишни лекции по руска литература. Това прави две хиляди написани страници, от които три пъти седмично рецитирах по двадесет, като ги подреждах в не прекалено очевидно положение, на бюрото си пред амфитеатъра на студентите. Благодарение на тази процедура никога не бях объркан и аудиторията получи чистия продукт на моите знания. Повтарях един и същ курс всяка година, като въвеждах нови бележки, нови подробности.

Защо живеете в Швейцария? И защо в хотел?

Защо швейцарски хотел? Швейцария е очарователна и хотелският живот опростява куп неща. Много ми липсва Америка и се надявам да се върна там за още двадесетгодишен престой. Тихият живот в американски университетски град не би представлявал съществена разлика в сравнение с Монтрьо, където освен това улиците са по-шумни, отколкото в провинциална Америка. От друга страна, тъй като не съм достатъчно богат – тъй като никой не е достатъчно богат – за да преиграя цялото си детство, не си струва труда да се установя някъде. Искам да кажа, че вече е невъзможно да открия вкуса на швейцарския млечен шоколад от 1910 г. Така че ще трябва да построя цяла фабрика. Съпругата ми и аз сме мислили за вила във Франция или Италия, но тогава се появи призракът на пощенските стачки, с целия си ужас. Хората от уредени професии, спокойни като стриди, здраво привързани към родния седеф, може би не осъзнават до каква степен една редовна и надеждна поща, както тази в Швейцария, гарантира живота на един автор, дори и ако обичайната сутрин се състои само от няколко неясни служебни писма и две или три молби за автограф (предупреждение към публиката). Това, както и гледката от балкона към езерото – това езеро, което си струва цялото течно сребро, което наподобява.

Освен изгнание и преместване, кои са основните теми на книгите ви?

Освен преместване? Но аз съм преместен навсякъде и винаги. Вкъщи съм [само] в моите много лични спомени, които нямат връзка с географска, национална или физическа Русия. Емигрантските критици в Париж и учителите ми в Петербург с право се оплакваха, че не съм достатъчно руснак. Що се отнася до основните теми на книгите ми, е добре, там има по малко от всичко.

Но не е ли добрият роман преди всичко една отлична история?

Отлична история, напълно съм съгласен. Все пак бих добавил, че най-добрите ми романи нямат само една, а по няколко истории, които се преплитат по определен начин. Моят Блед огън има този контрапункт, а също и Ада. Харесва ми да виждам не само как основната тема се излъчва от целия роман, но и да развивам малки второстепенни теми. Понякога това е отклонение, което се превръща в драма в някой от ъглите на повествованието, или пък са метафори на разширено есе, които се съединяват, за да образуват нова история.

Мислите ли, че историите, измислени от романисти – и тук аз мисля конкретно за романиста, наречен Владимир Набоков – са по-интересни от истинските истории на живота?

Нека бъдем ясни: истинската история на живота също е разказана от някого и ако това е автобиография, положена от благоразумното перо на човек без талант, то може да се окаже, че този живот изглежда много безизразен, редом с едно чудно изобретение като Улис на Джойс.

Набоков е Лолита: не се ли дразните в крайна сметка от успеха на Лолита – който е толкова категоричен, че хората остават с впечатлението, че сте баща на тази уникална, леко извратена дъщеря?

Лолита не е извратено младо момиче. Тя е бедно дете, което е било покварено, и чиито сетива никога не се помръдват под ласките на противния Хъмбърт Хъмбърт, когото тя пита веднъж: „Колко време мислеше [той], че ще живеем в задушни мотели, като правим заедно мръсни неща…?“ Но, за да отговоря на въпроса ви: не, успехът му не ме дразни, не съм като Конан Дойл, който от снобизъм или от обикновена глупост е предпочитал да бъде известен като автор на Великата бурска война, която според него била по-добра от неговия Шерлок Холмс.

Също толкова интересно е да се спрем, както казват журналистите, на проблема с неумелата деградация, която характерът на нимфата Лолита, която изобретих през 1955, е претърпял в съзнанието на широката публика. Не само че перверзността на това бедно дете е била гротескно преувеличена, но и физическият ѝ вид, възрастта ѝ, всичко е преобразено от илюстрациите в чуждестранни публикации. Момичета на осемнадесет и повече години, тротоарни котета, евтини модели или обикновени престъпнички с дълги крака, биват кръщавани „нимфетки“ или „Лолити“ в новинарски истории из списания в Италия, Франция, Германия и др.; а кориците на преводи, [примерно] турски или арабски, достигат особени височини на нелепост, когато представят млада жена с разкошни контури и руса грива, въобразена [по този начин] от глупаци, които никога не са чели книгата ми.

В действителност Лолита е момиченце на дванадесет години, докато Хъмбърт Хъмбърт е зрял мъж – и [именно] пропастта между неговата възраст и онази на малкото момиче произвежда вакуума, световъртежа, съблазънта със смъртна опасност. Второ, [именно] въображението на тъжния сатир е онова, което прави някакво вълшебно създание от тази малка американска ученичка, по свой собствен начин също толкова банална и нормална, колкото е и поетът manqué [пропадналият поет] Хъмбърт. Извън маниакалния поглед на Хъмбърт нимфетка няма. Лолита нимфетката съществува само чрез манията, която разрушава Хъмбърт. В това е един от важните аспекти на една уникална книга, изкривена от фалшива популярност.

А дали Ада е братовчедка на Лолита?

Ада и Лолита не са братовчедки по никакъв начин. В света на моето въображение – защото Америка на Лолита е в крайна сметка също толкова въображаема, колкото и онази, в която живее Ада – в тези измислени светове двете млади момичета принадлежат към различни класи и различни интелектуални нива. Говорил съм за първата от двете: по-меката, по-уязвимата, по-милата (Ада изобщо не е мила).

Говорех за бездната на времето, която разделя Хъмбърт от Лолита. От друга страна, добрият читател на Ада няма да намери нищо особено болезнено или рядко в случая на едно момче на четиринадесет години, което се влюбва в младо момиче, с което играе заедно. Те със сигурност отиват твърде далеч, тези двама юноши, и фактът, че са брат и сестра, ще създаде във времето трудности, които моралистът предвижда. Това, което не се предвижда, е, че Ада и нейният любовник, след много бедствия и нещастия, ще се съберат отново и спокойно, в сиянието на една идеална старост.

Известен елемент на пародия се появява тук-там в хода на романа, така както циркът винаги има своя препъващ се клоун, между шоуто на акробата и онова на илюзиониста. Не знам защо имам такава склонност към огледалата и миражите, но знам, че на десет или единадесет години развих страст към магьосничеството, към домашните фокуси, чиито различни инструменти – цилиндърът с двойно дъно, магическата пръчица, украсена със злато, колодата карти, която щеше да се превърне в свински глави в дланта ви – всичко това щеше да пристигне в голяма кутия от магазин Peto на улица Караван, близо до цирка на Ciniselli в Санкт Петербург. Включено беше и фокусническо ръководство, което показваше как да направите монетите да изчезнат или да променят стойността си между пръстите ви. Опитах се да възпроизведа тези трикове, заставайки пред огледалото, както съветваше ръководството. Бледото ми, сериозно малко лице, отразено в огледалото, ме дразнеше, и аз се криех зад loup, черна маска, която подобряваше външния ми вид. Уви, не успях да достигна уменията на известния фокусник г-н Мерлин, който често беше канен на детски балове. Напразно се опитвах да имитирам неговото лекомислено и измамно дърдорене, което ръководството ме инструктираше да използвам, за да прикривам онова, което съм подготвил с ръцете си. „Лекомислено и измамно дърдорене“: ето ви едно измамно и несериозно определение на литературните ми творби. Както и да е, фокусническите ми опити не продължиха дълго. „Трагично“ е много силна дума, но въпреки това имаше и една малко трагична страна на инцидента, която ми помогна да се откажа от страстта и да захвърля кутията в килера за дървен материал, между повредените играчки и счупените подскачащи човечета. Така че, ето го инцидента. Една великденска вечер, по време на последното детско парти за годината, не можах да се сдържа да не шпионирам през един процеп във вратата – за да видя как напредва подготовката на г-н Мерлин за началните му фокуси пред детския grand salon. Видях го да отваря наполовина едно писалищно бюро, за да плъзне вътре, спокойно и хладно, едно хартиено цвете. Хладността, познатостта на жеста му се намираше в противоречив контраст с очарованията на изкуството му.

И все пак аз знаех всичко, знаех толкова много за това какво се крие във фрака на един фокусник, и на какво този фрак е способен, що се отнася до магията! Тази професионална връзка, връзката на недобросъвестността, ме накара да предупредя една от малките си братовчедки за скривалището, в което ще се намери розата, която Мерлин щеше да покаже в един от триковете си. В критичния момент малката предателка посочи с пръст към бюрото и извика: „Братовчед ми видя къде си го сложил“. Бях още много малък, но си спомням много ясно как забелязах – или поне си мислех, че съм забелязал – ужасното изражение, което изкриви чертите на бедния фокусник. Разказвам този инцидент, за да задоволя онези от моите хитри критици, които заявяват, че в романите ми драмите и огледалата никога не са далеч едни от други. Трябва да добавя обаче, че когато се отвори чекмеджето, което децата бяха посочили с такава насмешка, цветето не беше вътре: то се оказа скрито под стола на съседа ми!

Когато размислите, не бихте ли казали, че в творчеството ви има [прекалено] много еротика?

Ще намерите много еротика в творчеството на всеки романист, за когото можете да говорите, без да се смеете. Това, което се нарича еротика, е само една от арабеските в изкуството на романа.

Поразителна – особено в Ада – е грижата ви за подробностите, за поставяне на всеки обект на мястото му, за точната справка. А освен това в Ада човек открива вашето очарование от пеперудите.

С изключение на няколко швейцарски пеперуди, аз съм измислил вида, но не и родовете, представени в Ада. И твърдя, че за първи път някой е измислил в роман пеперуди, които са научно възможни. Бихте могли да отговорите: Много добре, но задоволявайки експерта, вие донякъде се възползвате от незнанието на читателя, защото, ако бяхте измислили нов тип куче или котка в имението, хитрината само би раздразнила читателя, който би трябвало да си представя малко митологично четириного всеки път, когато Ада взима животното в ръце. Жалко, че не съм се опитал да измисля четириноги – не се сетих за това – но пък изобретих ново дърво в овощната градина на имението, това вече е нещо!

Вие сте за опазването на природата?

Защитата на някои редки животни е отлично нещо; тя става обаче абсурдна, когато към нея се присъединят невежеството или педантичността. Съвсем правилно е да издадете някой продавач на куриози, който събира за продажба някакъв вид забележителни молци, френската раса на испански вид, една от чиито колонии е застрашена от изчезване в долината Дюранс, където тези търговци отиват да събират гъсениците на това красиво създание от клоновете на тамошните борове. Но е абсурдно, когато някой пазач на дивеч забранява на стария натуралист да се движи със старата си мрежа в запазената зона, в която лети една определена пеперуда, чието единствено хранително растение е сèната – храст с жълти цветя и големи шушулки, който често расте около лозята и не означава нищо за дивеча. Където и да е храстът, там може да бъде намерена и пеперудата, но именно храстът трябва да бъде защитен, тъй като и един милион колекционери не могат да унищожат това небесносиньо насекомо, ако само лозарите биха престанали, по някакви мистериозни причини, да изкореняват храстите на сèната от лозята си, по цялото протежение на Рейн.

В други случаи рядкостта на видовете варира според сезоните или иначе зависи от повече или по-малко поддържана серия от миграции. Земеделските производители със своите адски пестициди, както и кретените, които горят гуми и матраци из полята – това са истинските виновници, а не ученият, без когото пазачът не е в състояние да разпознае пеперуда от ангел или прилеп.

Харесва ли ви футболът?

Да, винаги съм обожавал спорта. Бях вратар в училището в Русия, в университета в Англия, както и в отбора на белогвардейски руснаци в Берлин през тридесетте. Играехме срещу много съмнителни германски работници, които се дразнеха от моя пуловер с логото на Тринити колидж. Последният ми спомен е от 1936 г. След един сблъсък в калта дойдох на себе си на носилка до игрището. Бях успял да хвана топката и все още я стисках, притисната с все сила до гърдите ми, докато нечии нетърпеливи ръце се опитваха да я откъснат от мен.

Написали сте този чудесен роман Защитата на Лужин. Силен шахматист ли сте? И какво мислите за поведението на Фишер267?

Преди четиридесет години бях достатъчно добър в шаха, макар и не гросмайстор, както наричат това германците, но при всички случаи силен клубен играч, който понякога успяваше да постави капан на този или онзи небрежен шампион. Онова, което винаги ме е привличало в шаха, е измамният ход, скритата комбинация, и затова се отказах от играта на живо, за да се посветя на композирането на шахматни задачи. Не се съмнявам, че съществува интимна връзка между определени миражи в прозата ми и структурата, едновременно блестяща и неясна, на някои загадъчни шахматни задачи, всяка от които е плод на хиляда и една нощ безсъние. Особено ми харесват така наречените самоубийствени задачи, при които белите принуждават черните да спечелят.

Да, Фишер е странно същество, но няма нищо извънредно в това, някой шахматист да не е нормален. Вземете например случая с великия играч [Акиба] Рубинщайн от началото на века: той е бил каран с линейка от лудницата, тоест от дома му, до кафенето, където се е провеждал [шахматния] турнир, а след това го откарвали обратно в тъмната му килия. Не обичал да гледа опонента си, но празният стол от другата страна на шахматната дъска също го дразнел, така че там било поставяно огледало, в което той виждал собственото си отражение.[268]

Изглежда не се интересувате от Фройд?

Това не е съвсем вярно. Фройд ме интересува силно като комичен автор. Обясненията, които той предлага за емоциите и сънищата на пациентите си, са невероятна бурлеска. Не знам как човек би могъл да ги приеме сериозно. Достатъчно за него, моля.

Политическите писатели не принадлежат към любимите ви четива?

Често ме питат кого харесвам и кого мразя сред политически ангажираните или политически дистанцираните писатели от моя чуден век. Е, на първо място, изобщо не ми пука за писателя, който не вижда чудесата на този век, дребните неща – [примерно] свободата и лекотата на мъжкото облекло, банята, която е заменила мръсния lavabo[269] – и страхотните неща като възвишената свобода на мисълта в нашия двоен Запад, както и луната, луната. Спомням си с какъв трепет от наслада, завист и мъка гледах на телевизионния екран първите несигурни човешки стъпки по финия прах на нашия спътник – и как презирах всички, които твърдяха, че не си струвало да се харчат милиарди долари заради една разходка из праха на един мъртъв свят. По същия начин ненавиждам и всички ангажирани скандалджии, писателите без мистерия, [или] нещастниците, които се хранят с еликсирите на виенския шарлатан. Онези, които обичам, са хората, които знаят, така както го знам и аз, че единствено думите са истинската стойност на шедьовъра – един принцип, толкова стар, колкото и истински. Няма нужда да назовавам когото и да е. Човек може да бъде разпознат по езика на знаците, през знаците на езика; или, напротив, всичко ни дразни в стила на някой достоен за презрение съвременник, дори и съкращенията му.

Казват ми, че не харесвате Фокнър. Трудно ми е да го повярвам.

Не подкрепям регионалната литература, изкуствения фолклор.

Играете ли много с думите? Правите ли много каламбури?

Човек трябва да извлече от думите всичко, което може, защото това е истинското съкровище, с което истинският писател разполага. Големи общи идеи има във вчерашния вестник. Ако бих искал да взема някоя дума и да я обърна с главата надолу, за да видя долната ѝ страна, лъскава или матова, или украсена с петнисти оттенъци, отсъстващи по горната ѝ страна, това изобщо не е от празно любопитство. Човек открива всякакви любопитни неща, като изучава долната страна на някоя дума – неочаквани сенки от други думи, хармонии между тях, скрити красоти, които изведнъж разкриват нещо отвъд самата дума. Сериозната игра на думи, както аз я имам предвид, не е нито игра на случайността, нито просто разкрасяване на стила. Тя е нов словесен вид, който удивеният автор предлага на бедния читател, който не иска да гледа; на добрия читател, който изведнъж открива съвсем нова страна в някое многоцветно изречение.

Мога ли да кажа за романиста Владимир Набоков, че притежава ерудицията на учен и иронията на художник?

„Ерудицията на учен“, добре. Има едно малко кътче от ентомологичната таксономия, където знаех всичко, където бях завършен майстор, през 1940-те години, в музея на Харвард. Но „иронията на художник“? Иронията е методът на дискусия, който Сократ използва за объркване на измислени софисти – и аз не мога да приема Сократ насериозно. Като продължение на това, иронията е горчив смях. Но, наистина, смехът ми е добродушно съскане, което идва също толкова от корема, колкото и от мозъка.

Владимир Набоков (١٨٩٩–١٩٧٧) e руски и американски писател, поeт, преводaч, литературовед и eнтомолог. Всеобщо признат като един от най-големите автори на двадесети век, блестящ стилист и един от малкото световни автори, успели да пишат с една и съща изразителност на повече от един език.

Една пречупена съдба

Автор(и): Кирил Тонев

Вместо увод

Бях осъден на 12 години. Излежах ги. И от това нечовешко изпитание излязох човек – издържах. Тези, които наричам свои приятели, също не допуснаха компромис.

Но как и защо се случи всичко това? Защо житейския ми път пое в съвсем друга посока? Това се опитвам да си обясня през всичките изминали години. И колкото и да разглеждам и раздробявам на малки частици момента на фаталната си среща с един човек, който смея да се надявам и до днес е мой приятел, достигам до единственото заключение, че всичко беше предопределено, неизбежно, съдбоносно. Ще се опитам да разкажа историята на живота си, която е неделима част и от съдбата на много други хора.

Пиша тези редове, защото искам близките ми, близките на моето семейство и приятелите ми да се запознаят с моя живот, с моята голгота по пътя на свободата и да се поучат от него.

Някога, от опита на моите 65 години, се учудвах как 20 годишен съм решил да оставя всичко тук и да тръгна за чужбина. А днес на 73 – още повече…

1947

Младост! Не мислех за сигурност, за богатство. Жадувах да уча, да опозная света.

Беше 1947 г. Баща ми почина. Три деца бяхме. Сестра ми и брат ми вече имаха семейства. Исках да замина. Спираше ме само мисълта за мама, как да я оставя самичка. Но тя, милата настояваше да замина. Особено след като се посъветва с вуйчо, най-образования човек в нашия род, с две висши образования. „Има ли случай – да върви“, казал гой и добавил: „Кракът му повече да не стъпва тук, защото България не я очаква нищо добро. Моят съвет е – не в гладна Европа, да отиде в Австралия или в Америка“.

И без неговия съвет щях да се махна. Дори България да не беше под комунистическа тирания, тук да цъфтеше от демокрация, пак щях да замина. Имах голямо желание да обикалям света.

Заминаване за Виена

Как тръгнах? Ами имах късмет. Тогава за да следвам в чужбина, по-точно в Австрия, се искаше един народен представител да подпише декларация, че имам осигурена издръжка. Напълно фиктивен документ. Никой не проверяваше доколко това отговаря на истината. Обърнах се към моя братовчедка от Дебели лак, чийто баща Анани Николов беше комунист, народен представител, с голямо влияние в Радомирска околия. Казваше се Виктория и ми беше като сестра. Беше дошла от село в столицата да учи и не минаваше ден, без да дойде у дома при мама (леля ѝ Пара). Тя я жалеше, че е без майка. По убеждение беше комунистка. Братовчедка ми беше толкова добра, че аз без да се притеснявам, я помолих да вземе декларация и за Ангел Мотеков, мой приятел от махалата. С този документ (от визи за Австрия нямаше нужда) можехме да заминем. В същото време бащата на Ангел, който беше много богат (а се оказа и комунист), намери един швейцарец, негов приятел и уреди сина му да отиде в Швейцария. При това ново положение се сетих за мой съученик, Герхард, чиято майка беше швейцарка. Отидох у тях и я помолих да ми извади документ за издръжка. Заверих го в швейцарското посолство, за да ме запишат студент в Швейцария. Но се оказа, че за Швейцария са необходими визи. Тогава отново се върнахме на варианта Австрия.

След войната в България работеше междусъюзническа контролна комисия. Член на тази комисия трябваше да напише едно „да“ на декларацията за издръжка. Получихме го и занесохме документите в Министерството на външните работи за заверка. То се намираше до Народното събрание, в сегашната сграда на БАН. Трябваше да имаме и разрешение от Министерство на просветата. Ние имахме, но за Швейцария. Заличихме името на държавата. Остана разрешение да заминем за чужбина, без да е фиксирано точно къде. Чиновник хвърли един поглед и разписа документите без да се задълбочава. За паспорти чакахме един месец. Случи се така, че трябваше да замина пръв. Ангел дойде след месец. Забави се по някакви лични работи.

Скромни занаятчии бяха родителите ми. Имаха малка сладкарница. Ставаха в пет часа сутрин и работеха до късна вечер, без почивка в събота и неделя, решени да дадат добро образование на децата си. Хората в квартала ни обичаха и уважаваха. Собствен покрив нямахме, ала в очите на комунистите навярно минавахме за богати.

На 7 март 1947 г. почина баща ми. На 27 същия месец заминавах. Оставях мама сама. Докато зетят ми беше в казармата, при нея щеше да живее сестра ми. Силна беше още мама, работеше за двама. „Не бой се, сине!“ – насърчаваше ме – „Ще ти пращам.“ И раздели по равно „голямото“ ни богатство. Получих два наполеона и две-три пендарчета от наниз. Купихме и една банкнота от десет долара за 10 000 лева. Толкова беше тогава месечната заплата на среден чиновник. С това и два килограма цигари трябваше да уча, да откривам света.

И така дойде време за сбогуване. Заръки, целувки, прегръдки. Майка ми беше много развълнувана.

При митническата проверка трябваше да лъжа, че нямам валута. Митничарите знаеха, че билетът ми е издаден само до Белград (така беше тогава). Казах, че в Белград ме чака мой чичо и той ще ми вземе билет за по-нататък. Не ми повярваха и така ми разбъркаха багажа, че едва го събрах. Банкнотата бях навил и пъхнал в дръжката на самобръсначката от несесера, а жълтичките скрихме в една баница. Разрязаха я, но имах късмет – не откриха нищо. Един от митничарите се заяде и докато тръгна влака все настояваше да му кажа къде съм скрил парите. Когато потегли влака и набра скорост, му извиках от прозореца:

– Прав си, излъгах те, имах пари.

Пътувах с един познат, Николай – цигулар завършил италианското училище. Отиваше да следва музика в Италия. На югославската граница ни попитаха носим ли цигари. Обявихме ги. Събрахме всичко заедно и Николай слезе да ги предаде във фургона на митническите власти. Щяха да ни ги върнат на излизане от Югославия. Страхуваха се да не търгуваме с тях. За беда той ги записа само в един колет на свое име, а ние от Белград пътувахме в различни посоки. Какво да правим? Оставах без издръжка. Тогава той се сети, че куфарът му има двойно дъно и там са скрити около 1,5 кг цигари. Даде ми ги. Бях щастлив, че все пак имах нещо. В Белград на влака се качиха много българи, пътуващи за Прага. Носеха много цигари. Преровиха им багажа на унгарската граница и ги свалиха да отговарят за цигарите. Много се изплашиха и ме повикаха да ги оправя. Митничарите обикаляха, а очите им все в купа цигари. Помъчих се да обясня, че това ни е издръжката, че струват много пари на нашите родители, понеже нямаме валута. Накрая отчаян им предложих;

– По пет кутии на всеки. Става ли?

Очите им светнаха. Всички митничари доволни, ние студентите – също. Върнахме се във влака, че като започнаха да ми благодарят всички, да ми дават кутии цигари – събрах още два килограма.

В Будапеща трябваше да платя за хотел и останалия път до австрийската граница. Попитах къде мога да пренощувам. Насочиха ме към хотела, близо до гарата Келети. Хотелът имаше същото име. Казаха, че нощуването ще струва два и половина долара. Скъпо ми се видя. Като си помислих, че 10 долара купих за 10000 лева, а за една нощ трябва да дам четвърт от тях. Собственикът на хотела повика племенничката си да превежда моя не добър немски. Тя, млада и хубава, 18 годишна. Харесахме се. Отидох до банката да обменя пари, за да си платя. Наложи се да остана още една нощ, защото нямаше влак за Виена. Но аз останах още две-три нощи, за да разгледам Будапеща. Моята преводачка ме представи на родителите си. Разглеждахме заедно града, води ме на рожден ден. По-късно заради нея прескочих от Виена до Будапеща един-два пъти.

По пътя за Виена попаднах във влак, пълен с руски войници. Други пътници нямаше. Добре, че носех малко алкохол, почерпих ги. Започнаха да пият, намериха още и се напиха. Дойде австрийският кондуктор.

– Трябва да си платите билет от границата до Виена, – казва. Че като скочиха руснаците:

– Никакъв билет! Дума да не става! – и изхвърлиха кондуктора. Стана ми неудобно. Малко по-късно го видях и поисках да си платя билета, а той махна с ръка и ми каза, че не смее да дойде.

Слязохме на гарата във Виена в полунощ. Бяха ме предупредили, че по тези места върлуват банди и не трябва да се движа сам. Знаели, че българите носят цигари и ги ограбвали. Беше тъмно. Никакво осветление. Имах някакъв адрес, даде ми го един баща на Софийската гара. Помоли да занеса на сина му връзки за обувки. Каза, че ако няма къде, мога да преспя при него. Попитах хората на трамвайната спирка как да отида до там и един красив млад австриец каза, че няма нужда от превоз. Аз посочих куфарите. Той каза, че живее н същата посока и грабна единия. Стигнахме. Дадох му кутия цигари. Остана много доволен. По-късно разбрах, че във Виена вървят по 20 шилинга кутия, една хубава дневна надница.

Запознах се с Васко. Симпатично момче по-младо от мене. В София живее на ул. „Раковски“. Посрещна ме сърдечно. Каза да остана при него, докато си намеря квартира. Заведе ме до Политехниката. Отнасяше се много добре с мен. И тъкмо всичко се нареди добре, когато се разболях. Вдигнах температура 41 градуса. Навярно от голямото напрежение. „Каква стана тя – тревожех се не на шега – толкова усилия и сега да умра тук“. Слава Богу, не умрях. Васко имаше една приятелка Инге, много хубава. Когато той беше на лекции, Инге се грижеше за мен. Дойде лекар. Каза, че съм много тежко болен, някакво белодробно възпаление, от което трудно ще се оправя. Трябваха ми силни лекарства. Инге ги купи. Не пожела да ми каже колко струваха. Беше мила и нежна. Пускаше ми грамофонни плочи и ми четеше приказки. Оцелях.

Бащата на Инге беше собственик на кафене „Добнер“, там се хранехме. Цялото ѝ семейство беше много симпатично, всички работеха в кафенето. Тогава разбрах, колко различен е техният начин на живот от нашия в България. Имаха по-различни отношения. Всеки си имаше собствена сметка. На курорт ходеха поотделно.

Ханс Маролт, младият австриец, който ми помогна с куфара, стана мой приятел. Живееше наблизо. И до ден днешен си спомням него и неговата Инге. Срещахме се в кафене Добнер. Смених адреса си, но пак се виждахме. Веднъж му показах студентската книжка с взетите изпити. Той се усмихна. „Аз мога да следвам и след десет години. Сега трябва да правя пари.“ За две години си купи кола и къща. И сега се питам какво бяха харесали в мен, един беден студент от Балканите. Бяха честни, добри хора. Някаква хармония цареше между тях. Дано са се оженили и живеят добре. Още живея с надеждата да се срещнем пак.

Във Виена учих 30 месеца. С един килограм цигари можеше да се живее един месец, както със заплатата на висш чиновник. А ние имахме право да получаваме по два килограма на месец без мито. Пощальонът ги носеше направо у дома. Не беше проблем да си платиш наема, да влезеш в музей, ресторант, театър. Получавахме и колети от България. Бяхме доволни. Но така се живееше само в Австрия. Казваха, че в Швейцария не е така. В Прага за българските студенти беше добре, но само през един период. Оказа се, че съм случил с отиването си във Виена. Не съжалявах за Швейцария.

Немски език учех с хазайката и с моята първа любима, която по цял ден ми чуруликаше. Техническият език е по-беден и термините се заучаваха бързо, а и имаше много формули. Ходех на лекции, почти нищо не разбирах, но все ми оставаше по нещо в главата. После в къщи понякога с книгата, а и колегите помагаха. Те идваха, знаеха, че имаме цигари и нещичко за ядене. Цигарата беше истинска валута. По-късно прочетох „Светът от вчера“ на Стефан Цвайг. В нея е описано времето след Първата световна война. Цигарите имаха стойността на долара. Таксата за университета можеше да се плати с 350 шилинга – около 18 кутии цигари. Студентите бяха на голямо уважение. Учеха само хора, които имаха голямо желание за това.

Впечатленията ми от Виена бяха чудесни. Бях роден в Дебели лак и живял само в София. Така че във Виена всичко ме очароваше. Имах намерение да обикалям, да видя много свят. Мечтаех да отида в Париж, в Щатите да пътувам, да гледам. Не да забогатявам, но да имам толкова средства, че да осъществя тази своя мечта.

Във Виена бяхме около триста души студенти от България. Повечето от нас следваха тук още от преди 9 септември. После, когато в Чехия имаше акция срещу българите, от Прага се прехвърлиха български студенти във Виена. През 1948 г. правителството реши да вземе мерки срещу черноборсаджиите, да не излагат България. Беше много лесно да набедиш някого, че прави черна борса, след което го качваха във влака и право в България. Тогава започна голямо вълнение сред студентите. Легално и полулегално пристигаха от Чехия през границата. Вместо да се върнат в България, идваха във Виена, Инсбрук, Грац и българската колония нарасна. Тя се оформяше главно от българите градинари от Горна Оряховица, Велико Търново, между които имаше и доста заможни, с доход около 200000 шилинга годишно. Градините им бяха в околностите на Виена или други големи градове. Често правехме бригади, за да им помагаме. Добре ни посрещаха и ни радваха с български гозби. Радвахме се, че ще можем да занесем нещо в къщи на хазяйките си, защото зеленчуците бяха оскъдни, като цигарите. Между нас имаше и една германка, следваше архитектура. Ние си почивахме на всеки час по 10-15 минути. Тя не повдигаше глава, работеше непрекъснато и ни гледаше с укор. Когато не беше между нас, шеговито си подмятахме, че е по-добре да работят две три германки, отколкото 15-20 българи…

Колонията беше организирана в няколко български дружества. Това беше политика на правителството и легацията. Имахме младежко студентско дружество, културно просветно дружество „Св. св. Кирил и Методи“, антифашистка организация, в която членуваха живеещите във Виена българи. Между нас в дружеството имаше много активни комунисти, участвали в антифашистката борба, изпратени да следват във Виена. Студентите комунисти бяха малък процент, от 300 студенти около 20-30 бяха организирани партийци. От тях се страхувахме. Никой не говореше свободно пред тях. Това поведение беше познато и в България. По това време се пусна слух, че правителството ще направи акция сред студентите, както в Прага. Много от нас се замислиха, дали оставането във Виена не е рисковано. Започнаха подготовка за преместване в други австрийски градове и в други държави. Преселението на студентите българи от Виена не закъсня. С помощта на активните комунисти някои български студенти бяха върнати в България. Пуснаха се слухове, че ги връщат не по политически причини, а понеже са черноборсаджии. Студентите се стреснаха, започнаха да се спасяват кой както може.

Австрия и Виена бяха разделени на четири зони, както беше по онова време и Берлин: американска, английска, френска и руска (съветска). Виена се намираше в съветската зона. Можеше да живееш където и да е, но на лекции ходехме в съветската зона, защото там беше Политехниката. Грац беше в английската, а Инсбрук – във френската зона. Там нямаше проблеми. Към тези градове тръгнаха мнозина, повечето от тях с намерение да напуснат въобще Европа. Насочваха се към Щатите, Канада и Австралия. Имаше лагери, където трябваше да престоиш 4-5 месеца, докато ти дойде реда да заминеш. Трябваше да имаш осигурени средства. Скъсаш ли с Виена, край на следването. Мнозина предпочетоха да избягат от несигурността във Виена. Риск в едно пътуване до Грац или Инсбрук нямаше. Качваш се на влака, на демаркационната линия проверяват паспортите, казваш, че за няколко дни отиваш на гости, но в такъв случай не трябва да имаш багаж. Ако си с чиста съвест можеш и да рискуваш, но случваше се и да връщат. Ако си участвал в някаква конспирация и си разконспириран, тежко ти! Това значи, белезници на ръцете и връщане в България. За да избегнат риска, повечето хора слизаха една спирка преди паспортната проверка, преминаваха пеш демаркационната линия и в другата зона се качваха отново на влака. Това беше начинът да се премине в другата зона. Мнозина постъпиха така. Във Виена останахме около една трета от българските студентите.

С моя приятел Стоян Захариев, също студент по архитектура, две години по-голям от мен, влязохме в една опозиционна група, ръководена от Недялко (Дечо) Джамджиев, член на Българския национален комитет, ръководен от ГеМеТо, който по това време беше в Париж. Главната ни задача беше да събираме факти, разобличаващи българските комунисти в нашата колония, които преследваха хора за спекула, а самите те правеха такава. Да събираме и материал за една статия в нелегалния вестник „Свободна и независима България“, който се разпространяваше във Виена от нас, а се изпращаше и по пощата на живеещите в Австрия българи.

Младен Младенов, наш добър приятел, студент медик от Бургас реши да замине за Австралия. Младен запознава моя приятел Стоян Захариев с Дечо. Представи го за земеделец, активен геметовец, член на Националния комитет във Виена. В този комитет освен земеделци, имаше и социалдемократи, либерали и членове на различни опозиционни партии. Само легионери не членуваха в него. Всички работехме нелегално. Дотук не споменах как попада във Виена Стоян Захариев. След като завършва военно училище, решават с един приятел да следват в чужбина. Заминават за Щутгарт. Около 9 септември се връща в България. Трябва да замине отново, за да продължи образованието си, но годината е вече 1945 или 1946. Все още е възможно да излезеш от страната. Пристига във Виена, заедно с приятеля си Дафин и продължава да учи архитектура.

Веднъж, в края на седмицата със Стоян отидохме на плаж в селцето Родаун. Когато се връщахме Стоян много ентусиазирано ми заговори за своя нов познат. Представи ми Дечо едва ли не като Левски, хубав, интелигентен и всеотдаен, готов на всичко за идеята. Предложи да ме запознае с него и ако искам да поработим малко заедно. В замяна на това, ако реша да замина от Австрия някъде, вместо да престоявам в лагер, направо да си получа паспорта с виза за където пожелая. От гарата, вече във Виена, на път за дома срещнахме Дечо. Стоян се хвана за главата от учудване и изненада. Окопити се някак от неочакваната среща и ни представи: „Това е Дечо. Току що споделих с Кирето твоето предложение, Дечо!“

Веднага направихме нелегалната сбирка в едно кафене. Говорихме по политиката, за настроенията в българската колония и какво трябва да правим ние. Дечо каза, че и той има намерение също да заминава, но първо трябва да поработим малко тук, после да върви кой където иска. След два-три месеца „нелегална дейност“ решихме, че сме си свършили добре работата и всеки когато иска може да получи паспорт и замине по установения канал през Грац или Инсбрук за където пожелае. Реших като си взема изпита на 25 октомври да замина за Австралия. Всеки българин, решил да емигрира в Щатите, Канада, Австралия и Нова Зеландия, трябваше да престоява в Грац или Инсбрук 5-6 месеца, докато му се намери работодател; с когото да сключи договор за една година при съответни условия. Тази инициатива беше поела Международна емигрантска организация в Женева. Така заминаха хиляди хора. Не зная някой да се е върнал. Подбор все пак имаше, предпочитаха женени. Условията в лагера не бяха много добри и хора, които нямаха средства беше по-добре да не тръгват. Ние със Стоян можехме да се водим към лагера, а да живеем на квартира в града. Всъщност протекцията на Дечо не ни беше необходима. Тя само щеше да удължи престоя ни във Виена, а без неговата помощ щяхме да заминем веднага.

Изпита си взех на 25 октомври 1949 година. Помня деня съвсем точно и ясно. Толкова пъти премислях всички възможности, които имах, за да избегна нещастната си съдба. Имах Лори билет за Грац, който за по-голяма секретност купи хазайката. Тя нямаше деца. Много беше привързана към мен. Грижеше се за мен като за свое дете. Страдаше, че се налага да замина, че ще уча в друг град. Тя знаеше само това. Не бях споделил нищо от моите нелегални работи.

Реших да се разходя за прощално из улиците на Виена. Намерих Ангел Мотеков, за да му кажа, че заминавам за Грац. Чувствах се задължен да му се обадя. Нали заедно бяхме тръгнали за чужбина. Вървяхме заедно из красивите улици на Виена. Знаех, че скоро няма да ги видя. Ако всичко се уреди добре, ще трябва да минат години, преди да мога да се върна отново. Срещнахме наш колега, евреин. Бях го подслонил за известно време заедно с приятелката му и вярвах, че храни добри чувства към мене. Покани ни на банкет. Съгласихме се. Той предложи да вземем и Стоян. Тръгнахме двамата да го поканим, а Ангел продължи към жилището на българина, който устройваше банкета. Направи ми впечатление, че докато стигнем квартирата на Стоян, той няколко пъти се обажда по телефона, но продължих да вървя с него, без да подозирам нещо. Беше хитър и много кадърен. Уж между другото много умело в разговора ни вплете въпроса – ти имаш ли намерение да се върнеш в България. Чак толкова не му вярвах, за да разкрия плановете си. Казах само, че имам още да уча, но го попитах защо ми задава такъв въпрос. Той каза, че въпросът му е случаен. Вървяхме по Аржентинер щрасе. Тази улица ме посрещна някога във Виена, тя ме и изпрати. Часовникът на някаква кула, показваше точно 19 часа. Помислих, че имам още пет часа до заминаването за Грац и мога да отида на банкета. Стигнахме до дома на Стоянчо и той бързо се съгласи да дойде с нас. Тръгнахме тримата обратно по улицата надолу. Изведнъж на пресечката на Аржентинер щрасе и Швиндегасе той пак се обади по телефона и каза, че трябва да се отбие за момент до квартирата си, ние да вървим, а той след пет минути ще ни настигне. На стотина метра, след като се разделихме видяхме срещу нас двама души от българската легация – първия секретар Кирилов и Пенков, секретар на търговския представител. Обзе ме безпокойство. Поздравихме се. След стотина двеста метра, се обърнах и ги видях в далечината. Пред вратата на сградата, където трябваше да бъде банкета се сепнах, воден от някакво лошо предчувствие и казах на Стоян:

– Я по-добре да не отиваме?

– Абе ти винаги си такъв шубелия. – скара ми се той – Какво сега? Легацията е наблизо, разбира се, че ще има българи наоколо.

Пътят към ада

Качихме се на първия етаж, позвънихме, отвориха ни. Какъв ти банкет! Върху нас скочиха две австрийски ченгета -комунисти, двама българи и един руски майор от КГБ. Сграбчиха ни, сложиха ни белезници, насочиха към нас пистолети. В следващия миг видяхме и Ангел, овързан и пребледнял. Беше се случило най-лошото.

И до ден днешен като си спомня този миг ми се струва, че бъркам в отворена кървяща рана. Да си тръгнал към един свободен свят на запад и да те отправят на изток, в тази жестока сталинска морга… Там, където беше достатъчно да те набедят, че си враг, за да обиколиш всички кръгове на ада. Знаехме вече какво значи един провал като нашия.

Отведоха ни в руската комендатура. Появиха се и двамата от легацията. Нямаше и съмнение какво точно работят. Случваше се хора, арестувани да успеят да избягат и след това разказваха кой и как ги е арестувал. Цялата българска колония знаеше как стават тези неща и кой ги извършва. Но никой нищо не предприемаше. Ченгетата си ходеха свободни и вършеха сатанинската си работа. Никой нищо не им правеше. На Стоян един от австрийците му прошепна на ухото при пръв удобен случай да бяга.

В комендатурата заварихме Дечо заедно с Кирил Христов. Кирил беше симпатичен мъж, 35-36 годишен, земеделец по убеждение, търговец на плодове, природно интелигентен. Изпратил от България във Виена един вагон плодове и цигари, бяга през границата и отива в Париж. От там отива във Виена и освобождава стоката си. Виена му харесва много и при първата възможност я посещава отново. Гемето, с когото се свързва в Париж го изпраща при Дечо с молба да го поразходи и да му покаже града. Към Париж тръгват двамата. Към тях се присъединява и още един земеделец, Мирослав Младенов, студент преселник от Прага. Тръгват към гарата, на Кертнер щрасе трябва да се прекачат на друг трамвай. Студентът от Прага казва, че трябва да се обади по телефона на гаджето си, че няма да могат да се видят същата вечер и със следващия трамвай ще ги настигне. Дечо му вярваше много. Години наред отричаше всякакъв намек за предателство от негова страна. Ние му доказвахме, посочвахме факти, а той не и не, докато един ден прочетохме във вестника, че въпросният предател се връщал в България, защото се разочаровал от ГеМеТо и неговата група и т. н. и т. н. Чак тогава Дечо призна, че сме имали право и че той е бил провокатор.

Оказа се, че нашата дейност е била известна на българското разузнаване в легацията от първия до последния ден. Даже са ни подхвърляли материали, за да могат да ни уличат. Във всички групи, които се занимаваха с нелегална дейност имаше предатели. Властващите знаеха всичко и дори насочваха дейността ни.

На гарата австрийски и български ченгета и руски военен посрещат Дечо и Кирил. Става сбиване. Дечо вика с надежда, че ще му помогне някой, че някой ще извика международния патрул от военната комендатура. Имаше такива случаи. Ако попаднеш на патрул, спасен си. Но всичко е било добре изчислено.

Със специална затворническа кола ни закараха до унгарската граница. Вързани един за друг, с белезници на ръцете, с вътрешна и външна охрана, въоръжена с шмайзери. На границата ни посрещнаха унгарски ченгета. Те се разцелуваха и прегърнаха с нашите конвоиращи. Качиха ни във влак, в специално купе. Пътувахме, вързани при отворен прозорец. До прозореца двама унгарци ни гледаха благосклонно, дори ни разрешиха да си запалим цигара. В съседното купе пътуваха шефовете на нашата охрана. Чак тогава можахме да говорим спокойно на български и да уточним всички подробности около арестуването ни. Кирил Христов, който беше лежал някога в затвор, се беше освободил от белезниците. Беше до мен. Чакаше само влакът да намали скоростта, за да скочи през прозореца. Съобщи ни намерението си. Но през тази унгарска пуста влакът вървеше с голяма скорост. А и Дечо през цялото време го възпираше. Ако не беше Дечо, сигурен съм, че щеше да опита, такава жажда за свобода имаше у него. Доказа го и по-късно. Направи три опита за бягство. Дори от Белене, без да знае да плува, с две дамаджани, вързани на раменете преплува Дунава през април благополучно, но студената вода го докара почти до несвяст, пада на брега, където го намират румънските граничари – и обратно. А Кирчо имал намерение да се крие няколко дни, докато се успокои нашата охрана. После да отиде до родния си край Кюстендил, оттам да премине в Югославия. Направи го по-късно с цялото си семейство. Не знам дали е жив. Беше смел, упорит и свободолюбив.

На гарата в Будапеща охраната се смени. От новата охрана имаше един много неприятен, с болшевишка физиономия. През цялото време стоеше с насочен към нас шмайзер. Не ни даваше да разменим нито дума. Предадоха ни на румънските ченгета. Пренощувахме на румънската граница. Там стана и първата ни среща с политически затворници. Вкараха ни в карцера в някакво мазе. Отвори се врата. Блъсна ни такава воня, че ние отстъпихме на няколко крачки. На пода един върху друг лежаха хора, сякаш не бяха живи човеци, а трупове. Заявихме, че не желаем да влезем вътре. Помолихме да останем в коридора или някъде другаде. Докладваха на шефа и ни бутнаха под едно стълбище в тясна килия. Беше по-поносимо, но много тясно. Стояхме прави, не можехме да седнем. Изкарахме няколко часа. Сутринта ни наблъскаха в специална джипка с двама румънски затворници, които местеха в друг затвор. Оказаха се симпатични, културни хора. Знаеха немски и френски. Жадни за новини, като разбраха, че идваме от Запад непрекъснато ни молеха да разказваме. Освежиха се малко. Наивници, ние решихме, че комунистическият режим ще падне за по-малко от година. Когато разбрахме, че един от тях беше лежал вече една година, ни се видя много. Дълго пътувахме заедно, пресякохме цяла Румъния. По време на това пътуване се случи нещо, което не мога да забравя. По-младият румънец, чудесно момче намери в колата торба чистени лешници. Едната му ръка беше вързана за този до него, но е другата започна да вади и ни раздава лешници. На тези които бяха вързани и двете ръце, слагаха в устата. Уви пътуващият до шофьора офицер го забеляза. Спря колата, накара всички да слезем и започна да бие жестоко това младо момче. Гледахме ужасени. Удари го – той падне, ние с него. Нали бяхме вързани един за друг. Върнаха ни в колата. Като се посъвзе от боя, момчето лъчезарно се усмихна и ни каза, че това не е нищо. Разбрахме какво ни очаква. Каза ни още, че офицерът е евреин, че е много подкупен и не е лошо като останем сами да му предложим часовниците и запалките си, а той да ни помогне да избягаме Имахме скъпи часовници. Дечовият струваше цяло състояние – Филип Морис. Той опита да говори с офицера, но опитът беше несполучлив. Може би защото имаше още двама души охрана и онзи се боеше.

Минахме през Букурещ, стигнахме Гюргево, Качиха ни на ферибота и ни предадоха в ръцете на българския представител на МВР. От охраната бяха сравнително добри, даже ни поуспокоиха:

– Каквото и да сте направили, няма да е като с кюретата, я? Ще полежите малко и ще ви пуснат.

По това време се гледаше процесът на католическите свещеници. Загледаха се в часовниците и запалките ни. Предложиха добра цена. И тъй и тъй, в затвора щяха да ни ги вземат. Дадохме ги. Вместо пари поискахме цигари. Можехме малко по-спокойно да запалим цигара. В Гюргево престояхме два дни. След пет дни бяхме в Софийския централен затвор.

Следственото отделение се намираше на най-горния етаж. Настаниха ни в различни килии. Всеки сам, без отопление, без завивки, без легло. Прозорецът ми гледаше към Лозенец. От него виждах сградите на Френския колеж. В дългите дни и нощи си представях как, ако остана жив, някой ден ще погледна от колежа, за да видя прозореца на килията. След много години го направих. Видях многото прозорци на този затвор.

Бях облечен с костюма, с който ме арестуваха. До процеса не ни разрешиха да се окъпем или преоблечем. Цели седем месеца. Само глад и бой. Постепенно изпадаш в състояние, когато си готов да признаеш всичко. Най-жестокото не е боят, по-страшни са гладът и жаждата. Бият те докато изпаднеш в безсъзнание, хвърлят ти кофа с вода и се свестиш, но гладът е хронически. Месеци, години недохранване.

От свободния и цивилизован свят попаднах в България, но не у дома, а в затвора. Бях изпаднал в непознато за мен досега състояние. Една седмица ни оставиха в пълна неизвестност. Не знаехме за какво сме там, какво ще ни правят, кой ще ни разпитва. Пълно мълчание. Не можехме да проумеем още, че сме в техни ръце, мислехме, че е някакъв кошмар. Заспивах с мисъл, че ще се събудя във Виена.

Следователите бяха добре подготвени – навярно ни оставиха да се съвземем, за да проговорим. Беше вторник, моята първа среща със следователите. Бяха двама. Единият, старши следовател Стоянов имаше метални очи. Като те погледне – изтръпваш. Играеше ролята на жестокият, а другият, по-млад, Червенушев играеше „добрият“ следовател, едва ли не на наша страна. Инсценировка, която се повтаряше многократно. Още преди да кажа „добър ден“ и получих от Стоянов първия шамар, под претекст, че съм го настъпил – демонстрация какво могат да правят с мен. Напомняне, че не съм вече свободен човек и при всеки опит да ги заблудя не ме чака нищо добро. Добре беше, че ни арестуваха и върнаха в България всички заедно. Така разбрахме, че няма какво да крием, че всичко е в техни ръце. Нямаше кой на кого да се сърди, че не е мълчал, че е натопил другите. Но това, че не криехме нищо, не удовлетворяваше следователите. Изтезанията и боят бяха, за да открият повече отколкото бяхме направили. Скоро се убедиха, че няма нищо друго, но за да придадат по-голяма тежест на процеса, трябваше да признаем и „други престъпни деяния“. За какво им е всичко това? Материалите бяха у тях. Бяха хванали и нас. Не отричахме дейността си, но те искаха да признаваме още и още престъпления. Навярно бяха пренесли опита на съветските си колеги. През цялото време до навечерието на процеса не знаехме, че сме „агенти на чуждо разузнаване“. Едва в последния ден преди връчване на обвинителния акт следователят ме изненада с въпроса:

– Ти знаеш ли за какво ще те съдим?

Отговорих, че не ми е ясно.

– Как да не знаеш? – казва – Дечо, ти и Стоян сте англоамерикански шпиони.

Не възразих. Само се усмихнах на пълната безсмислица на това твърдение. По-късно, след като ми връчиха акта, разбрах, че не сме англоамерикански, а френски шпиони, на Бюро 2. То било вербувало Дечо, а той нас. С въпроса си следователят искаше да ме накара да възразя, че не сме англоамерикански, а френски шпиони.

Истината, както всички знаехме, беше, че работихме за българския национален комитет, респективно за вестник „Свободна и независима България“, чиито главен редактор беше ГеМеТо. Ако не ни бяха хванали, щяха да излязат няколко статии във вестника, за това как „идеалистите комунисти“ вземат подкупи и правят спекула. Разбира се, всичко беше подкрепено с факти и документи.

После се питах за какво ни беше всичко това? Какво щяхме да спечелим? Статиите не излязоха, а ние платихме с цялата си младост. Попаднахме в дъното на социалистическото общество. Знаехме, че след затвора можехме да намерим работа само в мините, по строежите, в трудово производителните кооперации. А и от там щяха да ни дебнат. При най-малкия сигнал, независимо откъде иде, хора като нас оставаха отново без работа. От деня на излизането ми от затвора през 1960 г. до 1990 г., животът ми беше продължение на присъдата, винаги в очакване да се случи нещо лошо. И наистина много колеги по съдба бяха изпратени отново в затвора, на лагер или изселени. Така преживяхме 10 години в затвор и още 30 години в по-голям затвор. Но дочакахме 1989 г.

Следствието започна. Всеки ден трябваше да пишем показания. Всеки ден малко по-малко писане и повече бой. Това беше не само с мен. Това беше с всички. Не криехме нищо, а и не знаехме какво трябва да пишем. Биеха ни и ни нареждаха какво да пишем. Бяха доволни, ако някой напишеше нещо повече. В такива дни режимът ни се смекчаваше. Даваха ни цигари. отменяха наказанията. Ние и тримата пишехме все едно и също. Това, за което знаехме, че имат материали.

Изминаха много дни. Зимата беше безпощадно студена. Седиш без завивка в голата килия. Чудиш се как да се свиеш, къде да се завреш, за да се стоплиш. Легнеш за миг на пода и веднага скачаш вледенен. А ако си наказан, трябва да стоиш прав цяла нощ. Нямаш право да пристъпиш, да се наведеш. Стоиш с гръб към вратата, а милиционерът те наблюдава през отвора. Разтрисаш се от студ, пристъпваш малко да се раздвижи кръвта ти, ако не дай Боже паднеш на пода и той връхлита, рита, бие те, докато се изправиш и отново застанеш мирно. Това все пак можеше да се преживее, ако не бяха непоносимите викове от съседните килии. От тези вопли и стенания полудяваш. Имаше хора, които биеха непрекъснато. Когато единият от палачите почива, другият продължава да бие и ругае.

Нашето следствие беше „по-интелигентно“, защото ние нямаше какво да крием. Бяхме предварително натопени. Фаталният куфар със статии вместо за Париж бе отправен за Държавна сигурност.

В кратките минути на отдих, когато нямаше следствие и не давах показания, оставах сам със себе си в килията. Опитвах да се разсейвам. Спомнях си приятни моменти от близкото и далечно минало. Мислено се пренасях при семейството си. Мъчеха ме угризения, че оставих мама сама. Тя, горката не знаеше нищо за нещастието ми. Как ли щеше да го преживее?. Половин година не беше чула нищо за мен. Хазайката от Виена, след като не се бях прибрал, поразпитала някои българи. Никой нищо не знаел за мен. Сетила се, че нещо лошо се е случило и се обадила на майка ми с телеграма: „Кирил безследно изчезна“. Разбрало се, че и Стоян и Дечо ги няма. Родителите ни, след като чакали да се обадим от някъде, решили, че или сме убити или сме затворени. И подали молба до тогавашния управник В. Червенков. Питали къде са децата им? След около шест месеца получили отговор:

„Живи и здрави са, на съвсем сигурно място в Държавна сигурност.“

За да оцелея, трябваше да се приспособя и приема новата си съдба. Не можех да си простя, че избрах най-трудния и сложен път, вместо както хиляди българи да се кача на влака и да замина. Никой нищо нямаше да ни каже. В Инсбрук или Грац щяхме да бъдем на сигурно място. Тази мисъл жестоко ме измъчваше. Ако бяхме малко по-умни, нямаше да се хванем. Ако бях се занимавал с политика, ако бях някак ви обществен деец – да, разбирам. Но ние бяхме деца. Искахме да учим, за да станем хора, да не останем неуки като родителите си. За моите и Стояновите родители беше голяма гордост да ни изучат в чужбина. Дечо беше по-голям с пет години от мен от заможно семейство. Баща му имаше фабрика, имаше възможности и имоти. Беше заминал да учи инженерство още пред девети. Брат му Асен, следваше в Швейцария, по-късно замина за Канада. Дечови съученици от София също учеха във Виена, познаваха го и не се хванаха да работят с него. Ние не го познавахме, хванахме се.

Подтиснат, тъжен седях по цели дни в килията. Свиждане нямаше, забраната продължаваше. Никакъв сапун, никакво къпане, миене. Не се преобличаме. От време на време минаваше лекар. Установи, че съм много слаб. Не само аз, всички бяхме много отслабнали. Гладът беше страшен, всекидневен. Започваш да си спомняш къде и какво си ял, мислиш само за ядене, едва десетина дни преди процеса ни дадоха сносна храна, окъпахме се и се обръснахме. Да види светът, че се грижат за нас.

Закуската ни обикновено беше сладникава, леко оцветена вода – нещо като чай; 360 гр. хляб за цял ден. Ако искаш го изяж веднага, ако искаш го дели на части. Аз го излапвах още сутринта, после за вечеря и обяд – нищо. Другите не правеха така, но това разбрах по-късно. Този глад продължи и не се прекъсна от присъдата. След нея, в затвора вече, имахме право в три месеца на един колет с тегло до четири килограма. Невъобразим глад. Право на писмо един път на шест месеца – да пишеш и да получиш отговор. Свиждане – един път на шест месеца. Това до известна степен зависеше от присъдата.

Един пример: излизам от шуменския затвор. Препращат ме в Белене. Още в първите дни Стоян като архитект е в бригада, която поправяше административната сграда на лагера цял месец. Беше голям шанс. Стоян ме взе в бригадата като строителен работник. От селото ни купуваха по 1 кг хляб, като тежки физически работници имахме право на деветстотин грама хляб на ден. Това ни беше наградата. Друго нищо, никакво заплащане. Щом получиш хляба изяждаш го, целия без остатък. Вечерта още 900 грама. В продължение на тридесет дни. Никой от нас нямаше воля да си остави малко хляб за закуска. А тя беше гол чаец. Толкова бяхме гладни!

Режимът ни зависеше от международните събития. По едно време ни разрешаваха да получаваме колет от 10 кг вместо от четири. И аз, и другите писахме да ни изпращат колкото се може повече мазнини. Получих 8 кг мас и други неща. Бяхме много щастливи. Имаше и хора, които нищо не получаваха. Каквото получехме, всички отделяхме по малко и за тях. Тогава за 28 дена изядох седем килограма мас. Не можеш да се наядеш, все си гладен. Имаше лагеристи без присъди, които гладуваха повече и от нас. Мишките и жабите изчезваха от острова… Разравяха и ядяха заровените умрели коне, крави, свине. Ядяхме дори и котки… За една Нова година Колето Сакълов, майстор на спорта, ни покани да хапнем заек. Инженер Симеон Бъров, завършил в Грац, баща му професор в Свищов, яде и вика:

– Абе, Коленце, много жилав този заек. Да не е куче?

За котка въобще не ни дойде на ум. Много го биваше това Коленце. Баща му бил кум на Антон Югов, та благодарение на тази връзка, въпреки доживотната си присъда излезе на свобода. Беше завършил френски колеж и агрономство.

С нас лежаха и около петдесетина души минни инженери, без никакви причини. Просто обявени за класови врагове.

… Около 1960 г., вече вън от затвора, работех на един строеж. Един ден мина Монката (Симеон Бъров). Позна ме. Прегърнахме се. Взе ме направо от работа. Имаше апартамент около Руски паметник. Запозна ме с баща си – много благороден и културен човек. Разказа ни как е преживял дългия престой на Монката в затвора. Радваха ми се от сърце…

Уви, още съм в килията. Следствието приключва. След пет-шест дни ме привикват за доуточняване. Имаше инициативи на самия следовател да открива шпиони.

Там, в килията си спомних и за първата любов. По време на евакуацията през 1944 г. ходехме на седенки през зимата. Аз – Ромео на 19 г“ тя Жулиета – на 17, ученичка. Любовта ни – чиста и силна. Първи трепети, първи чувства. Всички тези хубави спомени ме крепяха и ми връщаха доброто настроение. Направо ме лекуваха. Това беше и единственото безплатно лекарство.

Спомнях си и една весела история. Пътуването до Бяла Слатина с приятели от махалата. Отидохме до там и в забавление и веселие похарчихме парите. Качихме се на влака обратно без билети, но един от нас, по-умен, обясни на кондуктора и му даде всичко каквото имахме. Той, радомирецът приятел, Емил Богданов, се казваше, пътувал винаги по този начин. Носехме си и китара. Свирим, пеем – младост. Бяхме в първото купе. Но по средата на пътя дойде кондукторът ни жив ни умрял. Минавал на проверка началника Чернев. Да бягаме в предния вагон. Но кондукторът видя само двама от нас, за да не се издаде, приближи до китариста и изпя:

– Кой е третият дето е с вас?

Емил отговори също по мелодията:

– Ей там до прозореца, дългият дето се е подпрял.

– Бързо бягайте, има контрола! – Ние се смеем, тичаме по коридора.

Спомних си и 1947 г. във Виена. Бяхме току що пристигнали. Ходеше ни се много на плаж, но нямахме бански гащета. Гледаме на една витрина, едни бански, до тях надпис „Мопа181ю8е“. С оскъдния си немски го преведохме „гащи за един месец“. Влизаме вътре, поискваме от тях и ги налагаме върху себе си, да видим дали ни стават. Продавачките гледат изумени, заливат се от смях. Ние мислим, че се смеят, защото ги мерим облечени. Платихме и радостно се отправихме към къщи. Гордо ги показахме на хазайката, тя се хвана за главата, усмихна се смутено и ни обясни, че това се дамски гащета за специален месечен случай. Смутихме се. Толкова пари дадохме! Набързо скроихме шега. В студентската ни група имахме двама приятели българи, поканихме ги на плаж, предложихме им плувките и те с удоволствие ги взеха. На плажа двамата се разхождат гордо, около тях всички се заливат от смях. Добре, че не се разсърдиха!

Отново съм в килията като следствен. Дадоха ми сламен дюшек, широк 50 сантиметра. Разпорих го от едната страна и се вмъкнах в него. Беше върховно блаженство – стоплих се. Лежах в него с костюма и обувките от Виена.

В килията ми вкараха Борис Бумбаров, земляк от с. Извор, бивш министър на благоустройството, след 9-ти в ОФ правителството. Спомням си, че говореше за съюз с комунистите на един митинг, непосредствено след 9-ти. Беше около 50 годишен човек, емигрант от Виена, но немски знаеше слабо. Когато го доведоха, бях следствен. Име беше, но аз от прочетеното и чуто знаех, че в затвора има всякакви хора, че пускат и провокатори. Постепенно съмненията ми се разсейваха. Взаимните ни симпатии нараснаха, когато разбрах, че бил съученик с вуйчо ми Стоян в Кюстендилската гимназия. Станахме близки. Направи ми впечатление, че въпреки, че беше следствен, получаваше колети. Делеше всичко с мен. Живееше с мисълта, че скоро ще го пуснат, защото освен че е опозиционер, нямал други дейности и е трудно да му измислят нещо и да го осъдят, ето и колети му разрешаваха да получава. Следствието му вървеше гладко, без малтретиране. Него го привикваха от време на време, мене – не. Успя да спечели доверието ми. Имахме си установена парола. Ако го пуснат и разкаже всичко за мен на майка ми, в колета, който ми пратят, да има една глава лук. Направи го човекът.

11осле ме преместиха на по-долния етаж в килия с отопление. Минаваше някаква тръба. Единочката ми се стори хотел категория лукс. Режимът беше по-лек. Бях в компанията на двама-трима затворника в следствие. Бяха съдени веднъж, но отново ги повикали. В килията ми беше бай Методи Янчулев, който беше един от малкото в затвора – чист и достоен човек. Повдигна и моя дух. Бай Методи бил секретар на Андрей Ляпчев, известен със „со кротце, со благо и со малко кьотек“. По-късно се видяхме в Белене, като лагеристи. Запознах го със Стоянчо. Оказа се, че познава бащата на Стоян. Респектираше всеки, не само нас със Стоян. Беше голям българин, чист и безкористен. По-късно чух, че след като изтърпял многото години като лагерист, го осъдили и изпратили в Старозагорския затвор. Лекуваше ме със словото си. Когато ми връчиха обвинителния акт, бай Методи ми даде много професионални съвети. Отрепетирахме даже процеса в съдебната зала. Той ми задаваше въпроси, а аз отговарях все едно, че се намирах пред съда. Даде ми и пари за цигари. Когато обявиха присъдата ми и разбрах, че съм отървал доживотната, по уговорка му съобщих, че съм осъден на 12 години. Редовно ходех под неговия прозорец. На горните два етажа бяха следствените. Свирках му под прозореца „Купила ми мама шарени чорапи“ и подвиквах: „Бай Методи, добре съм.“ Това беше първата ми среща с истински, големи хора. Фактът, че имаше такива достойни хора сред нас ни даваше сили да устояваме.

И при Дечо и Ангел пуснаха провокатор, за да разбере от разговорите им дали Ангел е бил в нашата конспирация. След присъдата ни събраха на долния етаж, Дечо видя провокатора.

– Аз съм комунист и криминален, – заплаши Дечо – да не си посмял да издадеш на някого нещо за мене. Забрави, че сме били заедно в следственото. Ако чуя нещо, ще си изпатиш!

Присъдата

И така, осъдиха ни. Мен на 12 години, Стоян – на 10, Дечо -на 15. На другия ден ни свалиха долу в една килия с още трима души. Бяхме шест души в килия единочка, но имахме нарове, завивки и право на колет всеки три месеца – затворници първа категория – най-жестоката. Имаше и втора, и трета. Ние бяхме най-ограничени. През лятото ни пратиха на работа в инженерната бригада към Софийския централен затвор. Там бяха събрани всички инженери, архитекти и студенти като нас. Те правеха проектите, ние трябваше да ги изработим. Тази дейност се заплащаше добре, но на нас не даваха нищо. Бяхме доволни, че сме на работа. Защото в провинциалните затвори си отделен, затворен си сам. Никой не те пита искаш ли да работиш. Всичко става по решение на затворническата управа. Можеше да ни пратят в мини, каменни кариери и къде ли не, без заплащане, без каквито и да е било привилегии. Доволен си, че поне дишаш свободно чист въздух, докато отидеш на работа.

От моята присъда 12 години съм работил три години и с това съм съкратил престоя си с една година и седем месеца. Това беше заплащането. И до сега е така. Два дни губиш един печелиш. В затвора като работиш два дни печелиш един или ако работиш две години намалява ти се присъдата с една година. Работата беше: от Софийската проектантска организация се получаваше задание и идеен проект. Ние разработвахме чертежите и изчисленията. Научих много неща. Имаше добри архитекти и инженери. Не всички бяха попаднали в затвора по политически причини. Имаше и по стопански. Например Милчо Савов, строителен инженер, завършил в Италия, много симпатичен, винаги със засмени очи. За да услужи на свой близък, казал му откъде да си купи захар. Онзи купил два чувала и половина, но го хванали, натопил Милчо. И за тази безкористна услуга Милчо беше лежал вече три години за черна борса.

Не питахме кой за какво е осъден. Никакви въпроси – само каквото ти кажат. Милчо запомних с голямата му вяра в Слатинската врачка. Намерил начин чрез колеги затворници, които излизат вън на работа и вечер се връщат да влезе във връзка с нея. Беше му казала да е спокоен, да не се тревожи, защото всичко ще завърши щастливо. Ще излезе от затвора, ще се ожени за италианка и ще замине за Италия, дори някакъв срок казала, в който всичко това ще се изпълни. Запомних предсказанието. След няколко месеца, вече бях в Шуменския затвор, научих, че Милчо е в Италия. Всичко, което му беше предсказано се сбъдна. Чрез него и аз повярвах във врачките.

В бюрото работеше и инж. Пиперков. Попаднал в затвора също по политическа линия. Много добър специалист и чудесен човек. Имаше авторитет. Дори и при тези условия, беше приятен събеседник. Имаше навик като те слуша да държи очилата си захапани за дръжката. Въпреки възрастта си, беше заобиколен с млади хора. Не беше скучно с него. Ценеше се и мнението му като специалист.

Инженер Гевренов беше богат фабрикант, съден по процеса на Трайчо Костов. Много симпатичен и като човек, въпреки комунистическите си убеждения. Ог него лъхаше култура и начетеност. Станах му симпатичен като разбра, че съм бил съученик с негов племенник – Сава Гевренов. За разлика от други комунисти, той си позволяваше да критикува новия режим. Контактите ни бяха само няколко седмици, но в по-късни години разбрах от колеги, че и другите имат добро мнение за него. Имаше дъщеря, женена в Швейцария. В голямата политика е бил само наблюдател. Бил заможен, политиката не го интересувала, а може би и съзнателно не е вземал участие. Беше известно име и големите лидери го познаваха.

В Софийския затвор беше и Михаил Шипков от нашумелия процес за американски шпионаж. Беше се укривал известно време в американската легация. Силно американизиран, завършил американски колеж. Прекара кратко време в Софийския затвор. Ползваше се с добро име.

Режимът в Софийския затвор беше все пак малко по-лек, имаше дори лавка. В него затворниците престояваха кратко. Всички знаеха, че ще бъдат изпратени в провинциалните затвори при строг режим. Такава беше и съдбата на трима ни и на нашия съкилийник Юли Генов, преводач, журналист във вестник „Земеделско знаме“ (зелено). Хареса и трима ни от пръв поглед. Беше около 35-36 годишен, врял и кипял в политическия живот преди и след 9-ти. Преди бил журналист във вестник „Зора“. Завършил американския колеж. Не беше излизал в чужбина, но знаеше до съвършенство английски и беше признат преводач. Поради убежденията си беше лежал преди 9-ти в лагера Гонда вода със земеделци и някои сегашни комунистически лидери. Правеше сравнение с режима в затвора сега и преди 9-ти и въздишаше:

– Ние тогава се оплаквахме. Сега разбирам, че тогава сме били на курорт, а не на лагер.

По онова време нямало ограничения за получаване на колети с храна и свиждания. Могли да ръководят нелегалната дейност от затвора. В килиите спели на кревати по един в единочка, и по 4-5 души в големите. А ние бяхме 5-6 в единочка с размери 1,92 на 3,15 и по 30-35 до 50-52 в големите килии (пет на пет). На стената бяхме отбелязали с линийка и с две чертички колко място ни се полага за спане. На гръб не можеше да се лежи, само на ляво или на дясно. При затягане на режима в единочките слагаха по 7-8 човека. В Шуменския затвор небезизвестният Васил Златаров на вечерна проверка декларира, че е по-добре да отиде в карцера, но в килията няма да се прибере. Дойде началникът на затвора. Разговорът се водеше на висок глас. Всички чухме словесния им двубой.

„Златаров, каква е тази демонстрация от твоя страна?“

„Гражданино началник, аз вече заявих, че няма да се прибера, ако не преместите хората, които са повече в тази килия.“

Въпросът се реши на място. По заповед на началника, Васко Златаров се отзова в карцера за 15 дни, но скоро двама или трима от килията бяха преместени. Това, което Златаров искаше, стана, макар да го бе постигнал с наказание. Беше човек с много достойнство и навярно поради това имаше и много наказания. Събират му се общо две или три години престояване само в карцера. Беше лидер, а лидерите ги разсипваха от тормоз. Лежа в затвора около 20 години, а е имал и смъртна присъда 3 години.

Карцер, това значи 15 дни и нощи на голия циментов под без завивка, без легло. Не знаеш дали ще излезеш жив оттам. Мнозина се разболяваха. Имаше и наказание – без вода. Вълко, младо момче попадна в карцера, защото сутринта в 5,30 ч. не бил станал и надзирателят го заварил, че спи. До освобождаването му оставаха още няколко месеца. Наказанието му в карцера изтича, но навярно надзирателите не идват да го пуснат нарочно. Минават часове, а без вода и секундата е много. Той не издържал. След като часове наред чукал и тропал без да се появи някои, взел тежката желязна кофа и разбил с нея вратата на карцера. Направил крачка и надзирателят го застрелял. Чисто убийство! На следобедното каре същият надзирател беше дежурен. Гледаше ни кръвнишки, сякаш казваше: „Днес Вълко, утре вие“.

Всеки от нас беше готов да умре, за да не направи нещо, което му искат и което е срещу неговата съвест и убеждения. Тази готовност ни запази. Колебаеш ли се, те намират начин да те провалят. Един млад инженер, около 30-годишен, издържа девет дни без глътка вода, но не натопи никого. Трудно е. Понякога човек се размисля. Мил е животът, знаехме, че не всеки може да издържи. Как да наречеш някого предател, защото не е издържал? Зависи и от изпитанието. Една е мярката в затвора и друга – навън в живота. Имахме лаф: „Да не те среща мечка“. Я по-внимателно, сам не знаеш в подобен случай как ще реагираш. Някои не издържаха на физическите изтезания и се проваляха.

Малко време беше с нас Юли Генов, но ни стана много обичен. С весел нрав, усмихнат, но голям песимист. Не вярваше, че скоро ще излезем от затвора, не вярваше в бързото развитие на международните отношения. Стараехме се да поддържаме тази надежда. Бяхме жадни за вестите, които ни носеха затворниците, симпатизантите, осъдени по стопански причини. Главен източник на новини беше Армандо синьоре, далечен роднина на Дечо, осъден по стопанска линия. В онези условия направи невъзможното – уреди среща между Дечо и баща му, попаднал в затвора за справка. Това беше последната им среща. По-късно го изселили с жена му в Правец. Там бащата починал от рак, без да види синовете си.

Армандо посрещаше затворниците, които се прибираха вечер и от тях научавахме най-пресните новини от българското радио, от Би Би Си и други чужди източници. За разлика от Юли, ние много вярвахме, че ще настъпи промяна и ще ни освободят. На Юли бяха възложили да превежда статии от чужди вестници за началството. Така имахме допълнителен източник на информация. Имаше вестник „За траен мир“, който се издаваше на немски, френски и други езици. От този вестник в паметта ми остана една мисъл: „Надеждата е единствената болест, от която ако се излекува човек умира.“ Това ми стана девиз и в затвора, и в живота. Дори съзнателно вярвах на всякакви слухове. Много се надявахме на обрат в международната политика, на един щастлив близък край на мъките ни в затвора. Никой от нас не вярваше, че ще излежи цялата си присъда. От по-старите политически затворници знаех, че е много относително да лежиш по политически причини. Една обществено-политическа промяна може да те извади от затвора, или да те вкара. Това ни крепеше.

Един професор – Цветанов, който имаше доживотна присъда, казваше, че ако знае, че ще лежи 10 или 15 години би намерил начин да избяга или да се самоубие. Уви, въпреки големите ни надежди, ние излежахме докрая присъдите си.

Юли непрекъснато много увлекателно ни разказваше свои преживявания в затвора и в свободния живот. С това запълваше вечерното време в Софийския затвор. Беше първокласен шахматист. Постоянен негов партньор беше бай Крум Кипровски, около 67 годишен по това време, с голям житейски опит, завършил в Швейцария, началник на фабрика „Изида“. Не си спомням за какво беше осъден, сигурно имаше политическа присъда, формулирана като стопанска. Въпреки, че бяхме много по-млади от него, някъде с около 20 години, не го деляхме от компанията си. Той живееше в затвора с радостите и унинията на всички политически затворници. Въпреки това вярваше на всички слухове и партенки, които се разнасяха. Голям оптимист беше. Редактираше новините и ги пускаше между нас. По едно време се говореше за международния съд в Хага. Че сме нарушавали мирните договори, подписани от Румъния и от Унгария, поради което Западът има основание да ни осъди и изпрати свои представители. Новината му, че американците скоро ще ни освободят достигна до ушите на началника. Извика той бай Крум и пита:

– Ти ли говориш това?

– Какво толкова. Най-обикновена новина.

– Ти вярваш ли в нея?

– Все някога ще стане.

– Влизай тогава в карцера. Ще те освободим като дойдат американците.

Закачахме го после: „Къде са ти американците? Нито нас освободиха, нито тебе спасиха от карцера.“

веднъж Юли си направи с него голяма шега. Главен съучастник бях аз. Хвана се на бас с бай Крум, че съм голям шахматист и от еди колко си партии ще го победя с еди колко. Седнахме с бай Крум на най-долните нарове, а Ю. ш се настани на третия етаж. Даваше вид, че чете вестник, а фактически наблюдаваше всеки негов ход. Трябваше ми само миг с поглед да разбера от Юли къде да преместя съответната фигура. Естествено печелех. „Как до сега не съм се обадил“, недоумяваше бай Крум. В шегата участваха всички от килията, разбира се в по-късните часове, когато бай Крум искаше да плати облога, Юли се отказа. След няколко дни му разкрихме истината. Весел човек беше този Юли, все измисляше шеги, все се ловеше на басове. Хубав и културен. Излежа цялата присъда. След 10-11 години затвор работеше като преводач, но под името на жена си. Това беше обществена тайна.

В затвора се запознах и с двама летци – Дянко Марков и Стою Бакарджиев, с Николай Тодоров, социалдемократ и със Стоян Николов, земеделец, завършил право във Франция, беше слаб и много висок. Измислиха му прякора „Лонго“. И тримата съпроцесници бяха много симпатични хора. За Стою ще отделя много страници, защото той стана мой най-добър приятел в затвора, а имахме и една посока на придвижване из провинциалните затвори – най-напред София, после Шумен, Белене и т. н. И двамата осъдени на 12 години. Беше завършил немско училище, после военно и станал летец.

Бай Кольо Тодоров, двадесетина години по-възрастен от нас, около 47-48 годишен, беше търговец, по убеждения социалдемократ. Винаги в добро настроение, приказлив, контактен и голям оптимист. Спомням си един негов разказ, навярно го беше споделял и с много други преди мене. Обичаше да се връща на тази тема. Беше от този тип хора, които където и да са, не могат да останат незабелязани. Осъден на смърт повече от година, чака всяка вечер да го екзекутират. „Смъртен“ значи, че цяла нощ си нащрек, всяка нощ очакваш края. И само като си представи човек от колко мигове се състои една нощ… Стоиш, чакаш да се отвори вратата, да те поведат към бесилото. Само който го е преживял, знае какво е. Дори и ние затворниците, които сме минали през следствените килии и отделенията на Държавна сигурност, трудно можем да си представим един ден от преживяното на тези „смъртни“ – какво да кажем за 360 и повече нощи в очакване. Нощи, разбити на секунди, на мигове, в които чакаш смъртта! През деня, макар и с вериги, смъртните могат да поспят, но през нощта – никога! А често надзирателите се гаврят с тях. Издевателстваха и с бай Кольо. Една нощ влизат и вместо на бесилото го водят в канцеларията за някакви въпроси. През нощта! Човек, който всеки миг чака да бъде екзекутиран! Каква гавра! Под неговата килия, случайно или нарочно беше затворен неговият син Емил, осъден на 4-5 години, не си спомням точно за какво. Беше хубав, добър спортист, свиреше на китара, чудесно момче. Както вече споменах, това беше единственият затвор с „парно отопление“ – една тръба, която минаваше през трите етажа, без последния, на следственото. По морзовата азбука с чукане баща и син се разбрали, при два силни удара по тръбата бай Кольо да даде знак на сина си, че екзекуторите идват да го вземат. И ето вратата на килията се отваря, надзирателят пита:

– Кой е Николай Тодоров? Да си вземе багажа и да ме последва!

Прощални прегръдки, сбогуване с останалите. На всички е ясно какво предстои. Първо бай Кольо, след това останалите. Сигналът е даден. Бай Кольо тръгва… След един час го връщат отново в същата килия. Следва втори сигнал по тръбата.

Жив съм!

През това време Емил цял час преживявал смъртта на баща си, плакал, страдал. Жестоко преживяване, което само той може да разкаже. Когато разбрал ужасната шега, едва се съвзел. Може би това издевателство беше добре замислен ход на ДС, който искаше да провали сина му.

Друг номер: понякога в една килия чакат седем души, осъдени на смърт. Понякога в една вечер екзекутираха много хора. На прозореца поставят картон с дупка по средата. Имаше нареждане, ако се забележи, че някой гледа през прозореца, да се стреля на живо. И да погледнеш, ще видиш дебелите железа на решетките. Но аз самият видях как стреляха по затворник през дупката на този картон. Куршумът рикошира, уби човека до него, човек, който не правеше нищо нередно.

И така, килията се отваря, извикват първия. Другите го изпращат ужасени и минути по-късно гледат през дупката на картона. Виждат всичко до най-малките подробности. Виждат как го слагат на въжето, как… цялата екзекуция. После идват за втория. Останалите наблюдават и неговия жесток край. После – третия, четвъртия, петия, шестия. Краят на всички е по един и същ начин. Който е останал наблюдава, преживява, чака своя ред, своя край на бесилката. Жесток номер. През тези няколко часа седмият побелява от ужас. Смъртната му присъда се отлага и понякога се отменя. Оцелява със смазана психика за цял живот.

С бай Кольо се видяхме по-късно в Шуменския затвор. Присъдата му беше отменена. Сутринта пускаха за 15-20 минути цялото отделение от 100 човека. През това време трябва да си измием канчетата, очите, да се облекчим в някоя от петте дупки без преграда, пред очите на всички. За секунди, защото на опашката чакат други. Мечтаехме като излезем от затвора да направим в жилищата си не по една, а по две тоалетни. Унижаваха ни, целенасочено ни превръщаха в човекоподобни същества, унищожаваха всичко човешко в нас. Човек, човешко достойнство бяха непознати понятия за надзирателите. Имаше болни, възрастни, стеснителни хора. За тях тоалетът стана катастрофа. Мечтата беше в по-късен час да отидеш там сам, да се поизмиеш. Не се къпехме с месеци. Е, случваше се един два пъти в годината, обикновено когато си неподготвен, след среднощен разпит, на връщане в килията, ако началникът (затворник – официален доносник, наричан от всички „кофти“) благоволи да откликне на плахата ти молба да останеш за миг в тоалетната. Кофтито също рискуваше, ако го забележи дежурният надзирател. Но това, че си могъл да останеш за миг сам, да се залееш със студена вода дори през зимата беше огромно щастие. Всички останали ти завиждат, мечтаят да им се случи.

Бай Кольо използваше тези оскъдни минути. Събличаше се гол, намяташе някакъв парцал и в тоалетната се заливаше със студена вода и зиме, и лете. Казваше, че това му подържа силите. Имаше слабост към софиянци, защото смяташе, че можем да разберем за какво ни говори. Имаше късмет, излежа си присъдата до голямото помилване и излезе след 10-12 години затвор. Живееше при сина си. Често се срещахме вече като свободни из София. Не можехме да се наприказваме. Изпитвахме добри чувства един към друг.

В Софийския затвор срещам и Митко Мулетаров, наш състудент, женен за германка. Следваше строително инженерство във Виена. Беше един от поносимите комунисти, не криеше убежденията си, но му липсваше омразата към „класовия враг“. Многократно заявяваше, че е комунист, но не членува в БКП, защото една смъртна присъда в семейството му стига. Бил съвсем малък, когато екзекутирали баща му, член на БКП. Майка му, сама вдовица, преживяла не малко, докато изгледа малкия си син до студентски години. Заклела го никога да не се занимава с политика, да не повтаря грешката на баща си. Гибелта на баща му респектираше комунистите. Беше услужлив и приятен човек. Завършил инженерство във Виена и си купил някои неща от там. После в България поискал да ги продаде и попада за месец в Софийския затвор като спекулант. Цял месец непрекъснат бой и карцер, докато се разбере, че е освободен от следствие. Срещахме го със Стоян, когато отивахме да си мием канчетата.

– Кириле, живи ли сте? – онемя от изненада Митко. – Във Виена се пусна слух, че ти, Стоян и Дечо сте убити.

Стоян пребледня, понесе тежко вестта, че го смятат за убит. В по-късни години се срещнахме с Митко един-два пъти. Хранехме добри чувства един към друг. Винаги се учудваше как сме издържали толкова години затвор. Месецът, който той прекара в затвора беше толкова кошмарен за него, че се чудеше как сме оцелели.

Островът на смъртта

В Белене бях 3 години – от 1953 до 1956 г.

Стотици хора се разболяваха през лятото. Колетите с хранителни продукти пътуваха по няколко дни с влака. Хладилници нямаше. Месото беше вече развалено, но как да го хвърлиш. За някоя развалена кълка хвърляхме ези тура, дали да я изядем. И естествено, всички, които са хапнали от пилето се разболяваха от салмонела, но кой да ти помогне? Няма лекар, няма лекарства. Ако на някой все пак се помогнеше, останалите боледувахме.

Тоалетните там представляваха няколко открити дупки до спалните бараки. Вечер след проверка ни заключваха. Кофа нямаше. Циментовият улей, който пресичаше бараката ни, беше писоарът. Ние, които излизахме на обекта, нямахме проблеми. До там вървяхме в редица по четирима в едната посока, на връщане също. Никой не биваше да се отклонява от колоната. Но случваше се по двама-трима души да изтичат напред и да клекнат на пътя. Колоната ги подминаваше. С последните редици те дигаха гащите и бягаха отново напред.

Ще разкажа за Боби Баламезов, племенник на проф. Баламезов. С Боби бяхме в една барака, около 40-50 човека. Спим на дървени нарове на два етажа. Боби спи до Дечо. Този ден Боби имаше разстройство. Рано сутринта Дечо отваря очи, вижда един гол задник, канче, което се залепва за него. Боби няма друг избор. Когато корема го свива за втори път, успява да слезе от горния нар и отива до вратата, но там другите викат по него. Боби ядосан нарежда: „Ако трябва и в устата ви ще с…“

Беше човек от голямото „добро утро“, завършил американски колеж. С един скалъпен процес излежа 7-8 години и по-късно го реабилитираха, дори му признаха лежането в затвора за трудов стаж. На тези от процеса на Трайчо Костов после платиха много пари. Боби беше преподавател по английски език. На едно свиждане с жена си, той се чуди как да обясни, че режимът в лагера е нечовешки. А на всяко свиждане присъства надзирател и нито една дума не му се изплъзва. Тогава Бобко казва на жена си:

– Вело, аз се казвам Есклав Робов. Есклав Робов се казвам, чу ли?

Жена му ужасена се хваща за главата.

– Боби, не си добре! Не си добре!

– Абе, много добре съм си – отговаря ядосан той – Исках да ти кажа, че съм роб. Есклав значи роб. Есклав Робев – значи двоен роб. Разбра ли? Двоен роб съм.

След доста години, вече на свобода, го срещнахме в Созопол. Боби се беше разделил с жена си.

За Теди Берберов мога да разказвам много. Беше неповторим. Завършил в Германия инженер-химик. Попаднахме заедно в инженерната бригада в Белене. Аз, Дечо и Теди се хранехме заедно. Деляхме си всичко по равно. Беше ни много близък. Жена му беше дъщеря на министър Савов, собственик на фабрика за олио в с. Жабляно, Радомирско. По време на евакуацията във фабриката работеше мой братовчед. Теди също работел във фабриката на тъста си като инженер химик. Запознал се с моя братовчед и със сестра му Виктория. В затвора случайно ме попита дали я познавам. Тя ми е братовчедка, казвам. Това ни сближи повече.

Като следствен Теди е бил жестоко изтезаван. Както винаги му казвали, че искат само истината и както винаги искали да признае и това, което не е правил. И понеже баща му е бивш собственик на магазин за оръжие, големият въпрос бил не е ли скрил някой пистолет, пушка или шмайзер. Вечният въпрос е къде? Теди не издържал. Започнал да съчинява че има скрито оръжие. Казал в Копривщица, но не могъл да опише точно мястото. Повярвали му. Закарали го с джипка в Копривщица. Късно станало. Отишли да преспят в родната къща на Теди, където по настоящем живеел един милиционер с жена и дете. Охраната била все с насочени шмайзери. На другия ден трябвало да ги води при „заровеното оръжие“. Седнали на маса. На Теди наредили да люлее с крак кошчето на бебето, без да му свалят белезниците. Яли, пили, по едно време се сетили, че пиенето няма да им стигне, та пратили жената на милиционера да им купи. Напили се. През ум не им минало, че може да ги сполети беда. Теди полека се освободил от белезниците, скочил, грабнал единия шмайзер и като добър познавач на оръжие го насочил към ченгетата. Горял от желание да ги убие. Но в един миг погледът му се спрял върху иконата в родната му къща.

„Като че ли Бог ме възпря“ – разказваше той – „А бях готов да им платя за мъките си.“

Накарал ги да легнат по корем, взел другия шмайзер и пистолетите им. Предупредил ги, че ако опитат да станат и го преследват, ще си получат заслуженото и поел пътя през гарата към гръцката граница. С големи усилия успял да стигне до мястото, откъдето да влезе в Гърция. През последната нощ се качил на едно високо дърво, вързал се за него и задремал, да поотпочине малко преди последния преход. Почти успял да стигне до граничната зона, но завалял първия сняг. Следите го издали, нито да остане, нито да продължи и граничарите го хванали. Първият разпит бил в заставата. Докладвали на началниците. Чакали по-голям шеф да дойде и го разпита. Но в един момент Теди успял да избяга отново. Укривал се в далечни села, в малки градчета, с фалшива лична карта, открадната във влака. Откраднал цървули, после обувки. Вероятно имал пари. Щом започнали да се навъртат около него, той се премествал. В някакво село, където се укривал, местната управа трескаво се готвела да посреща Добри Терпешев и присъствието на Теди ги смущавало. Сетил се той за инж. Димитров, свой състудент от Германия, който при случайна среща в Рилския манастир му се похвалил, че има големи връзки, гордо изредил няколко имена на свои чичовци и братовчеди, близки с Терпешев и решил да пръсне подозренията им. Когато дошъл Терпешев, той пред втрещените от изненада големци се изправил пред госта и подал ръка.

– Добре дошъл, бай Добри. Аз съм инж. Димитров. Сигурно си спомняш, когато… – и изредил имената, които някога чул от състудента си. Терпешев сърдечно го поздравил. След този случай управниците го гледали със страхопочитание.

Междувременно написал писмо на В. Червенков. Описал как в затвора го разпитвали, как го измъчвали, опита за преминаване на границата, бягството от заставата и че ако се крие сега, е от страх да не попадне пак на същите следователи. В Стара Загора при една проверка на личната карта вероятно нервите му не издържали, побягнал. Милиционерите след него. Щял да избяга, но един метач му подложил дългата дръжка на метлата си. Задържали го, но писмото до В. Червенков възбудило анкета за случая. Следователите били уволнени. Следствието този път минало човешки. Осъдили го за опит за бягство през границата. През 1955 г. излезе от Белене. Сбогувахме се сърдечно. Повечето от нас го обичаха. По-късно разбрах, че въпреки произхода си от заможно семейство, имал леви убеждения и когато споменавах името му пред познати, те правеха гримаси. Според мен, обаче, беше кадърен и способен човек. Наложи се като преводач и чух името му да се споменава наред с това на проф. Балабанов. И други мои приятели го хвалеха като преводач. Теди живя до 1989 г. От двата си брака имаше две дъщери. Третият му брак беше с една зъболекарка. По-късно замина за ФРГ при дъщеря ѝ, балерина. Намерил си работа и печелил много добре. Не го срещах често. Съзнателно отбягвахме да си определяме срещи, защото знаехме, че ни наблюдават. Не биваше да даваме поводи. Това беше разбираемо, защо да си усложняваме и без това сложния и покрусен живот. Но с най-близките си приятели се виждахме, никой не можа да ни раздели.

За последен път се чухме с Теди през 1989 г. малко преди да замина за Париж. Беше току що излязъл от болницата, настояваше да се видим. Но аз заминах, а той се разболял отново и починал. За панихидата ми се обади Никола Куртоклиев, бяха и други представители на „академията“, както наричахме Белене. Бяха и дядо поп Гаврил Беловеждов, и Йордан Дупаринов, и други приятели, но преди всичко много жени, все обожателки. Там бяха и бившите му съпруги, и Ани, тази, която го е гледала до края.

От времето в Белене познавам и Груди Панчев – добър строителен инженер, завършил в Щутгарт, състудент на Стоян Захариев. На нас, току що слезлите от следствено отделение Груди подаде пръв ръка. Даде ни указания какви изпитания ни чакат. Така научихме, че при нас ще пускат хора от различни политически партии, за да ни проверяват и да се опитат да ни привлекат към една или друга групировка. Това бяха провалили се затворници, явни и скрити доносници, както и хора на администрацията. Посочи ни някой и друг, пред когото трябва да мълчим. Запозна ни с вътрешния ред на затвора, кои надзиратели са добри и кои лоши, от кого да се пазим, и още някои тънкости и хитрини, които можеха да пооблекчат затворническото ни съществуване. Там открих двама надзиратели от моето село – единият свиреп и жесток, другият – добродушен, приветлив и усмихнат. Никога не съм искал от тях услуга, нито те пожелаха да ми помогнат. Лошият ме извика в кабинета си. Едва си го спомнях, но той знаеше дори и името ми. С леден тон опита да ми проведе допълнително следствие, да разбера кой е и какво може. Повече не сме говорили. Не го забелязвах, но останалите изпитваха страх от него. Зъл човек, търсеше най-малкия повод да вкара някого в карцера, да се издигне в очите на администрацията. По-късно го срещнах вече уволнен и пенсиониран, но отношението ми беше същото. Не му проговорих и не го поздравих. Той много добре знаеше защо.

Ще се върна на Труди. След около шест години се видяхме отново в Плевенския затвор. Беше ръководител на някакъв строеж. Лежа единадесет години. Сега след 10 ноември 89 г., макар и доста възрастен, е организационен секретар на социалдемократическата партия. Благодарен съм му, че след дълъг престой в килия, когато мечтаехме да излезем на работа, колкото и тежка да е, за да се подвижим и подишаме малко въздух, той ме взе в една бригада за десетина-петнадесет дни.

В Софийския затвор се запознах с мистър Пантуди, един от най-големите касоразбивачи, известен не само в България. Криминалните го обожаваха. Смятаха го за най-добрия в професията. Администрацията се гордееше, че го спечелила за член на „култсъвета“. Даваха пример – как един криминален с толкова дълъг затворнически стаж, може да бъде превъзпитан. Всеки шест месеца за него имаше награда – я свиждане, я извънреден колет.

Ние нямахме нищо общо с криминалните. Те бяха под друг режим. Обаче тук-там се засичахме. Пантуди флиртуваше с нас, но ние го отбягвахме.

В Софийския затвор престояхме три месеца. Това беше добра почивка след тежките седем месеца на следствието. Имахме възможност да закрепнем физически. Даваха ни по-добра храна, а имаше и лавка, от която можеше да се купи нещо. Но знаехме, че този престой е временен и ще дойде деня, в който ще си приберем багажа и ще заминем за някъде. С най-лоша слава се ползваше пазарджишкия затвор. Той беше дисциплинарен.

Пръв „излетя“ Юли Генов. Прости се със службата си на преводач и замина за Шуменския затвор. Десетина дни след това го докараха отново в София по делегация, т.е. като свидетел по дело. Видяхме се в приемното. Всички, които идват, ги настаняват там за ден-два, докато си свършат работата, после ги връщат отново. Той успя да се свърже с нас и ни описа Шуменския затвор като един от добрите за момента, с недотам строг режим. За разлика от шума в софийския затвор, в килия било тихо като в манастир.

„Има някаква манастирска тишина, която много ме успокоява, казваше Юли. Има и библиотека. Не мога да се начета.“

Това бяха сведенията за Шуменския затвор, в който имахме честта да бъдем изпратени и тримата. Аз бях в затвора от 25 октомври 1949 г. до 9 февруари 1960 г. – 10 години 3 месеца и 15 дни. Бил съм в Софийския затвор около 1 година, в Шуменския затвор – 3 години (50, 51 и 53), в Белене на остров Персин – 3 години (53, 54 и 55), в Плевенския затвор (55, 56, 57, 58, 59), в каменната кариера в с. Самоводене, Търновски окръг – 8 месеца. И на 9 февруари 1960 излязох на свобода – края на голготата!

Беше есента на 1950 г. Ежедневно в Шуменския затвор пристигаха затворници от всички краища на България. Накрая се запълниха всички отделения само с политически. Криминални нямаше. И до края на годината режимът се промени. Смени се и персоналът. Дойдоха „добре избрани“ възпитатели, вербовчици от ДС. Началник на затвора беше един местен човек – Владо. Там ни разделиха – мене в 7-мо, Дечо и Стоян в 6-то отделение. Така прекарахме три години.

Имаше един надзирател садист, Илийката, от Шумен, който непрекъснато, с часове наблюдаваше през шпионката, дебнеше да намери някой легнал. Да легнеш през деня, да дремнеш беше забранено. Внезапно проверяваха това което пишеш, да няма време да прибереш нещо. Вратата на килията се отваряше зловещо и поредната жертва се хващаше. Илийката беше неуморим в злото. Така минаха много месеци. Накрая един от нас, който излежа присъдата си, се опита да ни спаси от него. Знаеше къде живее, познаваше и роднините му. Когато го пуснаха, без Илийката да разбере, успя да разкаже на жена му и роднините им за издевателствата му. Илийката миряса, месеци наред не ни закачаше. Спасихме се от „зоркото око“ на този садист. Даже го преместиха в друго отделение.

Повечето надзиратели си гледаха службата. Но всяка нередност, която забелязваха, не ни се разминаваше. Един уж от по-добрите ме беше забелязал, че като ходя в карето съм си размахвал ръцете към съседното каре, където бяха Дечо и Стоян. С няколко жеста се питахме „Как си?“, „Гладен ли си?“, „Ще си ходим ли скоро?“. Извика ни с Дечо, пита какви пароли сме си разменяли. Обяснихме му, че сме съпроцесници, че отдавна не сме се виждали и искаме да разберем кой колко е гладен и дали е здрав. Той ни изгледа кръвнишки и предупреди, че ако още един път забележи такива неща, ще ни даде възможност в карцера да си поговорим. Но не ни се случи, слава Богу.

Храната, за разлика от Софийския затвор, беше отвратителна и оскъдна. По един черпак с гадна мръвка. Разливаше я един затворник, бивш капитан. Имаше чувство за справедливост, бяхме доволни, даваше на всеки по равно. „Кофти“ ни беше „Чирпанеца“, затворник от народния съд, вербуван от администрацията. Много крещеше, но не направи на никого нищо лошо. Имаше подчертано добро отношение към чирпанлиите – В. Узунов, д-р Найденов. Подразбрахме, че ги пуска в тоалетната да се поизмият със студена вода. Чирпанлиите бяха малко.

Ставахме сутрин в 5 и 30 часа. Бегом до тоалетната. Пак същата мизерия. По пет минути на човек да отиде по нужда, да си измие ръцете, очите, лъжицата, канчето, да изпуши цигара. Когато режимът беше по-свободен пускаха цялото отделение. При по-строг ни пускаха поотделно, килия след килия. Това зависеше понякога от инспектора, понякога от международното положение.

При строг режим капацитетът на малките и големи килии непоносимо се надхвърляше. До шест души в една единочка. Нарове няма. Всички спим на дюшемето. Имахме по един тънък дюшек, направен специално за нас от домашните – хем да топли, хем да е лек, защото кажат ли да се местим, за пет минути трябва да си прибереш багажа. Имахме най-малко по две одеяла и то домашни. Когато е топло, слагаш едното под дюшека, ако е студено се завиваш и с двете, че и в дюшека се пъхаш. Имаше и нещо като възглавница от дома. Преди да ги предадат, надзирателите щателно ги преглеждаха. Ако някои скриеше нещо в дюшека, доносниците си свършваха работата. Намираха писма, мемоари, книги. Наказанието зависеше от надзирателя. Можеше да те срита само, да те бие или да те прати в карцера. Всеки си мисли, че прави нещо скрито, конспиративно, че само най-близките му знаят това, но не си сигурен, че няма и някои не разконспириран доносник. През деня дюшекът стоеше навит към стената, отгоре одеялото. Така седиш през деня, четеш или учиш нещо. В краката ти – кошница с канче и лъжица, ако е останало нещо от колета. Книги и речници ни даваха и най-редовно вестници. Не бяхме съвсем откъснати от света. Радиоточките се появиха много по-късно в Белене.

След присъдата имаш право да върнеш част от багажа си, най-вече нечистите дрехи и да получиш от къщи чисти долни дрехи, някои по-вехт костюм, балтон, шапка. Ако се намираш в провинциален затвор ги изпращаш по пощата. Но имаше месеци, в които не разрешаваха да се изпращат дрехите. Перяха ги общо. Бяхме облечени с долни гащи, фанели, налъми, цървули, шаячни раирани дрехи: сако, панталон, палто и кепе за зимата. Можеше и собствените си дрехи да носиш. Ходехме само по налъми, чорапи, търлъци и налъми. Само когато те местят получаваш временно цървули. Бяхме общо взето една затворническа маса, всички еднакво облечени. Чифт бельо можеш да имаш в резерва, но никой не можеше да се изпере в затвора сам. Имахме право да изпращаме и получаваме дрехи от близките си. За храната имаше ограничения, за дрехите – не. Моят приятел Славчо в сравнение с нас беше много елегантен, все с костюми и хубав балтон. Много народ след освобождаването си излезе от затвора с този балтон. Аз също.

Закуската беше чиста формалност. Към шест часа „кофтито“ с двама асистенти носеше хляб и бака с чай. Понякога, в по-щастливи дни имаше и парче мармалад – пестил. Хлябът беше за цял ден – 360 грама, канчетата – войнишки. Един черпак чай, налъмите остават до вратата. Най-лошото място беше до кофата. До прозореца можеше и да духа, но беше за предпочитане. В големите килии имаше по петдесет чифта налъми до вратата отвътре. Времето за закуска не беше ограничено, чак на обяд ни пускаха за малко да си измием канчетата. Обикновено ги забърсвахме с хляб или хартия. Хляба разделяхме на три. Но в повечето случаи аз го изяждах наведнъж. След закуска можехме да почетем, да учим езици. При лош режим всичко се изземваше и се изпращаше обратно в къщи. Можехме да играем домино, шах, а ако имаш кураж – и карти, които правехме от цигарени кутии. По желание можехме и да пушим, да отваряме и прозореца. При строг режим трябваше да сме облечени, както управителят нареди.

Ако те заболи нещо и имаш температура можеш да почукаш на „кофтито“. Неговата килия се намираше в началото на коридора. Той обикновено беше с криминална присъда. Имаше зъболекар, някой незавършил студент-затворник. От практиката беше понаучил нещо – най-често да вади зъби. Понякога попадаха и добри зъболекари – професионалисти, ако не ги изтеглеха в Софийския затвор. При друго заболяване ще ти дадат някое хапче, ако имат, най-често аспирин. Или пък ще поискаш от някой колега, винаги ни се намираше по нещичко. По-силни лекарства имаш право да получиш от дома. При туберкулоза разрешаваха да получаваме дори Ремифон – за онова време цяло чудо. Ако се наложи да те оперират – апандисит, перфорирана язва и т. н., зависеше от режима, изпращаха те със съответната охрана в град Шумен. Но при по-строг режим можеше без лекарска помощ да си умреш. Ако не беше д-р Грозев, един от нас щеше да загине. Имаше нужда човека от спешна операция от апандисит. Д-р Грозев се вмъкна в килията му, без никой да разбере, един от тази килия отива на мястото на Грозев. Надзирателите само броят при проверка. Намери се някакво ножче, може и докторът да е имал някакъв инструмент и оперира в килията. Спасиха го болния. Независимо, че докторът беше от крайно десните, всички го обичаха и уважаваха, защото помагаше на всички – и на леви, и на десни. веднъж един от нас имаше нужда от хирургическа намеса, но докторът беше затворен в „живата гробница“ – карцера в Белене. Извадиха го за ден-два да се посъвземе, оперира и после отново в карцера.

След обеда при строг режим всяка килия поотделно се отваря, за да отидем до тоалетната, да си измием канчето. Шест души разполагахме с десетина минути. За това време трябваше освен канчето и лъжицата да си измием ръцете, да отидем по нужда, дежурният да изхвърли кофата, да я изплакне. Всичко под непрекъснатото дрънкане на ключове и напомняне, че няма време. Това провеждаше „кофтито“, но в дъното стоеше надзирател. Можеше да продължи месеци така, без контакт с другите затворници, без новини, без коментар. При по-свободен режим отваряха всички килии, тогава можехме да се видим за малко. Беше по-спокойно, можеш да изпушиш една цигара, да си измиеш със студена вода главата и краката. Същото ставаше и след вечеря. Храната беше отвратителна. В Шумен даваха черпак грах и кисело зеле едно след друго. Понякога фасул. В това подобие на чорба плуваше и по някое парче мазно месо, но толкова гадно, че въпреки глада го оставяхме. На обед дажбата беше един черпак. При добър режим пускаха нещо на лавката, но парите ни бяха ограничени. Гледахме да имаме за цигари. Всичко беше изчислено така, че да бъдеш хронически гладен. Това беше целта. Понякога за един жалък черпак чорба по-неиздръжливите се предаваха. Вечната ни тема беше храната. Припомняхме си какво сме яли на Великден, на Коледа. Всеки гледаше да излезе и поработи навън. Наистина физическата работа беше много тежка, но даваха малко по-качествена храна и малко повече хляб. Трябваше да си физически здрав, за да работиш в затвора, безплатно разбира се. Така разработихме и кариерата в Самоводене, Търновско. Нормите бяха много тежки. Не беше по силите на по-слабите да се справят с тях.

И така, продължавам с режима в затвора. При добър режим можеш да почиваш от два до четири часа след обед. Можеш да седиш и четеш вестници. Друго всичко се прибираше. При строг – никакво лягане.

На двора излизахме и сутрин, и след обед. Сутрин от 8 часа по 45 минути и след обед 45 минути също. Карето – това беше чаканата глътка чист въздух. Пълнехме гърди за целия ден и за цялата нощ. Нямаше човек, който да се откаже, независимо какво е времето навън – вятър, сняг, студ. Карето ни освежаваше, връщаше ни силите. В двор с размер стотина метра, по каменна настилка тропахме с налъмите в колона по трима – четирима души. При добър режим по-възрастните и болните можеха да поседнат на земята отстрани или прави да си поговорят. Ние младите бързахме. Беше ни нужно движение. При още по-добър режим имаше и волейболно игрище за желаещите.

Проверката се правеше някъде към 21 часа. Всички трябваше да сме готови. По хлопането на вратите разбирахме, че е започнала. Чакахме строени с поглед към вратата. В малките килии това ставаше бързо – до шест се брои лесно, но в големите – с по 50-52 души.

Най-тежка беше липсата на място, гъстата пренаселеност на килията и липсата на човешки тоалет.

При проверката отбелязваха на лист, че всички сме на лице. Оставаше още един час за лични занимания. В 22 часа се изгасваше осветлението. На тъмно си приказвахме. Можеш да си легнеш когато искаш, стига да не пречиш на другите. Често се повдигахме един друг, за да достигнем прозореца. Стъпиш на нещо или на някого, помечтаеш загледан в звездите, докато този под тебе издържи. Или заставаш близо до прозореца и през едно ъгълче се радваш на небето, на някое облаче. Това беше контактът с външния свят. Навън в коридорите беше относително спокойно. Надзирателите си отиват, остават само дежурни, но никога не знаеш какво може да ти се случи. Едва когато денят мине и светлината угасне, отдъхваш. Останах жив. Но знаеш, още в ранните утринни часове, преди слънцето да е изгряло, може да те извикат в надзирател ската стая или при отговорника на ДС и по някакъв донос да те пребият до смърт, без да си се провинил, без дори да знаеш защо.

Нощите бяха относително спокойни. Но ако светне внезапно в отделението – изтръпвахме – ще се изпълнява смъртна 11рисъда. Ставаше страшно и напрегнато. Преживявахме заедно с осъдения. Всеки звук се долавяше ясно, сякаш всичко ставаше пред очите ни. Ето извеждат го от карцера. Освобождават го от веригите. Вече са на двора, който е откъм нашата страна. Чуваш всяка дума. Отваря се голямата затворническа врата. Пристига файтонът с прокурора, началника на затвора и палача. Жертвата се изправя до стената. Чуваме последната дума на осъдения. Обикновено това бяха хора примирени, смъртно уморени. Последните им желания бяха прости: „изпратете дрехите на майка ми, на жена ми, на децата ми“. веднъж, спомням си, екзекутираха едно съвсем младо войниче – момче, почти дете. Чухме изстрелите, глухия звук при падането на трупа, гласът на лекаря, който произнесе своето зловещо „Да“, с което потвърждаваше смъртта. После през портала влезе конската каруца, двама хванаха трупа. Чухме трясъка на хвърления в колата труп. Каруцата отново минава през портала и край. Свършено.

Беше ужасно. Преживявахме всичко. Стъпка по стъпка, всяко проскърцване на веригата, потракването на налъмите в тишината на нощта, тихото просъскване на заповед, скръцването на вратата. Бледи, скупчени, тревожни преживявахме злокобната участ на другаря. Нощ след нощ се прощавахме с приятели, с хора, които ни бяха станали скъпи, хора, чиято благост и жизнен опит бяха нашия свят. Прощавахме се със светли умове, чието бликащо човеколюбие, братска самопожертвователност ни бяха топлили в тези тежки дни. Един от нас чака две години да му отменят присъдата. Уви – дойде потвърждение! Отведоха го в карцера и след два-три дни беше ликвидиран. Той явно предчувстваше съдбата си, беше все подтиснат.

Стефан Лудев чакаше всеки миг смъртната си присъда. Дълго не му казваха, че е отменена. „Да не говорим за смъртта, отклоняваше той темата. Нека не предизвикваме съдбата.“

Смъртните присъди на другите му съпроцесници бяха отменени. Скоро по време на гладната стачка на поета П. Манолов чух по Би Би Си да споменават името му във връзка с телеграма до Тодор Живков.

Той през цялото време вярваше, че е станало някаква грешка, но беше се примирил със съдбата си. Когато разбра, че присъдата му е отменена, отдъхна, грабна китарата и засвири. Промени се изразът на лицето му, върна се усмивката, стана отново нормален човек.

Често, когато отивахме да си измием канчетата, спирахме до вратата на неговата килия, слушахме че свири и му се радвахме. Свиреше и пееше всичко, което пожелаехме.

По това време в едно отделение на този затвор бяха: Недялко Атанасов, бивш министър, доста възрастен, Алипи Георгиев, бай Марин Маринов от Бургас, Тодор Топалов от София, Илия Данов – сега зам. редактор на в. „Земеделско знаме“. От националистите: Васил Златаров, Димитър Пенчев, Христо Бъчев, Илия Минев, Васил Узунов.

По това време Северна Корея нападна Южна. В нашите вестници писаха обратното. Всъщност конфликтът беше между червен Китай и Америка. За няколко дни въоръжените севернокорейци почти завладяха Южна Корея. Това беше експеримент на Сталин. Благодарение на ген. Айзенхауер (Айк) Америка успя да се присъедини към Южна Корея под егидата на ООН и за кратко време успя да прегради пътя на настъпващата, добре въоръжена севернокорейска армия. Настана обрат в събитията. За кратко време тя беше изтикана оттатък 38-мия паралел – границата между Северна и Южна Корея. За да не бъде завзета цяла северна Корея, Сталин измисли формулата – доброволци за Северна Корея и намеси Китай в конфликта. Изпрати много китайски войници да се бият на страната на Северна Корея. Имаше опасност конфликтът да прерасне в световен. Това много повдигна духа на политзатворниците в цяла Източна Европа. Преживявахме всяка победа над Северна Корея, радвахме се от победите на американските войници. Надявахме се и вярвахме, че този конфликт ще прерасне в световен и ще промени съдбата ни. Жадни за новини от Корейския фронт, едва дочаквахме вестниците. По това време следяхме и процеса в Хага, и се надявахме, че международният съд ще осъди България, Румъния и Унгария за нарушаване на мирните договори. Това беше началото по създаване на атлантическия пакт. Тази идея на Чърчил повдигаше духа ни. Освен Чърчил по това време американският президент Труман произнесе много войнствена реч, пълна със закани към СССР, чийто намерения бяха да се пренесе конфликтът чрез бунтове, стачки, подривна дейност и в свободните европейски страни.

Това беше началото на студената война. Непрекъснато се говореше за евентуална война. Създаваше се психоза и в нашия, и в техния лагер. В нашия лагер се поде болшевишката акция за събиране на подписи под Стокхолмското възвание за мир. Ние бяхме „миролюбците“, свободния свят наричахме „подпалвачи“. Настроението в затвора беше в тон с международните събития. Всяка победа на Запада на идеологическия фронт и всяко поражение над СССР се пречупваше през нашето съзнание и предизвикваше положителни или отрицателни емоции между нас. Режимът, както вече няколко пъти споменавам, в зависимост от тези събития ставаше все по-нечовешки. Струваше ни много мъки, наказания, карцери и ограничения в малкото свободи, които преди имахме в затвора.

През тези 2-3 години, докато лежах в това отделение, се случиха и други международни събития. Например връщането на Айзенхауер като герой от корейската война. Той спря китайските доброволци на 38-ия паралел. Започнаха безкрайни преговори между Северна и Южна Корея и това беше и краят на безуспешните опити на Сталин да изгони южнокорейците и американците от Азия. След това избраха Айзенхауер за президент на САЩ. Спомням си първата му войнствена реч, отправена към СССР, която вдъхна много сили на политзатворниците в България. Ние свързвахме неговото идване в Белия дом с така очакваната свобода за нас. Той спомена, че това е решителната пролет на 1953 година. Положението беше като пред нов световен конфликт. Наш девиз стана „По-добре един ужасен край, отколкото ужас без край.“

Бях в 7-мо отделение с Борис Нанов, един много симпатичен човек, който стана и мой много близък приятел. Дойде от процеса на стопанските ръководители на инж. Пиперков, Ноболиев и др. Беше добър познавач, коментатор на всички големи събития, които ставаха и се очакваха, специалист по френската политика на големите международни лидери. Познаваше всички по имена. Нашата официална преса беше насочена срещу Де Гол. Пишеха „Де Гол значи фашизъм“. Страхуваха се от идването му на власт. А Борис говореше с възхищение за него – героя от съпротивата и разказваше как се отнасят французите към него. Знаеше, че Де Гол ще дойде на власт и че ще играе роля в политическия живот на Европа. Това стана няколко години по-късно, вече бяхме разделени, но аз помня неговите прогнози. Голям човек беше Борис, всички го познаваха. Не искаше да участваме в политиката. Бяхме независими. Еднакво ни уважаваха и леви и десни. Той знаеше английски, а в затвора научи и италиански. Аз там научих английски и френски. Превеждахме от английски на български „Острието на бръснача“ от Съмърсет Моъм. Нямахме никакви ръководства или учебници. Месеци наред учех френски от него. Беше направил прекрасно ръководство, написано на ръка, което послужи на много хора, които искаха да учат. Преписваше се от ръка на ръка.

Борис ни разказваше, че престоят му в следственото отделение е бил за него голямо човешко изпитание, тъй като е имал ясното съзнание, че нищо не е направил, че това е грешка и че няма нищо общо със съпроцесниците си. Това поддържал и партньорът му по покер, известен следовател в ДС – Кирилов. Минал на проверка и му казал: „Не бой се, ще постоиш малко и ще те пуснат.“

И Борис вярвал. Но дните минавали, минавали седмици, месеци. Идва процесът и вместо освобождаване получава присъда за 12,5 години. Едва се съвзе от този шок.

Борис беше завършил гимназия в Париж, световна търговия във Виена и в момента на арестуването си работел като началник в завод „Изида“.

Станахме близки. Бяхме учили във Виена и имахме общи спомени. Разхождахме се мислено из Виена, из музеите и църквите, непрекъснато мислено пътувахме. Обикна ме много. Говорехме си на немски. Това помагаше и на него.

Следователят му бил интелигентен, но голям мръсник. Знаел езици, но перфидно и садистично успявал да внуши на жертвата си, каквото пожелае. Който е минал през ръцете му, не е останал нормален човек.

След реабилитацията на Трайчо Костов, Борис излезе от затвора, но доста по-късно го реабилитираха. Стана отличен преводач от немски, френски и английски.

Спомням си и за един герой със същата съдба. Грую Балабанов. Сприятели се с Борис. Тогава беше млад печатарски работник, завършил печатарското училище. Защо го бяха арестували не знаеше. Знаеше, че е абсолютно невинен. Прикрепили го към процеса с видни турци от Шуменския край. Обвинили го, че има контакти с тях. Били чисто професионални, дори не ги знаел по име, но сценаристите на турския процес бяха включили и него. След като приключи следствието, гой беше уверен, че ще бъде освободен. На самия процес обаче, му става ясно, че са го лъгали. Всички показания на „провинилите се“ говорели, че е член на конспиративна група и вместо освобождаване получи смъртна присъда. Останалите обвиняеми също нямали никаква дейност, но целта беше да сплашат турците от този край. Процес „за назидание“, както и в други страни с „народна демокрация“. Този шок го съсипа. Свиждането с жена му, майка му и други близки било трагично. Отмениха присъдата. Много време му трябваше и на него после, за да излезе от това състояние на шок и да се върне към нормалното човешко поведение. Излежа 10 години затвор, но оцеля. Още е жив и дълги години работи като печатар.

Докато бях в 7-мо отделение се появи и Васил Йоцов, земеделец. И той беше следвал във Виена, но не се знаехме оттам. Той ме позна и ми се обади. Разказа ми за настроението на българската колония след арестуването ни. Никой нищо не знаел, но това е било сигнал за масово преселване на студенти. Смятат, че Стоян е бил убит при опит за бягство. За останалите не са знаели нищо. Самият той избягал от Виена във Франция. Там попада в земеделска среда, включва се в голямата игра и аз не зная по какъв начин се озовал в българския затвор.

Разстроих се, сякаш видях собствената си съдба. Васил Йоцов измина труден път в затвора – много карцери, много наказания. Един или два пъти, наред с много други, споменаваха името му по Би Би Си, като един от достойните хора в затвора. Чух едно предаване през 1989 г. при интервю с Едуард Генов – затворник дисидент, принуден да емигрира със семейството си, който спомена имена на свои с затворници, между които Васил Йоцов, Васил Узунов и други.

Ще спомена и Стефан Тутеков от Плевен, момче, което винаги съм уважавал. И него сполетя същата участ. Той избяга от затвора – по-точно от кариерата в Самоводене (бяхме заедно на кариерата там). Заедно със свои приятели минали турската граница и стигнали до Париж. Съдбата на другите не зная. В Париж престоял известно време. Там бил добре приет сред емигрантите земеделци. С мисия е изпратен в България, но на границата го арестуват заедно със самия провокатор-предател, който получава минимална присъда и сигурно е освободен веднага след присъдата. Отново ходене по мъките от затвор в затвор. Пускат го при амнистията през 1964 г. Видяхме се случайно вече като свободни. Прегърнахме се развълнувани и след припрените въпроси научих подробности около неговото бягство, отиване, пристигане от Париж. Но той не се примири, направи нов опит за бягство и на границата беше убит. В музея на „Революционната бдителност“ видях името му в списъка на диверсантите.

Младите, почти деца, слушаха с жадни очи, когато по-възрастните разказваха любовните си преживявания. Съществуваше дружество на „девствените“. Специалист по откриването на такива беше Васил Хадживасилев от Козлодуй, социалдемократ по убеждение, който стана един от моите най-добри приятели. Правеше си наум списък и според него членовете на това дружество бяха около 100. Знаеше имената им наизуст. Делеше ги на две групи – такива, които си признават веднага и други, които се притесняват.

Една ранна утрин католическият свещеник Тобията разговаря с току що събудилия се Васко Начев от София в бараката ни в Белене. Васко сподели с дядо поп, че е сънувал гола жена. Дядо поп го прекъсва възмутен:

– Грех, грех, грех, Васко. Покай се!

– Дядо попе – призна той – не на сън, а наяве да ми падне, да я оправя аз както искам, пък ти ми пиши колкото искаш грехове.

– Васко, Васко – поклати глава Тобията и се прекръсти – ти за мен си вече грешен.

Този разговор се разпространи светкавично между нас младите и на Васко Начев излезе прякор Васил Грешния.

В затвора сексуалният инстинкт се потиска. При тези условия той не е много силен. Просто няма дразнители. Свиква се някак. Не е толкова трагично в това отношение. А може би мисълта, че сме временно затворени ни даваше сили да издържаме. Първата година в затвора вярвах, че. ще се случи нещо и ще излезем най-после на свобода. Много жени, чийто съпрузи бяха сред нас, издържаха достойно, но и доста се разведоха. Развод им даваха много леко, дори го поощряваха.

Стойчо Бакърджиев вече споменах, допаднахме си, станахме големи приятели. Той беше от известната софийска фамилия на братя Бакърджиеви – търговци на платове и готови дрехи. Всички ги познаваха. Беше умен, интелигентен и изключително скромен. Учил в немско училище, после гимназия и военно училище. Бил летец. Уволнили го три години след 9-ти, но през 1949 година го прибират в затвора по процеса на „Лонго“ с бай Кольо. Бяхме заедно в Софийския затвор, в Шуменския и в Белене. През 1955 година, когато беше развенчан култът към Сталин и си подобрихме отношенията с Югославия, имаше голяма амнистия за политически затворници. Всеки, в чието дело беше спомената вина във връзка с Югославия влезе в списъка за амнистия. Такъв беше и случая със Стойчо. Истината е, че брат му беше намерил някаква връзка, включили го в този списък и така го пуснали. За мен той е достоен човек.

Бяхме с еднакви присъди, на еднакви години. Имахме уговорката, който излезе пръв от затвора да поеме издръжката на другия, тъй като родителите ни не издържаха вече. Така в продължение на пет години, докато аз доизлежавах присъдата си, Стойчо ми изпращаше разрешените 10 лева на месец, без да се крие. По-късно се ожени и неговата съпруга дойде с майка ми на свиждане в Самоводене, за да се запознаем. Станахме много близки. Като излязох от затвора, аз пък се ожених за приятелка на жена му.

Страшни бяха зимите в Белене. През 1954 г. ни снабдиха с ботуши. Това беше равно на подобряване на режима в лагера. Кракът е запазен от дълбокия сняг, докато с цървулите трябваше всяка минута да си сушим чорапите, партенките. Беше ни добре през зимата с ботушите, а през лятото с тях се измъквахме по-лесно от калта на Персин. Цървулите губехме из лепкавата кал.

Три синджира роби

Едно лято майка ми дойде на свиждане в Белене. Времето беше хубаво, слънчево. Потеглихме 30-40 човека за селото, където ни чакаха нашите близки. Вървим 10-15 км пеша край много обекти от острова до Белене, през Дунава, до голямото село. Свиждането ставаше на стотина метра от брега при административните сгради на директора и ченгетата. Срещата ни мина добре. Майка ми разказа, че докато ме чакала ѝ се обадил мой съзатворник нашият млад поет Герчо. Беше ме видял по-рано в групата.

– Днес си излизам. С кого имаш свиждане? – попита. – Добре тогава ще се обадя на леля Пара.

Беше обичайно, когато някои си излизаше, да отиде при близките на много от нас, да разкаже как е в затвора или лагера, да ги поуспокои малко, да им повдигне духа, че наближава денят, когато и техният близък ще излезе. Всеки имаше в ума си по 50-60-адреса, та ако не може да ги посети лично, да им напише поне писма на тези адреси.

Тогава Герчо тръгна преди мене и докато аз чакам да се уреди свиждането, той поразпитал чакащите хора, открил майка ми и разговаряли. Така успокоена от него, доволна от срещата им тя ме посрещна с думите: „Защо това хубаво и младо дете е било тук?“

Свиждането мина добре. Големите изпитания дойдоха при връщането. Заваля дъжд, студен и проникващ до костите. Мръкна. Охраната, милиционери на коне, се бяха уплашили много, че някой може да избяга. Не ходехме, а почти тичахме, подгонени от пришпорените коне. В тъмнината не виждахме къде стъпвахме. Газехме прословутата беленска кал, обути с цървули и когато стигнахме обекта, бяхме боси или по чорапи. Бяхме изгубили цървулите си из лепкавата кал. Кошниците с храна от вкъщи мнозина от нас захвърлиха по кошмарния път. Не беше по силите ни да мъкнем багаж и да се пазим от ударите на разбеснелите се милиционери на коне. Все им се привиждаше, че някой се е отклонил и непрекъснато ни заплашваха, че ще стрелят. Тогава си спомних народната песен „Три синджира роби“. Въпреки глада, малко се прибраха с кошници. Аз бях изхвърлил всичко. Слава Богу прибрахме се някак. Посрещна ме Бейкара (така наричах приятеля си Стойчо Бакърджиев). Неговата искрена радост, че се връщам жив и здрав ме стопли и съживи. Успокои ме, че след няколко дни получава колет и ще го ядем заедно. Аз написах писмо до майка си. Колкото и да ми беше мъчно, помолих я да не идва на свиждане, защото разстоянието от лагера е голямо и много се уморявам. По-късно човек, който си отиде, ѝ обясни защо не трябва да идва.

Едно друго свиждане, първото в Плевенския затвор ме разстрои много. Повече от три години не бях виждал майка си. Един мръсник – капитан Йорданов, възпитател по политическата част (имаше такива, специално назначени да ни обработват) се срещнал предварително с майка ми и ѝ наговорил, че съм от дебелите глави, че ето вече 7 години не могат да ме превъзпитат, докато мнозина от нас са се разкаяли, поправили и някои вече са на свобода. Накарал я да ми говори, да ме склони да се превъзпитам. Бяха сложили един надзирател, който не мърдаше докато разговаряхме с мама. Свиждането ставаше така: аз стоя зад мрежа, следва една пътека, по която се разхожда надзирател, пак мрежа и зад нея майка ми. Наричахме това място „маймунарнйк“. Срещата траеше 5-10 минути. Беше голямо надвикване, за да можеш да чуеш нещо от близките си. Такова викане никога в живота си вече не съм чувал. Беше наредено на надзирателя да стои все до мене, за да чуе дали мама ще ми каже каквото ѝ е наредил възпитателя. Тя успя да ми викне, че възпитателят е говорил с нея, че съм бил такъв и онакъв и разплакана добави „Чедо, аз не му вярвам. Познавам си сина и няма нужда да ми казва какъв си.“

Разбрах какво се бе случило. Опитвах да я убедя, че това не ме е разстроило. По-късно разбрах колко неприятности е имала и колко е била разтревожена. Но тогава се държахме.

Зла се оказа зимата на 1954 г. Сняг до кръста. Ужасен вятър. Обличахме всичко, каквото имахме. Беше толкова студено, че въпреки шапката и парцалите, с които бях увит, имах чувството, че съм с обръсната, гола глава, пронизан от жестокия леден вятър.

В един такъв мразовит ден отидохме до гората при обекта да събираме дърва. Докато стигнем, въпреки ръкавиците ръцете ни измръзнаха. В гората беше малко по-завет. Разрешиха ни в определен район да запалим огън. Още нямахме ботуши. Огънят беше нашето спасение. Греехме се от всички страни, сушахме се и пак тръгвахме да изпълняваме нормите. Трябваше и да подредим дървата. Нормата беше няколко кубика на човек. Преди да си тръгнем идваха да ги премерят. Измъчваше ни не само студът, бяхме и гладни, много гладни. Слънцето бледо и безжизнено се издигна на оцъкленото небе. Студът не отстъпваше. Само едва, едва ледената кора по дърветата се овлажни. Дойдоха с баките. Разливат ледената чорба. Слава Богу, имахме огън. Стоплихме храната, пиехме я като чай. Малко от нас си пазеха залък хляб. Аз бях го изял още сутринта. Из чорбата плуваше някаква отвратителна мръвка. Не я ядох. Стояхме около огъня и посръбвахме от чорбата, за да трае по-дълго. Студ и глад. Един от нас, Спас Пачеджиев, с когото бях вече няколко години заедно и в Софийския, и в Шуменския затвор, и в Белене, седна до мене край огъня и отправи поглед към небето. В този момент високо полетяха няколко гарги. Той ги погледна и се облиза. Гаргите грачат, а той: „Га, га, ако ми паднеш бих те изял…“

Засмяхме се. Този смях ни беше десерта. Гладни, премръзнали се прибрахме в бараките от плет и колове и изядохме в тъмното символичната си вечеря. Тук-там трепкаше по някоя свещичка. Спяхме по 100-200 човека. Лягахме облечени с цървулите. Най-много да свалим най-горната дреха. Завиваш се с едно две одеяла, отгоре дрехата. На места в стените бяха пробити дупки, за да влиза светлина. Зимно време през тях навяваше сняг. Сутрин се събуждахме засипани под дебела цяла педя преспа. Бяхме щастливи, че е зима, защото през лятото плъзваха дървениците. Валяха като дъжд от горните нарове и ни правеха на решето. А като добавим и прочутите комари на остров Персин, пълен с блата – кошмарът се допълва.

Всяка пролет ставаше наводнение. Дунава се разлива. Под водата потъват обекти и огради. Остават само височините с площ около 1-2 км. Останала повърхност около 15 на 5 км цялата оставаше под водата. Тогава всякаква работа се прекратяваше. Настъпваха седмици, понякога месец – два, когато можехме да си отдъхнем, да отпочинем, дори да попеем. В инженерната бригада с ръководител инж. Максимов пеехме една приспивна немска песен. Главен изпълнител беше Дечо Джамджиев:

– Да спим, книги да четем и работата да забравим… – запяваше нежно и потъвахме в блаженство. По време на наводнението можехме да се видим, да поприказваме. Носеха ни храна с лодки. Нямаше норми, нямаше преследване. Надзирателите далече, в администрацията. Пазеха ни само от вишките, които стърчаха над водата.

Ужасът на Белене бяха високите норми, разстоянията, гладът, плъховете, дървениците и комарите. Истински героизъм беше в студа да отидеш по нужда. Навсякъде е открито, навсякъде си навън. Случваше се, когато сме за дърва и се греем около огъня, да се чуе отдалеч:

– Браво бе, дупе. Заслужаваш 900 гр. хляб, ама нема кой да ти го даде.

Ние около огъня изпопадахме от смях. Непосилни бяха за нас мъченията в лагера. Ако не си изпълнил нормата, оставаш на пор тала, от там – в карцера. А това значи намалена дажба п па другия ден отново на работа. Карцера наричахме „индийската гробница“. Началник на втори обект беше извее! пият на всички с проклятията си Гогов.

В 7-мо отделение на Шуменския затвор бях две години и половина. След това за 6 месеца обиколих още две отделения.

Трябва да представя една личност по линията на Държавна сигурност, инспектор от отдел „Затвори“ – Сашо. Дойде от София. За моя голяма изненада се оказа мой познат от квартал Лозенец. Сашо минаваше по килиите. Когато го видях, изтръпнах. Знаех печалната му слава. Никой не го видя да се усмихва. Задаваше въпроси като инспектор:

– За какво си осъден? На колко си осъден и т. н.

Направих се, че не го познавам.

– За какво си осъден? – попита и мен – Ти не си ли от Лозенец?

Признах. Тогава той ми предложи да се запиша в култсъвета. В продължение на 10 години, докато бях в затвора, този човек идваше от време на време, инспектираше всички затвори и лагери. Дойде ли, знаехме ще последват денонощни разпити. Всички минавахме на разпит. Следваха наказания – карцер или наказателно отделение. И други инспектори имаше, но след техните идвания нямаше такива тежки последици. Те поразпитваха, осведомяваха се за настроението на затворниците. Напипваха кои са вече податливи и готови за „провал“.

Новината, че ми е съкварталец се разнесе бързо. Разпитваха ме какво зная за него. Информацията ми беше оскъдна, знаех, че се беше увлякъл по едно много хубаво момиче от нашата компания. Тя не отвърна на чувствата му. Споделих тук-там, че посъветвали момичето да стои по-настрана от него. Сам си навлякох белята. Отнасяше се много лошо с мен. Наричаше ме враг и ми обеща да не видя „помиловка“ докато той е на служба. Когато излязох от затвора чух, че дори правил опит да се самоубие. За няколко години Сашо направи много добра кариера. Нямаше затворник лагерист, който да не го познава, който да не изтръпва при появата му. Мнозина заплащаха със здравето и живота си наказанията, които той отреждаше.

Култсъветът беше мероприятие от страна на администрацията. Всички негови членове бяха облагодетелствани от управата, заангажирана с превъзпитателна работа. Изнасяха ни доклади, след което имаше въпроси и отговори. Обикновено едно такова събрание завършваше с наказание – авторът на неудобни въпроси отиваше в карцера. Но смелчаци се намираха. Имаше и курсове по ограмотяване, по география, по история. Никой от нас не искаше да се записва в тях. Лекторите бяха все затворници – предатели. Вероятно е имало и известен процент от „лекторите“, които са искали да бъдат близо до администрацията, защото за тях от шест месеца до една година имаше помиловка. На такива събрания няколко трайчокостовисти декларираха, че са сгрешили пред партията и народа. Демонстрираха, че са се поправили.

И в други отделения имаше затворници от моя квартал Лозенец. Те познаваха Сашо много по-добре от мене, познаваха и родителите му и добре знаеха какво представлява. Това научих вече по-късно в Белене, където отново се срещнахме. В отношенията си с тях Райчев проявяваше същата жестокост. Като единствен начин да подобрят положението си, той им сочеше „превъзпитанието“. В продължение на 10 години той остана все такъв – жесток, безчовечен.

При един официален преглед в затворите и в Белене присъстваше лекар от МВР. Преглеждаше всички, които месеци наред вдигаха температура, хора с болни сърца, дробове и други, за които се полагаха лекарства и болнични условия, рентгенови снимки в Свищов. Между нас имаше добри лека-

ри като д-р Дертлиев, д-р Грозев, д-р Албански, но само лекар от МВР можеше да дава мнение и да лекува затворник. Или да не го лекува. В резултат на чакане, продължило 6 месеца, ние няколко болни най-после отидохме в Свищов. Аз, Стойчо и Дечо правехме характерна ниска температура след обяд. При мен рентгенът не показа нищо, но Дечо и Стойчо имаха нужда от лечение. Постъпиха в болницата в Белене. Тя представляваше малко по-масивна барака, а лазаретът беше стая с три-четири легла. Болните бяха щастливи, че поне десетина дни няма да работят. Трябваше им силна храна и лекарства. Когато получавахме колети, всеки отделяше по-малко и за тях. Така им се събираше по нещичко допълнително за ядене. Аз дадох целия си неразтворен колет на двамата си болни приятели. Да дадеш колета, за който си мечтал цели три месеца, се искаше не малко воля. Правил съм го и за други хора. Преди да замине за Америка, Дечо ми припомни, как съм му дал целия си колет. Каза, че никога няма да забрави това. Обаче бързо го забрави.

Като излязох от затвора, видях Сашо под колоните на ЦУМ. Дебнеше някого. Исках да се върна, но той се изпречи пред мене и за пръв път нещо като усмивка изкриви лицето му.

– Как е свободата? – пита.

Беше подковал вече мои приятели от Лозенец. Понеже не можа да ме превъзпита в затвора, се опитваше да го постигне вън от него. Беше казал на мои близки да бъдат любезни с мен и да се опитват по всякакъв начин да ме превъзпитат. Но те с погнуса ми признаха: „Кой знае какви мръсотии ти е правил“, казваха съчувствено.

Една сутрин през 1961 г., вече свободен, когато отивах на работа от Лозенец към ателието, погледът ми попадна на некролог, закачен на един електрически стълб. В очите ми се наби името на Сашо. Сякаш камък ми падна от душата. Скоро ме беше заплашвал чрез приятели, че ако не вляза в правия път, има лагери. До края не се отказа от намерението си да ме превъзпитава.

За смъртта му имаше две версии. Разказваха хора, които са били на погребението му и са чули, че става дума за самоубийство. Другата, че участвал в акции за прибиране на „неудобни хора“ за лагер в Плевен и някой го е застрелял. На банкет по случай излитането на Гагарин, някой подметнал, че може и да не е летял Гагарин. Станал скандал. Сашо извадил пистолет, но другият бил по-бърз. Коя е истината, не зная, но знам, че хиляди затворници си отдъхнаха. Веднага изпратих вест и до Самоводене.

Спомням си как няколко месеца, след като се бяхме видели със Сашо в затвора, по негова инициатива се сформира едно младежко отделение. Целта му беше да ни отдели от старите и опитни политици, да ни лиши от съветите и подкрепата им и да ни направи по-податливи на превъзпитание. Свалиха младите от всички отделения в затвора и ни събраха в едно отделение на долния етаж при по-добър режим, с по-малко хора в килията. Имаше дори дни, в които можеше да отидеш спокойно до тоалетната, сутрин, обед и вечер вратите на килиите оставаха отворени, докато се миехме, а и разходките на „карето“ бяха по-дълги. Този експеримент продължи няколко месеца, но излезе несполучлив. Върнаха ни отново по другите отделения, но ни разместиха.

В първото отделение, където ме изпратиха се запознах с нови хора. Там срещнах Иван Йоновски от с. Домлен, земеделец, студент втора година право. В затвора беше по земеделска конспирация с 15 годишна присъда. Много културно момче. Майка му учителка. Сприятелихме се. Имаше голямо влияние върху останалите земеделци. Беше изявен водач и много го слушаха, а и той много можеше и знаеше. Беше винаги с висок дух, скромен, обичлив, раздаваше се, имаше добро сърце. Години наред бяхме все заедно при преместванията ни – в Белене, в Плевен, в кариерата на с. Самоводене.

В същото отделение на Шуменския затвор се запознах с един друг земеделец, също изявен лидер – Иван Неврокопски. Той и брат му Крум Неврокопски станаха народни представители.

При разформироването на първо отделение ме изпратиха в 9-то. Попаднах в една килия с бай Неофит Цаков – главен редактор на в. „Зорница“. Религиозен, с много приятен външен вид, благ и културен човек. Ако човещината има някаква граница, то бай Неофит я надминаваше. Говореше увлекателно. Можеш с часове да го слушаш. Беше и много отзивчив – винаги готов да помогне с каквото може. Числеше се към елита на Шуменския затвор. Всички, независимо от коя партия са, го уважаваха.

Спомням си един ден, когато вратата на килията се отвори и надзирателят подаде писмо на бай Неофит. Той го отвори. Всички вперихме очи в него, очаквайки добри новини от света. Но благото му лице се промени, посърна. Очите му плувнаха в сълзи. Той вдигна поглед нагоре, прекръсти се и промълви: „Бог да я прости.“

Неговата дъщеря съобщаваше за смъртта на жена му. Всички страдахме с него. Да загубиш близък и да си далеч от него е много тежко за един затворник. Неофит беше страстен пушач и често, когато оставахме без цигари, запяваше:

– Ах живот, защо си като няма папироси?

Когато имахме цигари, при възможност пушехме в коридора. Тогава някои от „провалилите се“ идваха да искат, но ние им отказвахме. На бай Неофит беше много трудно да отказва дори на „слушалките“, които само дебнеха да дочуят нещо и да го занесат.

„Нямам, казваше и мислено добавяше: Нямам за него! Господи, прости ми, че излъгах!“

Пуснаха го от затвора на близо 60 годишна възраст, след като беше лежал около десетина години. Двадесетина години по-късно се срещнахме при едно мое пътуване до Копривщица. Пътувахме аз, жена ми и един колега с жена си. О г Йордан Дупаринов, мой добър познат, земеделец, също лидер и добре познат на земеделските среди, бях чул, че бай Неофит живее още в Пирдоп при дъщеря си, където ги бяха изселили от София. Данчо ме помоли да се отбия у тях. Направих го с голямо удоволствие. Бай Неофит ми се зарадва много. Петте минути, за които се отбихме, станаха часове. Мила среща беше. Имаше какво да си припомним. Беше се запазил същия. Никаква склероза, все така сладкодумен. Каза, че е привършил мемоарите си. Беше благодарен на Данчо, че го е накарал да пише. Наистина, друг човек едва ли би могъл така добре да опише преживяното в лагерите и затворите. Бай Неофит ми поръча да убедя и Данчо да продължи да пише за родното си село и за периода след затвора, като изселен в различни градове на България. Йордан Дупаринов беше от хората, които след затвора не видяха бял ден. Все го изпращаха някъде, само да не е в София. Накрая се усамоти в родното си село Лобуш, Радомирско, в компанията на десетина кози. По-късно разшири фермата с кокошки, агнета и други животни. Казваше, че като отшелник се чувства много добре. И властите доволни, и той също. Така изкара няколко години, без паспорт, за да не може да се движи из страната. Едва когато му дадоха паспорт, дойде няколко пъти до София. При тези си посещения е идвал при мен на чашка ракия и сладка приказка.

Много близък на бай Неофит беше и Коста Муравиев, последният министър-председател на България от 2 до 9 -ти септември. За тази седмица като премиер лежа около 15 години в затвора. Няколко години след освобождаването почина. Сега го реабилитираха, наскоро издадоха и спомените му. Бяхме се сближили в затвора. Когато нас, по-младите пи изпращаха от Шуменския затвор в Белене, той ме прегърна, разцелува ме и каза: „Кирчо, Кирчо, ако бяха всички хора като теб!…“

Лятото на 1953, както споменах по-горе, всички по-здрави и по-млади хора, ни изпратиха от Шумен на остров Белене. Пътувахме в конски вагони. Много мъчително пътуване. От Белене към остров Персин ни прекараха по понтонен мост. Стигнахме до лагера на втори обект. Бяхме слаби, изтощени, вървяхме бавно. Не ни гонеха много. Имаше два обекта – първи за лагеристи, т. е. за хора без присъди, и втори – за затворници с присъди. След няколко дни към Белене се придвижиха всички затворници. Така след три години раздяла се събрахме с Дечо и Стоян. Посрещаха ни лагеристи-склададжии. Раздадоха ни парцаливи дрехи, чували, цървули. Някой от тях спомена, че има лавка и спокойно можем да си купим мляко. Двамата с Йоновски спечелихме състезанието по бързина. Веднага си поръчахме по един литър мляко.

– Какво, мляко ли? – надникна учуден през прозорчето лавкаджията и ни изгледа. Уви продаваше само солена саздърма. Настаниха ни по различни бараки. За няколко дни лагерът се запълни с нови затворници от други места в България. Оставиха ни около десетина дни да се приспособим, защото бяхме много изтощени, гладни, слаби и разстоянието от с. Белене до обекта изчерпа сетните ни сили. След това започна най-жестокият режим, който можехме да си представим.

Първият ни работен обект беше работата на дигата. Това значи да се натрупа много пръст на височина 5-6-7 метра. Дигата обикаля острова, за да го предпази от наводнение през пролетта. Отиването и връщането до дигата беше около 16 км. Всеки ден трябваше извървиш едно разстояние общо от 30 км (разстоянието София-Перник е 30 км). С пълна количка с пръст 15 километра и още 15 километра с празна количка. Това беше нормата за един ден, ако не я изпълниш – карцер. Всеки от нас трябваше да изкопае най-напред 4-5 кубика пръст. Да я изкопаеш сам и да я пренесеш на 150 м разстояние, като последните 15 метра е стръмно, на височина до нивото на дигата. С нечовешки усилия дигата растеше всеки ден. Бяха достатъчни 10-15 дни, за да заприличаме на скелети. Времето – горещо, комари, пот, изтощение, глад. Храната не се отличаваше от затворническата. Даваха ни само повече хляб, около 720 гр. Ако не си изпълнил нормата, вместо в бараката – все пак легнал на нар, отиваш в карцера. А там – влага, няма къде да легнеш и при нашето изтощение заболяването беше сигурно. Тогава се убедихме, че тези хора не се шегуват, че са решили да ни унищожат и физически. Изплашихме се. След няколко месеца непосилна работа, мнозина от нас се разболяха, доста сърца се увредиха. При свижданията, кой както може опитваше да разкаже на близките си как сме, за да излезе истината извън пределите на лагера, да достигне до ООН и да стане международен въпрос. Друга надежда нямахме. Понеже почти всички бяхме с болни сърца, стреснаха се и ни понамалиха нормата на около 1-1,5 кубика, докато се възстановим. Бяхме доволни и на това. Началник на лагера беше известният Гогов, ст. надзирател Йонков, друг – с прякор „Американеца“. Трети нарекохме „футболиста“, защото при вечерна проверка, ако мръднеш малко, риташе без да гледа къде – в корема, в краката и пак си продължаваше проверката. Беше жесток и безчовечен.

Няма да забравя бай Иван Костов, земеделец-лидер. На проверка го извеждаха двама – не можеше да стои на краката си. Футболистът го забеляза и го шутира. Как да протестираме. Щяха да ни доубият.

По едно време през 1954 г. в Белене лежахме с бай Кольо Павлов. Сериозен човек, политзатворник, комунист и трайчокостовист. Дочух, че бил секретар на Георги Димитров. Беше лежал 19 години общо преди и след 9-ти. Работехме в една бригада. Държеше се културно, не се опитваше да ни агитира. Беше човек с достойнство, но му нямахме доверие, а и той на нас. Веднъж бригадирът се обърна към него:

– Бай Кольо, имам нареждане да направя списък на трайчокостовистите.

– Аз не съм никакъв трайчокостовист, засегна се той. Нямам нищо общо с този шпионин и предател.

Бригадирът се стресна. Няколко месеца по-късно Трайчо Костов беше реабилитиран. Официалният тон се смени и бай Кольо каза, че винаги се е съмнявал, че може и Трайчо Костов да е невинен като него.

Имаше едни периоди, след наводнение, когато водата се отдръпваше. Тогава оставаха големи локви и блата. Можеше да се хваща риба с ръце, но за нас това беше забранено. Някои, обаче успяваха да скрият някоя риба и като влезем в обекта, можеше да се изпече. В обекта се чувствахме малко по-свободни. Имаше огньове. Можехме да си сварим чай, да си стоплим вода. Но пред онези тримата, това не минаваше. Предупреждаваха ни:

– Ще има обиск, който има риба да я остави на портала. – Там правеха купчина от риби. Понякога хващаха по някой смелчага, дръзнал да скрие някоя риба и го биеха жестоко. Бяхме много, но и надзирателите не бяха малко. Някои от тях бяха по-добри, гледаха ни как ловим риба с ръце и ни разрешаваха да я изпечем на огъня. За нас това беше върховно щастие. Персин беше богат остров, там почвата даваше добър плод, но за нас той беше забранен. Движехме се под конвой, от време на време тези, които работеха в зеленчуковите градини, ни подхвърляха по нещо. Голяма радост беше. А имаше сред затворниците добри специалисти: агрономи, които завеждаха свинарници и градини. Имаше и ветеринарни лекари, които опитваха по разни пътища да ни снабдят с нещо за ядене. Бяхме им много, много благодарни. Сред тези наши благодетели бяха Гьорето, македонец, Иван Шекера от Панагюрище, агроном и д-р Найденов, ветеринарен лекар, племенник на Яворов. На някого му трябвало пеницилин, бил тежко болен и той му дал. Но администрацията го хванала и го карцирали в „живата гробница“. След престоя там се наложило да му отрежат и двата крака. Това ми го разказа Ангел Карамфилов от Добрич.

Ако не работехме на дигата, жънехме. На обекта имаше табели: „Преминаването забранено. Стреля се“. Зад табелите стои охраната с насочен шмайзер. Много пъти правеха провокации – чисто убийство. Ние получавахме инструкции от по-старите лагеристи, да не приближаваме надзирателите, защото е опасно. Понякога лъжеха, че си минал табелките и убиваха.

По едно време беряхме и памук. В един такъв ден не ни докараха вода. Обикновено я носеха в бурета. Цял ден на слънце. Спряхме изнемощели, почти парализирани от жажда. Надзирателите се стъписаха. Тогава преместиха табелите, за да отидем до Дунава. Пихме ненаситно, водата ни се стори сладка.

Имаше един период, в който ходехме „на лов за дърва“ през лятото. Черешовите води през месец май предизвикваха наводнения. Някъде през май-юни трябва да е било, разрешиха да си съставим сами бригадата. Събрахме се все хора, които се разбираме. Пуснаха ни в отделен район. Две лодки свързани отгоре с дъски. Събирахме дънери и клони по водата. Тогава си ловяхме и риба. Правехме въдички от карфица. Можехме да спрем, да запалим огън да опечем рибата. Периметърът беше голям. Ако си изпълнил нормата можеш да се скриеш, да се окъпеш, да поплуваш. Щастливи дни бяха. После отново ни юрваха по обекти, по косене, по засяване.

Един ден – 28 август, празника на Света Богородица, бяхме на полска работа. Чакаме колата с чорбата и уморени заспиваме кой на слънце, кой на сянка. Както съм задрямал, едно змийче падна върху гърдите ми. Стреснах се и извиках, всички скочиха.

След тежкия работен ден доволни, че сме оцелели, защото се случваше и най-лошото, имахме възможност да се видим с близки от различните бригади, да споделим преживяното през деня, да обсъдим, това, което ни предстои, да сигнализираме за жестокия режим чрез някои легални и нелегални начини, с надеждата да стане нашата участ достояние на нашите близки, на тези които мислят за нас. Да се помъчат истината за нас да излезе зад граница, да се ангажира европейското обществено мнение. Вярвахме, че когато се заговори в Европа и по света за затворниците на остров Белене, островът на смъртта, може би ще въздействат на правителството. Имаше такива случаи. Тогава режимът се смекчаваше. Един пример: Генерал Шарл Де Гол беше споменал в реч, че човек в България, споменал точно името, е осъден на еди колко си години затвор по една единствена причина – че разпространява вицове. В резултат на това, само за няколко дни един архитект беше освободен от затвора. В по-късни години от негови приятели разбрах, а и аз имах впечатление, че въпросната личност си е останала същата, пак разказвал вицове, но накрая винаги добавял: „Ако отново стане нещо с мен, моят приятел Де Гол пак ще ме освободи“.

Не мога да не спомена и съзатворника си и лагерист бай Любен Генков, социалдемократ, много висок на ръст, в напреднала възраст, с очила. Той имаше една единствена задача, последната в живота му – да повдига духа на затворниците и лагеристите. Обичан от всички и леви, и десни, помагаше, раздаваше си колетите, на отчаяните казваше благи думи. На ония, в които се съмняваше, отсичаше гневно: „Мръсник! Предател! Ти не заслужаваш да живееш.“

Прям, искрен и безкрайно предан на своите идеи, той успяваше да изпълни ролята си. Най-главният му номер беше да вика духове, да прави сеанси. На някакъв картон се рисуваше кръг и се пишеха буквите на азбуката. Двама души държаха молив или клечка и духът говореше, като клечката се местеше от буква на буква, правеше думи и изречения. Така разговаряхме с духове. Бай Любен викаше духовете, а главен асистент му беше Георги Донев, с прякор „Пилето“. Нека разкажа за „Пилето“. Извадили го мъртво от карцера с още няколко трупа. Някой забелязал, че помръдва и го скрили в бараката. Започнали да го хранят като пиленце – лъжичка чорба, трохичка хлебец и малко по-малко Георги оживява. От тогава му викаха „Пилето“. Аз пък го наричах Жерар Филип. Това го радваше. Той същият е и от кардираните в лодка през зимата на 1952 или 1953 година. Трябвало да изкарат 14 денонощия в тази лодка под бръснещия леден вятър. Садистът Гогов ги привиква полумъртви в администрацията. Искал да използва удобния момент, да ги привлече за сътрудници на ДС. След такива нощи! Каква жестокост! Но те издържали и оцелели. И още много подобни епизоди е преживял „Пилето“, а беше слабичък и висок, да се чудиш откъде толкова сили. Даваше си живота, но си остана Георги Донев – анархиста. „Пилето“ и бай Любен се обичаха много. Бяха героите на лагера, решени да повдигат духа на другите, а искаха да бъдат разобличени и някои доносници.

И така, в бараката сме, готови да викаме „духове“. Бай Любен задава въпрос:

– Посочи ми кой тук е доносникът и кой причинява мъка на моите момчета?

– Не е един, а трима са – отговаря духът.

Бай Любен веднага вдига голямата пръчка и посочва единия, втория, третия. По този начин ги разобличавахме, не можеха да реагират. Всички обичахме бай Любен.

Няма затворник или лагерист на втори обект в Белене да не го познава. Негов много добър приятел Ахмед му направи контрасеанс и извика духа на Пастухов.

– Бай Кръстьо, тук е моят приятел Любен.

– Не познавам такъв – отговаря духът.

Бай Любен се ядоса и възмутен от дън душа се развика:

– Ахмед, как може? Това е лош дух!

Иван Йоновски, след едно свиждане с майка си, учителка в село Домлен, дойде много разстроен. Питал я дали му се сърди, че е в затвора и я оставил самичка.

– Е, синко – отговорила му тя – аз съм била винаги откровена с теб. Не ти се сърдя. Прощавам ти, синко, но не те извинявам.

А моята майка никога не ме упрекна, нито се оплака. През всичките тези години ми беше опора. Когато казвах: „Майко, сгреших пред тебе, толкова тревоги ти създадох…“, тя се усмихваше благо.

Често си спомням казаното от бай Неофит: „Който на 18 години не е имал леви убеждения и на 28 не се е отказал от тях, не е нормален човек“.

Другият мой приятел от затвора е Борис Митов, лека му пръст. Почина през есента на 1990 година, доживя нашата „нежна революция“.

А за приятеля ми Бойко Чилингиров мога да разказвам с дни. И не само аз.

Много колоритна личност сред нас беше Франто Франтишек – инженер, чех по произход, от захарните фабрики в Г. Оряховица. Заможен, следователно, по тогавашната логика – класов враг, експлоататор и т. н. Вкарват го в затвора. Попада в инженерната бригада заедно с мен. Висок и много пълен, с бавна походка, около 60-годишен, флегматичен, но изпъден с огромна енергия. Нямаше близки и познати в България. Не получаваше никакви колети. Отделяхме му по малко от нашите. Гледаше ни с добродушни очи, пълни с благодарност.

– Как се казваш? – питаха го при инспекция от ДС.

– Франто Франтишек от Горна Оряховица.

– За какво си осъден?

– Малко шпионаж, малко саботаж и малко няма нищо. И ми дали доживотна присъда.

Говореше на развален български език. Оплакваше се:

– Аз толкова години в България живял, но български не научил, а чешки забравил. Какво съм виновен, като не ми се отдават езици.

Беше язваджия. Когато в баката останеше нещо, знаеше се, че е за Франтишек. Той беше много благодарен. Имаше голям апетит и след черпак чорба повече се шегуваше:

– Съжалявам, но повече от 5-6 черпака не мога да ям, защото имам язва.

Беше човек с тежест. Споделяше, че е доволен от доживотната присъда, защото му искали смъртна и добавяше:

– Дамското дружество в Горна Оряховица направи митинг и настояваше да бъда осъден на смърт.

В Белене двама души съвсем откачиха, бяха здрави физически, работеха като машини, но имаше дни, когато никой не можеше да ги накара да работят. Имаше и един друг – дядо Манол, възрастен, с леко отклонение в психиката, тих и много религиозен. Смяташе се за пророк. Вярваше, че ще посочи пътя на спасение на човечеството. Правехме си шега с него. веднъж сме се събрали на приказка. По едно време дойде дядо Манол.

– Сънувам аз ангел Господен, – поде сериозно един шегобиец, – слиза от небето. Тук между вас, каза, има един истински светец. Слушайте го. Той ще ви покаже истинския път.

Дядо Манол веднага се хвана. Погледна смутено, усмихна се леко и каза:

– Това съм аз.

Засрамихме се, разбрахме, с него такива шеги не бива да правим.

В една килия имаше и двама болни с припадъци. Движеха се заедно, помагаха си. А законът и тогава, и днес не позволява да се държат в затвора болни хора.

Имаше и едно турче, Османчо, винаги добродушно, усмихнало. Чудиш му се, но след няколко думи разбираш, че не е наред. Обичахме го, купувахме му локум и той се топеше в щастлива усмивка. Един ден го привикаха за нещо, изведоха го от затвора, кой знае накъде, с двама надзиратели. Пред портала Османчо се обърна и побягна. Един криминален му слага крак. Хващат го веднага и обратно в двора. Един от нашите, Османчо много го обичаше, пита:

– Абе Османчо, ти защо така направи? – тревожеше се той.

– Ами сетих се, – усмихнато каза турчето, – че има магазин и мога да си купя локум.

Всички живеехме със събитията навън. По това време много се пишеше за войната във Виетнам и обсадата на град Диен Биен Фу във вестниците. В деня, когато градът падна, един от нас с вестник в ръка сърцераздирателно извика в бараката ни:

– Другари, Диен Биен Фу падна и аз с него. Вече не съм това, което бях и не трябва да ми вярвате повече.

веднъж, когато на път за карето, ние от седмо отделение се разминавахме със затворниците, от девето едно момче от тях, Георги Филипов, извика радостно:

– Приятели утре се събират президентите на великите сили. Да им пожелаем успех! Да живеят великите западни демокрации – Англия, Америка, Франция!

Искаше да каже още нещо, но надзирателите го наобиколиха и право в карцера. Разтревожихме се много. Това явно беше нервна криза. След 4-5 месеца го видяхме в Белене. Нямаше рецидиви. Излежа си присъдата момчето, излезе, ожени се. Добър мой приятел беше. Вече е покойник.

В Лозенец имаше една хубавица, моя позната. По време на евакуацията била в Пирдоп. Там бил и Георги Филипов. Влюбили се. Първа любов, първи чувства… Обичаше да му говоря за нея. И дълги години след излизането ни от затвора, когато му казах, че Тинка още живее в Лозенец и че с интерес е слушала одисеята ни в затвора, очите му грейнаха:

– Поздрави я. Чиста любов, прекършена от затвора.

Имаше и един бай Иван, селянин, без образование, но много любознателен. Все искаше нещо за четене. Васко Хадживасилев от Козлодуй му дал Шели.

Разгръща Иван книгата, разказваше после Васко, гледа първа страница – стихове, втора – също, третата пак стихове, прелиства до края и се чуди:

– А бе Васко, какъв е този човек, цялата книга изкарал в стихотворения.

Гонеше го страшен глад.

– Слушай бе, Васко. – въртеше се около него. – Слушал съм за много диктатури, ама за такава гладна диктатура никога не бях чувал.

Четем във вестника изявленията на Вишински: „Казвате, че зад желязната завеса има много затвори и лагери. При вас пък има расова дискриминация“.

– Васко, – коментира бай Иван, – в Америка убили двама черни. Голяма работа. Тук с хиляди убиват с глад и бой, ама кой смее да го напише.

Сред нас имаше много такива чисти и открити души. Контактувахме с всички затворници, разбирахме се и с интелигентните, и с необразованите. Много от тях никога и не бяха помисляли, че ще попаднат в тоя политически водовъртеж. Бяха с висока нравственост. Не ставаха лесна плячка на надзирателите.

Случи се да свестяваме възрастен, простичък човек, пребит от надзирателите. Когато се посъвзе, попитахме какво се е случило.

– Ами оня взе да ми говори нещо не на нашенски език – заразказва чистосърдечно байото. – Кой те завербува, пита. И аз му теглих една нашенска цветиста псувня и си отнесох боя.

Ограмотихме го, обяснявайки му какво значи завербуване. Загубихме много сили и здраве по лагерите при нечовешки условия и неизпълнимо жестоки норми. Започнаха да ни прибират отново в затворите да отдъхнем от тежкия труд.

Измамата

Беше 1956 г. Най-неочаквано започнаха да ни четат списъци и да ни отделят. Не бяхме чули, че ще идва нов инспектор. Имахме друг, който не всяваше такъв страх, при който се отървавахме със смекчаване на режима, помиловки и т. н., та много се изненадахме. Прочетоха и отделиха 100-150 души, строени на плаца и им съобщиха, че са помилвани и заминават по домовете си. Така стана и на следващия, и на по-следващия ден. Заминаващите оставяха дюшеците, завивките – всичко, което можеха да ползват останалите в Белене, и тръгваха. Четенето продължи. В списъка бях и аз. Не можех да повярвам, че ще бъда освободен. Дечо ме прегърна. Час по-късно и Дечо чу името си, дойде при мен. Събра се група около 150 души. Тръгнахме бъбрещи, радостни към портала, към селото. Надзирателите казаха да си оставим ботушите на обекта, защото няма да ни трябват повече. Оставихме и други неща. Изминахме последните 10 метра по понтона, минахме границата на лагера, но вместо да ни пуснат, ни натовариха на конски вагони и ни откараха в Плевенския затвор. Никога няма да забравя тази гавра. Беше много жестоко. Наистина някои пуснаха. А ние? Някои наивници смятаха, че като отидем в Плевен, оттам ще ни пуснат. Но шега нямаше. Там изкарах три години. Станаха унгарските събития (през 1956). Надзирателите се уплашиха и омекнаха. Можеше и на тях да им се случи нещо подобно на онова в Унгария. Около десетина дни Унгария беше свободна, бесеха служителите на държавна сигурност с главата надолу. За нас това беше „контрареволюция“, но светът знаеше, че една социалистическа страна се беше освободила.

На някакъв конгрес на социалдемократическа партия, възстановена в Унгария, който се провеждаше в Австрия, бяха пратили делегация. Революцията в Унгария бе разгромена, но унгарците си бяха извоювали правото да пътуват. Имре Наги – героят – потърси убежище в Букурещ, но го предадоха и го върнаха, за да го разстрелят. Много унгарци обаче се спасиха.

Някои от нашите надзиратели започнаха да си правят застраховки:

– Не сме се отнасяли лошо, нали?

– Не сме се държали лошо?

Но това беше докато съветските „освободители“ с танковете си не влязоха в Будапеща и не смачкаха разбунтувалите се.

След това режимът в затвора се затегна. Увеличиха хората в килиите, намалиха свободното време и времето за личен тоалет. Ограничиха разходките. Върнаха всичко по старому, така както могат да постъпват само мръсниците. Когато са на зор омекват, когато са силни – колят. Стар болшевишки трик. Дечо беше в друго отделение. Аз бях в 60 или 61 килия и изкарах там три години. В килията бяха повечето познати герои от Шумен, Белене и някои нови. Бяхме 50 – 52 души. Сближих се с Манчо Станков от Варна, малко по-млад от мене. Хвърлен в затвора по процес за една измислена ученическа конспирация и измислени обвинения. Хвърляли позиви, т. е. той не хвърлял, а другите, а той като „класов враг“ включен в процеса, заедно с трима-четирима негови съученици от търговската гимназия в Свищов. Рядко културно момче. Говореше няколко езика, беше учил в немско училище. Баща му – инженер, завършил в Германия, майка му – домакиня. Заможни хора, с голяма хубава къща на три етажа в центъра на града. Имаше голяма музикална култура. С часове можеше да говори за изкуство. Учудвах се как толкова млад може да знае толкова много. Четеше непрекъснато. С най-големи подробности разказваше американски филми, прожектирани преди и непосредствено след 9-ти септември. Излежа си присъдата докрая. Виждахме се многократно след това и беше един от най-добрите ми приятели като Славчо Гечев, като Бойчо Чилингиров, Тодор Ченков и още много други.

Между нас се създадоха един особен род отношения. Близост по-силна от роднинската. Всеки чувстваше другия като частица от себе си. Не се търсехме нарочно, но като се видехме, изминалото време изчезваше, потъвахме в спомени и не можехме да се наприказваме. Жадувахме да научим подробности за всеки от нас.

Тук в Плевенския затвор бяха баща и син Черневи. Бащата, пастор, от „пасторския процес“, синът, завършил в Кембридж, осъден на смърт. Очакваше се присъдата да бъде отхвърлена или потвърдена. За това имаше законен срок, но той мина. През това време арестуват бащата – пастор Чернев и за да могат да го превият, да натопи и други свои съпроцесници му казват:

– Ако не кажеш истината, ще изпълним веднага присъдата на сина ти.

Такива бяха методите на ДС. Отмениха присъдата. Дочакаха и двамата освобождаването си. Бяха в едно отделение. Мина време и пасторите бяха реабилитирани. И двамата бяха добри и честни хора.

Както вече споменах, по-младият имаше английско възпитание и на всички ни правеше впечатление начинът му на хранене. Докато всички едва сварвахме да сложим парче вестник и върху него хляба, той винаги изваждаше салфетката, поставяше хляба, канчето, лъжицата върху канчето и започваше да се храни изискано. Това правеше впечатление. В осанката, в погледа му имаше нещо гордо. Беше внимателен към колегите си затворници, но някак отдалечен от тях. Правеше впечатление.

В затвора станаха няколко инцидента. Започна се с един млад, хубав мъж двадесет и три-четири годишен, социалдемократ и според д-р Дертлиев – гениален. Не издържа на режима, хвърли се от третия етаж на плевенския затвор с главата надолу. Умря на място. Запомнихме го такъв, какъвто го знаехме. Всички го изживяхме много тежко. Колкото и да са секретни тези неща, има начин да се разберат. Научихме за инцидента веднага. В продължение на няколко дни имаше още два такива случаи. И двата несполучливи. Хвърлиха се от 10 м височина едно македонче и един „кофти“. Когато слизахме на каре се движехме по стълбите, плътно към стената. Голямо беше изкушението да скочиш от парапета. Мислиш понякога: „По-добре ужасен край, отколкото ужас без край“. И който имаше по-слаби нерви, можеше да се възползва. След десетина-петнадесет дни ги върнаха в отделението.

За тези, които се опитваха да ни вербуват за доносници на ДС, си имахме готов отговор:

– Аз живея само за една чест, ако изгубя и нея какво ще ми остане?

В наказателното отделение беше земеделският лидер Димитър Гичев. Изолиран. Разхождаше се на каре сам. Не ми се удаде възможност да бъда с него, но чух от другите, че бил много горд човек, че респектирал дори надзирателите. Правеше ми удоволствие да го наблюдавам как се разхожда в карето, висок, слаб, със съвсем бели коси, непоколебим, рязък, решителен. В периода, когато някои негови съидейници подписваха декларации (в които се разкайваха и заклеймяваха Никола Петков) и ги пускаха на свобода, той твърдо отказваше. Бил отказал дори министерски пост. Беше много възрастен, но си остана личност.

Кольо Чардаклиев от Варна беше замесен в един от истинските шпионски процеси – от 13 души подсъдими 12 бяха осъдени на смърт, той – до живот. Всичките комунисти. Не направи компромис, но понеже беше съден с брат си, единият трябваше да остане жив. Не съм му задавал въпроси, нито той ми е разказвал, но дочух, че процесът е за разузнаване, подводници и т. н. по истинска вина. Всички останали „шпионски процеси“ бяха монтаж и без смъртни присъди. Дори и процесът на Тодор Пиперков, Борис Нанов, Спас Загорски и другите, който беше един от навързаните с процеса на Трайчо Костов, беше скалъпен. В него обвинението беше, че са вербувани от Кирил Славов – резидент на английското разузнаване. Славов почина при неизяснени обстоятелства по време на следствието. Той бил „тясно свързан“ с Трайчо Костов и оттам и обвинението в шпионаж заедно с Трайчо Костов. Целта на тези процеси беше да съдят не отделни личности, а институцията.

Спас Загорски е лежал с Ангел Мотеков и сам ме потърси в Софийския затвор. Той беше троцкист. За пръв път видях комунист, който говори против Сталин. Явно по тази линия го бяха прибрали. Беше зле настроен към новия режим. Освен с Ангел беше лежал и с игумена Калистрат. По-късно чух, че Калистрат е достоен българин. Бил офицер, но скъсал с военната кариера, оттеглил се като отшелник и станал игумен в Рилския манастир. Оттам – в затвора, от затвора – в Бачковския манастир и пр. Многократно сме се разхождали по карето в Софийския затвор и останах с много добри впечатления от него. Споделих с бай Спас, че в следствието за кратко бях с друг троцкист – Кръстьо Раковски, печатарски работник. Двамата се познаваха. Кръстьо непрекъснато говореше против Сталин и изтъкваше качествата на Троцки. За първи път виждах такива хора. Дотогава за Сталин комунистите говореха с фанатизъм.

Със сина на бай Спас пък бяхме в Белене. Той беше в нашата инженерна бригада. Следвал строително инженерство в Прага, прекъснал и станал интербригадист в Испания. След това емигрирал във Франция. Там се оженил за французойка. В България се връща като герой от Испанската война, прави кариера като началник в ДС, ала по процеса на Трайчо Костов го осъждат. Затворен, мълчалив, в работата съвестен. Винаги беше с бай Никола Павлов, също трайчокостовист, бивш секретар на Г. Димитров. Бай Никола му беше нещо като адютант. Въпреки че се водеха към нашата бригада, имаха отделно помещение с легла, чертожна дъска, печка, изобщо един по-сносен живот – бяха галените деца на Белене. По-късно ги пуснаха и реабилитираха. Никола Задгорски не приеха отново в партията. В свободния живот го срещнах веднъж случайно на улицата. Похвали ми се, че му разрешили да довърши образованието си и вече завършва. От друг трайчокостовист научих, че отначало не са го пускали да отиде при жена си, но по-късно успял да замине и бил добре там. В лагера се срещнал със Стойчо Мушанов и когато ги запознават, Мушанов възкликва:

– А, тази фамилия я познавам, живеят в апартамента ми, след като ни изгониха от там.

С Марко Марков, офицер от Сливен, бяхме в Белене и в Плевенския затвор в една килия. Подпоручик, отишъл на специализация в Германия. Там го заварил краят на войната. Попаднал в американски лагер заедно с други българи. Оттам всеки можел да отиде където пожелае – в друга държава или на друг континент. Той без колебание пожелал да се върне в България, но вместо у дома, попада в затвора с присъда. Поредният нагласен процес. Лежа около 12 години. Интелигентен и почтен, с висок дух. Такъв човек рядко се среща. Не се признаваше за виновен в нищо и винаги беше готов да го докаже. Прекарахме много приятни часове заедно. След като прочетеше някоя книга с няколко изречения майсторски можеше да предаде съдържанието ѝ. Имаше език и стил, на който много специалисти биха завидели. Той също ме обикна. Знаеше перфектно немски, френски и английски и благодарение на трудолюбието му дори и без речник ми помагаше за някои по-трудни текстове във френските или английските книги, които четях. Нямаше мисъл, която той да не може да предаде с думи на един от тези езици. В много по-късни години, когато минавах с колата си през Сливен, случайно го видях на една спирка. Спрях и го повиках. Той беше на два-три метра от мене и явно не ме позна. Трябваше да му се представя. Като разбра кой съм влезе в колата и не ми позволи да продължа пътя си към морето. Отидохме у тях, запозна ме с жена си, с децата си. Много говорихме, толкова спомени ни свързваха. Обещахме си на тръгване пак да се чуем и видим. Беше доволен. Работел в някакъв машиностроителен завод, ценели го като единствен преводач на техническа литература.

С Дечко Драгиев, също преводач, се запознахме в Белене. Беше завършил американския колеж. Имаше талант да учи езици, знаеше немски, френски, английски, а в затвора учеше арабски. Много отзивчив и добър човек. Той и „Съра“ – така наричахме пастор Митков и пастор Здравко Везлов, бяха хора, които щедро се раздаваха. Много затворници, благодарение на тях научиха там по един чужд език. Между прилежните им ученици бяха д-р Грозев, Васил Златаров и други. Пастор Мишков беше водеща фигура, дълбоко вярващ и праведен. Беше автор на нашумялата книга „Философия на вярата“. Живееше в Пловдив. При едно от моите пътувания го видях:

– Ти разбра ли, – попита ме той, – че Харалан Попов (негов съпроцесник) е написал книга „Аз бях 13 години в затвора“?

Харалан имал семейство в Швеция. Лежа 13 години в затвора, после замина при семейството си и там издаде книгата си на английски език.

На Теди родителите бяха в Испания, брат му в Швейцария, но той получаваше редовно колети от Анна Каменова – прогресивна, честна писателка.

В Софийския затвор след 9-ти един фелдфебел с току що произнесена присъда беше свален долу, а „кофтито“ – техен човек. Вкарват го в една килия с трима души, една маса, стол. Той се чуди какво става. Те му казват, че знаят всичко за него, но има да доуточнят някои неща. Няма да го бият, но ако ги лъже и това можело да се случи. Започват кръстосан разпит. Фелдфебелът всичко признал – какво е изнесъл от поделението, какво е продал. Но го накарват да признае и че е убил с прашка слона в зоологическата градина. Тази зловеща шега той не прости никога.

Аз току що бях излязъл от плевенския затвор, където прекарах три изтощителни години в килия. Цветът на лицето ми восъчен, бях изтощен, но ме пратиха на каменната кариера в Самоводене. Имаше моменти, когато ми се искаше отново да съм в Белене. Там поне можех да се окъпя. Който не можеше да се приспособи, биваше връщан в затвора. А Дечо беше преди мен на кариерата.

– Кирчо, не бой се – казва. Намерил съм ти две турчета, с тях ще работиш на „забоя“. Мои хора са. Те ще ти помогнат докато се съвземеш. Ти ще гледаш повече, няма да работиш.

Така изкарах десетина дни, докато укрепнах и станах пълноценен работник. Турнетата казваха:

– Ние не вярвахме, че бай Киро ще може да работи тая работа.

Нормите бяха много тежки. Работехме на две смени. Разбиваха скалите с взрив, ние ги доразтрошавахме с чукове и пренасяхме с колички. Първа смяна ставаше в три часа през нощта. Работехме от 4 до 12. Режимът беше малко смекчен, храната малко по-добра, но сутрин просто не можех да стана. Връщахме се, хапвахме и веднага лягахме, защото ако не спиш, на другия ден не можеш да станеш. Така изкарах шест месеца. На кариерата ставаха и нещастни случаи. Винаги бяхме изложени на опасност. При взрив се криехме, но един от нас бил глух, не чул и не забелязал, че всички се крият, камъкът го уби на място. Веднъж на „забоя“ с турнетата падна камък и върху мен. В един миг го видях да лети към мене. Свих се, камъкът рикошира и ме удари в петата. Отидох в лечебницата. Дадоха ми почивка две седмици. Посъвзех се.

В Белене имаше лагеристи, които се подлагаха на операция от апандисит само и само да си починат петнадесетина дни.

Оставаха ми още два месеца. Зимата беше много студена. Кожата на ръцете ни залепваше за камъка. По това време работехме със Славчо. Под кариерата беше гарата. Там живееха стрелочникът и жена му баба Лоза. Работата ни беше два вида – или да копаеш, или да превозваш колички до едно кръстовище, където отчиташе работата ни баба Лоза. Когато минавахме ние със Славчо, тя ни даваше картончета за прекарани за цял ден колички. Щом излязох на свобода, намерих баба Лоза и ѝ благодарих. Зарадва се, обеща да помага и на другите.

Малечката, секретарят на Ванче Михайлов, беше завършил немска филология. Няколко пъти го срещах в София. Хубави хора бяха, милееха един за друг и за водача си Ванче Михайлов. Когато се видехме, не можехме да се наприказваме. От други знаех, че направил сполучливо бягство от Софийския затвор, през прозореца на счетоводството. Отива първо в Македония, но гърци те го хващат и го връщат обратно. Укрива се в София при македонци. Един ден, както се вози в трамвая, до него застава началникът на затвора. Познава го, хвърля се върху него, хващат го и – обратно в затвора. В последно време отношението към македонците се смени. Пратили Малечката да носи някакво послание на Ванче Михайлов от комунистическото ни правителство. Но Ванче отказал да го получи. Напоследък чувам, че Малечков е болен.

Достойни хора

Като написах мемоарите си, забелязах, че за много от моите близки приятели не съм писал достатъчно.

Нека не ми се сърдят, защото е трудно да се пише за хора, които чувстваш като част от себе си и са твоя огледален образ. Най-трудно и нескромно е човек да пише за себе си.

Иван Шуплинков, македонец от с. Дамяница, на 10 км от Сандански. Горда душа, рядко добър като човек и като приятел, с добродушна усмивка, с доверчиви смеещи се очи. Отзивчив, състрадателен. Посрещна ме в Самоводене с бай Найден, също прекрасен човек, македонстващ. Аз съм от един-два дни на работа в каменната кариера в Самоводене, близо до В. Търново. Идвах от Плевенския затвор, където бях прекарал три години, много отслабнал, с восъчен цвят на лицето и ми трябваше малко време, за да укрепна физически. Шуплинката, бай Найден и двама турци, много симпатични младежи ми помагаха да изпълнявам дневните си норми. Това беше много важен изпитателен срок, защото ако не се справех с работата, след десетина дни трябваше да се върна отново в Плевенския затвор, а там режимът беше много жесток. Благодарение на Иван Шуплинков (Шуплинката) и на неговата бригада, аз се справих с работата и останах да работя в Самоводене.

Преди години бях на лечение в гр. Сандански и отидох в с. Дамяница. На вратата имаше некролог – Шуплинката бе починал преди три месеца. Очите ми се навлажниха. Много радушно бях приет от близките му – от брат му Стоил, с който дълго приказвахме, и ме изпратиха с шише ракия.

Иван Раленков от Панагюрище. Колко близък приятел ми беше в затвора. И сега в София, като се срещнем случайно или нарочно, не можем да се наприказваме. Скромен, интелигентен и много начетен, роден поет с голямо дарование. Като чета негови стихотворения, тръпки ме побиват и се просълзявам. А гой, от скромност не иска да издаде дори една своя стихосбирка. Това е Иван Раленков.

Архитект Васил Димитров от Княжево. Години съм бил с него в една бригада на остров Персин. И той скромен, не обича да се шуми около него, като че ли не е бил в затвора. А той е герой от „Понтона на ужаса“! През 1953 г., през януари месец, при неописуем студ, заедно с други такива герои, беше карциран за 14 дни на един понтон (лодка от метал), нарочно пробита, пусната по течението на Дунав на открито, без покрив или някакъв подслон. Бръснещ зимен вятър и непрекъснато изтребване на водата, нахлуваща през пробитата дупка, с шапки и с каквото се намерило под ръка, без храна, без завивки. Мнозина се разболяха тежко, малцина оцеляха.

Писателят Георги Марков, минавайки с параход покрай остров Персин, си спомня и пише за „Понтона на ужаса“ в книгата си „Задочни репортажи „. Споменава и за още един инцидент, свързан с Васко Димитров. По време на изборите за Народно събрание в Княжево идва Георги Димитров да провери как минават изборите там. Той си позволил да оскърби опозицията. Но Васко, който бил в комисията представител на опозицията, много достойно му отговорил. Георги Марков и Васил Димитров са израснали заедно в Княжево и са били приятели.

Досега не съм писал и за Стефан Хаджиниколов, по прякор Гензо, и за неговия съпроцесник Юри. Двамата са софиянци, завършили Френския колеж, и са на моя възраст. Много почтени хора, с висок морал, с достойно поведение в затвора, излежаха присъдите си без помиловки. Същото мога да кажа и за Джони. Те заедно с Данчо Дупаринов след освобождаването им бяха повече от десетина години изселени, не ги пускаха да стъпят в София, в домовете си. Юри и Гензо ми се обаждат от време на време по телефона, понякога идват у дома да ме видят. Аз не мога да посетя никого. Не ми е лесно да се движа, имам много напреднал емфизем.

Когато идва в София, отбива се при мен и моят обичан приятел Пенко Керемедчиев от Панагюрище. Лежа 10 години като земеделец. Роден поет-лирик, публикува две стихосбирки и подготвя трета. Прекрасни стихове, прекрасни като самия им автор – скромния, милия, безкрайно добрия и честен Пенко.

Славчо Гечев, много близък до сърцето ми. Славчо, това съм аз, а как да пиша за себе си? Сега е на 70 години, родом е от Лом, женен в Несебър и живее там. Лежа в затвора близо 15 години, със смъртна присъда години наред. Който не е бил със смъртна присъда, не може да си представи и едно денонощие, преживяно от тези хора, които всеки миг очакват да се появи палачът. Нощем те не спят, чакат, при всеки шум изтръпват. Славчо често ми се обажда по телефона и се интересува от здравословното ми състояние.

Славчо винаги ме информираше и за нашия общ приятел Златан, при който често почивах.

Посещава ме също и моят добър приятел Стефан Вълков от Асеновград. Той лежа в затворите 21 години при много тежък режим – карцери, побоища и пр. Смазан от един такъв побой в Плевенския затвор, той едва се движеше, прегърбен със счупен гръбнак цели три години. После го оперират и се изправя.

Васил Златаров лежа около 20 години от които 3 години смъртен. Един от много достойните хора, обичан и уважаван от всички. Преди няколко години почина като народен представител.

Никола Куртоклиев – един достоен човек (писах вече за него) е също рекордьор, лежа 18 години в затвора.

Димитър Попов е също един от достойните мои приятели от затвора, много добър оратор и често взривяваше хората, дошли на сините митинги в София след 10 ноември 1989 г.

Васил Узунов е абсолютен рекордьор на България – лежа 28 години, прояден от туберкулоза! Бил е само на 18 години – хубав, лъчезарен, винаги засмян, отива на абитуриентски бал в родния си град Чирпан. Танцувал непрекъснато, както всички останали младежи и още недовършил последния си танц го арестуват за „малка справка“. Зад тази „малка справка“ се крият цели 28 години затвор. Ученическа конспирация – хвърляли позиви… Голямо престъпление! Нито човек са убили, нито са имали такова намерение.

Най-голямото престъпление на социализма се казва Васил Узунов. Не ми се говори по този въпрос. Направо ми се плаче. Аз съм лежал 10 години в затвора, а Васко три пъти по десет.

Кой е престъпникът, Васил Узунов или тези, които са го държали зад решетките 28 години? Но това е социализмът и той е част от „Златния век на България“

А какви млади симпатични деца бяха в затвора. Не целунати и не погалени от женска ръка. Играеха на топчета и на една друга детска игра „прескочи кобила“. Наричаха ги „децата на затвора“, а за бдителните комунисти бяха опасни „конспиратори“.

Ако ги бяха сплашили и не бяха ги осъдили, колко по-добре щеше да бъде. Колко мъки, страдания щяха да бъдат спестени на осъдените и на техните близки…

Искам да завърша моите спомени за достойни хора с името на най-достойния от достойните – Васил Узунов. Когато си помисля за него, сърцето ме заболява! Вече писах за него, че той прекара почти половината от живота си в затворите, най-често в карцери, с проядени от туберкулоза гърди – 28 години и 8 месеца! Това е световен рекорд, надминал този на Мандела. След него по престой в затвора се нареждат Илия Минев – 24 години и Стефан Вълков – 21 години. Коментарът е излишен. Васко почина на 21 март 1994 г. Бих искал да цитирам част от некролога, който в. „Персин“ публикува по повод смъртта му: „Васил Узунов, човекът, който в продължение на 28 години вдъхваше сила у другите, когато мъчителите изцеждаха сетните му сили, лишен от светлина, осветяваше пътя ни към бъдещето. Благодарим ти за всичко чисто и свято, с което обогати душите ни! Поклон!“ Васко ни е бил скъп гост у дома.

Писмата, картичките за празници, поканата му за сватбата му в Бачковския манастир пазя като скъпи реликви.

Завръщане

Денят на моето освобождаване наближаваше. То бяха планове, мечти! Вечер непрекъснато говорехме за това. Всички ми поръчваха какво да предам на близките им. Толкова майки, бащи, съпруги, сестри, чакаха вест за нас. Трябваше да оправям и отношения между скарани. Драго ми беше, че мога да помогна. Та нали доскоро и аз молех други да занесат на майка ми новини за мен! Нощи наред не спях. В главата ми гъмжаха адреси, планове. Всички ми обясняваха откъде да мина и, разбира се, като изляза да ям и пия и заради тях.

Най-после дългоочакваният ден дойде. На 9 ти февруари. Облякох костюма и балтона на Славчо и поех. За радост в администрацията не ме забавиха. Пуснаха ме с една служебна бележка до затвора в Плевен и с конвой от две цивилни ченгета.

Още в гостилницата на гарата изпълних едно от поръченията на другарите по участ: кебапчета, салата, бутилка с вино. Щом разбраха откъде идвам започнаха да ме черпят и непознати хора. Топло споделяха с мен първата глътка свобода. Не бях на себе си от радост.

Късно вечерта пристигнах в Плевен. Ченгетата изчезнаха. Гледах зазоряването от чакалнята, изпълнен с копнеж за дома, с мечти за дните пред мен.

В 7 и 30 бях пред портала на Плевенския затвор. Часът, докато получа документите за освобождаване, ми се стори вечност. Когато ми ги връчиха, не можех да повярвам, че вече съм свободен. Първите крачки на свобода бяха несигурни, плахи. Всеки миг очаквах да ме върнат обратно. Аз не бях аз. Чужд ми се стори дори моят собствен глас.

Когато се поотдалечих от затвора, учуден, че никой не ме спря, запалих цигара и се обърнах. Дълго стоях и пуших, загледан назад. Затворът беше мрачна потискаща сграда. За пръв път имах възможност да я огледам. Загубените години, изпитанията зад нейните стени я правеха още по зловеща. Стоях, гледах я, пушех и се чудех как съм издържал. Тръгнах си несигурен, потиснат. Въпреки, че получих подробни обяснения още един два пъти питах за улиците. Непрекъснато се обръщах. Боях се, че ей сега някой ще ме потупа по рамото и ще ме прибере. Най-напред посетих майката на Дечо – изселена някога в Правец, сега – в Плевен. Всичко бях обмислил. Леля Люба ме очакваше. Посрещна ме много сърдечно.

После потеглих с влака към София. Той закъсня. Тревожех се. Бях се обадил у дома и знаех, че ще ме посрещнат.

Майка ми, двете ми племеннички, сестра ми и брат ми ме очакваха на Софийската гара. Бяха малко по-далеч от моя вагон. Брат ми обикаляше наблизо, но не ме видя. Извиках, прегърнахме се. Той беше по-развълнуван от мен. Поведе ме към нашите. Цяла нощ говорихме, разказвахме, плакахме.

Кирил Тонев е роден на ٢١ април ١٩٢٥ година в с. Дебелилак, Радомирско. Завършва ٢-ра мъжка гимназия в София, участва в Отечествената война като доброволец. През ١٩٤٧ г. заминава да учи архитектура във Виена. След две и половина години следване е арестуван от ДС по обвинение в опозиционерска и антидържавна дейност. Екстрадиран в България, той е осъден на 12 години затвор. Излежава присъдата в различни затвори и лагери. След освобождаването му през ١٩٦٠ г. работи като художник-приложник. Член е на Творческия фонд на СБХ и на Задругата на майсторите на народните художествени занаяти. Книгата „Една пречупена съдба“ е изповед за преживяното от Кирил Тонев, книга с документална и човешка стойност.

Коментари (4)

- 17-11-2019|Л Илиева

Много силно, много въздействащо – подобно е на много други подобни разкази на оцелели в този ад, но и толкова лично, толкова персонално изстрадано. На места е като лирична елегия, на места като строен задружен хор. Удиви ме обаче приликата на затворническите условия през 50те години с това, което описва Джок Полфрийман за затворите в България и методите на наказание в наши дни. Нерядко се замислям дали кошмарът на комунизма, както слушаме за него и какъвто го помним, не е бил главно една проява на ‘лошата’ българщина; на дивото и незряло общество, известно ни от времето на Стамболов и Петко Каравелов; на жестокия Ориент, какъвто е описан в „Среднощен Експрес“ и в историите на политическите затворници в Близкия Изток. Тежка и сурова среда, в която всеки положителен жест е изключителен, а добрите хора са светци. Променило ли се е нещо в България? Ще може ли да се промени?

- 18-11-2019|Гост

Но невинен ли е тогава самият комунизъм? Трудно е да се каже, защото комунизъм без комунисти не е „идеал“, а абсурд, безсмислица. Да имаше комунисти с пълна власт в някое цивилизовано и зряло общество, че да сравним и да направим смислен извод, а така можем само да си мечтаем колко хубав би бил нашият комунизъм, ако ние не бяхме такива… само че комунистите успяват точно в незрели и неразвити общества (зрелите и развити си имат фашизъм и нацизъм за тая работа).

- 25-11-2019|Георги Гочев

Жестока истина! И – без възмездие…

- 29-11-2019|Николай Колев

Дано никога не се връща това време!

Възхвала на Ханс Аспергер – част 1

Автор(и): Златко Енев

Започвам днес една история, която вероятно с пълно право разглеждам като най-трудната и най-мъчителната в досегашния си живот – историята на раждането и отглеждането на двете ни деца Паул и Леа Енев. Говорих с всички членове на семейството, преди да започна (тоест говорих с онези от тях, с които това е възможно – Паул и майка му Дорейн Вестфал), и всички ме насърчиха с огромно разбиране и – бих казал – с огромна любов. Разведени сме с Дорейн от около петнайсет години и оттогава насам тя живее с друг партньор, Клаус Айхнер, с когото междувременно също ме свързва дълбоко и силно чувство на приятелство, разбиране и взаимна подкрепа. Предполагам, че в някакъв смисъл вече мога да се наричам „щастливец“.

Историята, искам или не, ще се върти основно около Леа, но самият аз я схващам като история на цялото семейство. За всички онези, които са имали съдбата (и изпитанието, и привилегията!) да станат родители на невроспецифични деца (ще обясня това изключително важно понятие след малко), то със сигурност е нещо, което едва ли се нуждае от обяснения. Там, където се роди такова дете, всичко останало по неизбежност отива на заден план.

И така, това е историята на семейство, в което се е родило невроспецифично дете. Понятието за невроспецифичност и невроразнообразие (neurodiversity) идва, както повечето подобни неща, от САЩ, където чрез него се обозначава фактът на все по-разширяващото се в обществото разбиране за принципната равнопоставеност и равноприетост на хората с психични отклонения (основно такива с аутизъм и неговия значително по-високо функциониращ „братовчед“ – синдромa на Аспергер). Невроразнообразието е колкото боен вик на общността – вик за равнопоставеност, настояване за собствено приемане и зачитане, – толкова и призив за помощ, за повече разбиране, приемане и – о, да! – любов от страна на всички „невротипични“ („нормални“) хора, близки или не.[270] Невроразнообразието е, най-просто казано, нормалността на бъдещето. Искаме или не, то е нещо, с което трябва да се съобразяваме, трябва да приемаме, трябва да учим. Не по някакви абстрактно коректни причини, а просто защото това е една следваща стъпка в развитието на собствената ни човечност. Невроразнообразието е поредна форма, нова проява на нещо прастаро и добре известно – хуманизма.

За това – да започвам разказа си точно сега, точно в този момент, има много конкретна причина и тя е колкото дразнеща, толкова и задължаваща към противодействие, поне в собственото ми разбиране. Става дума за рязкото осъзнаване на факта на масовото невежество, неразбиране и – като следствие от тях – на общоприетата публична агресивност в днешна България по отношение на невроспецифичните хора.[271] Непоносимото усещане за удивителната грозота и грубост, на която хората в родната ми страна са способни, когато става дума за „различните“, особено когато в разговора бъдат замесени далечни и нищо неговорещи думи като „синдром на Аспергер“ или „аутизъм“. Примитивното, изпълнено с невежество, почти дивашко безразличие към дупките, които всичко това оставя след себе си, сякаш се върши не от зрели хора, а от зли, невежи деца, които се забавляват, като измъчват някакво „живутинчи“… О, да! О, не!

Разпери криле широко, та полети, душо несравнима, българска…

***

Леа Енев се роди по обяд на 3 ноември 1996 година. Беше мирно и спокойно раждане, доколкото нещо такова може да бъде описано като „мирно“ или „спокойно“. Във всеки случай тя се появи на бял свят, без нито за миг да ни даде поводи за безпокойство – за разлика от батко ѝ, който по абсолютно типичен начин настояваше на собствено мнение за всичко, включително и за началото на живота си, та едва не докара всички ни до отчаяние в продължение на доста часове – тръгнал да излиза по очи, а не по гръб, както си му е редът при всяко послушно бебе. Паул Енев, вечният дебелоглавец…

Но с Леа всичко изглеждаше някак много красиво изваяно, завършено и изпипано с вкус. Естествено, на света няма нищо по-красиво от собственото бебе, но това момиченце винаги е изглеждало някак много добре изградено, много пропорционално, хубаво като картинка. Беше червенобузо и малко намръщено бебе, но инак доста спокойно и някак по-лесно в сравнение с баткото. Започна да се храни веднага, жадно и неуморно; спеше, доколкото си спомням, необичайно спокойно за толкова малко бебе. Изобщо, не дете, а мечта. Такива са най-ранните спомени, с които съм я запечатал.

И така, в продължение на около два месеца. Докато изведнъж, наистина като гръм от ясно небе, дойде първото предупреждение, че нещо с нея е „нетипично“.

Детето започна да пищи.

Разбира се, пищят всички деца, особено на тази възраст, но нейното пищене нямаше нищо общо с онова, което правят невротипичните деца. Тя просто отказваше да престане – и това винаги през нощта – в продължение на много часове, по принцип до сутринта, независимо от това колко и какви усилия полагахме, за да я успокоим. Трудно е да се опише реалността на това преживяване, тази първа среща и ако щете, първа конфронтация с аутизма, когато човек няма и най-бегла представа за това с какво си има работа и какво го очаква в бъдеще (а всъщност през останалата част от живота). Детето пищи и пищи, вътре във вас се борят всевъзможни чувства и усещания, повечето от тях свързани – поне у мен – със силна агресия, идеща от неразбирането и страха пред това толкова непонятно, толкова необяснимо поведение. Малкото човече се тресе от очевидни спазми на неконтролируем ужас – и един знаещ, подготвен човек сигурно би бил в състояние да го приеме по единствения начин, подходящ за живота с аутистично дете: разбиране, разбиране, разбиране; приемане, приемане, приемане.

Да, един знаещ и подготвен. Но човекът, който по онова време бях аз, беше всичко друго освен знаещ и подготвен – и при това в моментите на гняв и страх до голяма степен лишен от естествената, дълбока емпатия, с която майка ѝ винаги е била надарена. И така се стигна до първото голямо прегрешение, първата голяма вина пo отношение на това дете, с която ми е съдено да живея до края.

Реших, че мъничкото се нуждае от „възпитание“. И го наложих.

Sancta simplicitas! След една или две седмици на огромни усилия, напълно безсънни нощи и все по-увеличаваща се умора и фрустрация аз най-после „отсякох“, че това не може да продължава така. Майка ѝ се опита да спори, да настоява, че трябва да я гушкаме и държим близо до себе си въпреки всичко. (По принцип до този момент Леа прекарваше нощите в леглото ни, като един от двамата се опитваше да я успокоява, а другият – да „спи“. Паул, на малко повече от две години, вече спеше в собствената си стая, но и неговите нощи не бяха връх на спокойствието в резултат на огромния стрес, който той, разбира се, регистрираше, иска или не.) Но аз не отстъпвах: „Не, тук има нужда от твърда ръка, тя трябва да си научи мястото. Достатъчно много разглезихме Паул“. Такива, или някакви такива, ще да са били думите ми. Бях доста по-млад и доста по-малко знаещ. Дано това послужи като някакво обяснение. Извинение не намирам, пък и едва ли има нужда да го търся. Такъв бях.

Направихме ѝ нещо като гнездо от дюшечета, чаршафи и завивки в съседната стая – и я оставихме там „да си реве“. Безсърдечността и жестокостта на това решение ми се струват днес толкова безчовечни, че по неволя трябва да се боря с импулсивния срам и себесъжалението, които се надигат всеки път, когато си спомня, но това не помага с нищо. Трябва да го разкажа, важно е. Детето изкарваше всяка следваща нощ в непрестанен плач – по пет, шест и повече часа поред, – докато накрая не изпаднеше в пълно изтощение и не „заспеше“. Разбира се, ние не я оставяхме сама през цялото време, на всеки няколко часа я хранехме, носехме я наоколо и се опитвахме да я успокояваме, но вече далеч по-малко, отколкото в началото. Дорейн страдаше силно, но бидейки сама на прага на пълното изтощение, прие „решението“ като неизбежно. Живеехме си, значи, така – и „възпитавахме“ Леа.

Не си спомням колко точно време измина така. Трябва да са били поне три месеца. Най-после се стигна до някакво „по-стабилно“ състояние. Нямам ни най-малка представа дали Леа е успяла да „научи“ нещо от жестоката дресировка, на която я подложихме, или просто е достигнала някакво собствено състояние на способност за справяне с ужаса и страха. Във всеки случай стана външно по-спокойна и в някакъв момент ние – или поне аз – заживяхме с усещането за заслужена „победа“. Боже Господи, победа? Победа над кого? Над собственото дете? Понякога се чудя как изобщо съм успял да намеря пътя из тоя лабиринт от заслепение, егомания и просто мъжкарско дебелоглавие – ако изобщо съм успял, разбира се.

Тук ще направя първото неизбежно отклонение, за да обясня – и поставя в по-широк контекст – непосредствената реалност на живота с аутизма. Изключително важно е човек да получи шанса да разбере поне малко от малко какво всъщност представлява това нещо, какви са причините и корените му и – което е най-важно – каква долу-горе е реалността му. Има вече много лични свидетелства, изказвани, писани и формулирани от аутисти, за това какво представлява светът през техните очи, а също и много истории, разказвани от родители. Важно е човек да ги познава, поне донякъде. Без такова разбиране е невъзможно да се постигне каквото и да било израстване и от двете страни.

За научната и историческата страна на феномена ще говоря по-късно, ако успея. Прекалено много неща се борят за изказ в главата ми, надявам се да ме разберете. Но първото, което искам, което трябва да кажа, е, че реалността на аутизма представлява един-единствен, безконечен, затъпяващ, влудяващ ужас. Това е разказвано от много аутисти на по-късни и по-зрели фази от човешкото им развитие, но началото на всички е едно и също: ужас, ужас и пак ужас. Причината за това е колкото непостижима за останалите от нас, толкова и проста за разбиране, щом само веднъж човек се научи да полага усилието да разбира:

Те просто не са в състояние да „изключват“.

Какво точно означава това? Ами сравнително просто е: погледнете за миг около себе си – сега, в момента в който четете този текст – и се опитайте да изброите всички дразнители, които се борят за вниманието ви в непосредствена близост. Пред вас е екранът на компютъра или лист хартия, ако сте разпечатали текста. Някъде в съседната (а може би и в същата) стая са пуснати телевизор, радио, някаква музика. Близките ви, ако са наоколо, произвеждат всевъзможни шумове, движения, изпращат вербални и невербални сигнали, занимават се с нещо, което поражда някакъв вид шумов или зрителен фон в непосредственото ви обкръжение. На улицата има движение, през прозореца се вижда нещо, което най-вероятно също се движи, бучи, ръмжи, стене, прави каквото си поиска. Не е ли цяло чудо, че въпреки това сте в състояние да оставате спокойни?

Е, добре – всичко това не е дадено на аутистите. За тях изолацията от дразнителите, идещи от околната среда, е невъзможна по причини от неврофизиологично естество, които все още са забулени в дълбока тайна. Казано възможно най-просто – още от най-първите мигове на живота си тези хора живеят в някакъв въртоп, водовъртеж, шемет от максимално усилени, максимално непоносими, максимално ужасяващи слухови, зрителни и всякакви други сетивни дразнители, които не им дават спокойствие буквално нито за миг.[272] Какви точно са причините за аутизма, е все още напълно неясно, като преобладаващата в момента теория е, че той е форма на генетична различност, която се появява по неизвестни причини, но е изключително устойчива и константна във всички човешки общности, подобно на хомосексуалността.

Всичко това е от изключителна важност. В горния абзац има няколко твърдения, които представляват крайъгълните камъни в изграждането на способността да се формира разбиране, по-късно – безрезервно приемане, а накрая – и заслужена родителска гордост от живота и постиженията, с които е свързано това бавно, мъчително и много трудно израстване – живот с аутизма и аутиста. Ако не ме подвежда собственият опит, това се отнася дори и до способността ни да обичаме тези деца. Повярвайте, нищо от това не е лесно.

И така:

Първо: не е важно какво и кое точно поражда (на пръв поглед) нечовешките реакции, с които това дете ще ви конфронтира отново и отново в течение на дълги години. Важно е да разбирате, че то няма друг избор, поне в началото, преди да е успяло да се научи да живее с ужаса. Вие имате избор – то няма. Повтарям, това е разбиране от изключителна важност.

Второ: не е важно какво и кое точно поражда самия аутизъм. Не е важно – напротив, изключително вредно е! – да храните надежди, че някой ден ще се случи чудо и детето ви ще бъде „излекувано“. Това е невъзможно, тъй като аутизмът не е болест, а психично състояние със свои собствени динамики, които – о, да! – подлежат на много бавни, много постепенни промени, но са по принцип неотстраними. Едва когато приемете, че се борите не „против болестта“, а за детето си, вие ще получите някакъв шанс за израстване, за постигане на спокойствие, уравновесеност, нормалност, човешкост. Преди това сте били само „жертва“ – жертва на собствените и обществените предразсъдъци, свързани с масовото незнание, от което е забулен този феномен.

Напротив, изключително важно е да съсредоточите всичките си усилия още от първия момент, в който диагнозата е сравнително ясна, върху пълната всеотдайност, любов и всякакво подпомагане на детето. Всички деца се нуждаят от любов, за да израснат нормално; аутистите се нуждаят от десетократно повече. Това може и да изглежда като ненужно подчертаване, но собственият ми опит говори друго: да се обича детето аутист, не е никак лесно; това странно и неразбираемо човече непрекъснато, непрекъснато, непрекъснато ви води до границите на собствената издръжливост и способност за разбиране, при което неизбежно стигате до моментите – изпълнени с тежко, непоносимо чувство за вина, – в които ви завладява усещането, че да го обичате, е просто невъзможно. Да се бори човек срещу тези мрачни, смазващи чувства и състояния – равнодушието, страха, агресивността към собственото дете, – е изключително трудно и аз съм виждал не една или две родителски двойки, които са се сривали под тежестта им, изоставяли са децата си или са ги изпращали в институции далеч преди те да са усвоили основните умения за общуване и оцеляване в един напълно объркващ, ужасяващ свят, като по този начин са им отнемали всякакъв шанс да постигнат щастливо или поне нормално съществуване. Отнемали са го както на децата, така и на себе си. Никой човек не може да си прости подобно нещо, независимо дали ще го осъзнава, или не – и резултатът от родителския провал в такива случаи обикновено е свързан с повече или по-малко цялостно разрушаване на личността. Не е нужно да говоря повече за това, просто го имайте предвид: колкото и тежък да изглежда животът с „малкото чудовище“, алтернатива на всеотдайността, любовта и безрезервната подкрепа няма. Всичко останало е бавно самоубийство, осъзнавано или не.

И все пак – такава е човешката природа – никой от нас не може да живее с нещо такова без отговори, колкото и непълни или противоречиви да са те. Въпросът „защо, защо, защо… защо точно на мен?“, придружаван от непоносимото усещане, че сте „наказани“ от живота, от света, от Бога, не ви напуска нито за миг, особено през първите години, и липсата на отговор е толкова смазваща, че усилията, необходими да се преодолее усещането за съдбовна обреченост, а след това да се постигне спокойствие, та дори и щастие, изглеждат нечовешки, непостижими, невъобразими. Ето защо всички ние, волю-неволю, си изработваме собствени обяснения за причините, довели до появата на това човешко същество в собственото ни семейство.

При нас версиите са няколко и аз ще ги споделя тук с вас, за да допълня картината. В първите няколко години свързвахме увреждането на Леа с една колкото налудничава, толкова и възможна хипотеза: че развитието на мозъка ѝ е било увредено в ембрионалната фаза под влиянието на увеличени количества живак в организма на Дорейн. Работата е там, че Леа не беше планирана, тя се появи неочаквано и изненадващо, а само година преди това и двамата със съпругата ми бяхме провели обстойни и сложни процедури по пълната замяна на старичките си „социалистически“ пломби с нови, „капиталистически“, безвредни. Скъпата и дълга процедура ви избавя от опасенията, че бавно, но сигурно отравяте телата си отвътре, но заедно с това – доказан факт – повишава за известно време концентрациите на живак в тялото, тъй като премахването на пломбите е свързано с известни „оттичания“ на отровния им пълнеж в системата на обмяна на веществата. Да се забременява след подобна процедура, е, разбира се, всичко друго, но не и препоръчително. Е, на нас ни се случи.

Използвах по-горе думата „налудничава“, защото през цялото време току под носовете ни са се намирали далеч по-обективните и по-близки до ума обяснения, с които живеем днес. Имам предвид собствените ни родословни дървета и наличието на съвсем видими, съвсем очевидни „генетични предвестници“, с които е свързана появата на нашето дете. Дорейн има първа братовчедка, която също е натоварена с някаква форма на психично увреждане. При самия мен пък се получи едно развитие, което е по принцип познато от историите на множество други родители на аутисти: в хода на времето и живота с Леа аз започнах да осъзнавам, бавно и постепенно, до каква степен собственият ми психичен, а вероятно и генетичен профил вече носи в себе си семената на аутизма. Казано по-кратко, в хода на годините аз все повече и повече започвам да схващам и чувствам самия себе си като носител на синдрома на Аспергер, тоест човек, надарен с висока интелигентност, но заедно с това толкова затормозен от вътрешни напрежения, несигурности и страхове, че в края на краищата се оказва лишен от някои от най-елементарните механизми за преживяване на съ-общността и заедността с останалите хора. Един вечен самотник, който търси и търси пътя към заедността, но не може и не може да го намери. Дете на Ханс Аспергер.

Понякога си мисля, че ако биха ме окачили на ченгел и разпорили от горе до долу, онова, което би се посипало, не биха били обичайните неща, които се посипват от една такава човешка торба – червалаци, кървища, лайна, – а думи.

Казвам това без особено усещане за преувеличение, като се изключи съзнателно търсената драстичност на образа: думите в собственото ми преживяване винаги са били нещо независимо, дори противно на съзнателната ми воля. Нещо, което ме раздува отвътре, нерядко измъчва и по принцип прави каквото си ще. От най-ранно детство, когато те нерядко ми докарваха ядове – с родители, с учители, с останалите деца, които в изблик на някакъв групов инстинкт ме изолираха и предпочитаха да странят от мен, – та чак до днес, когато отново думите, този път записвани и поставяни къде ли не, ме вкарват отново и отново в беля… Да, през всичкото това време те неизменно са били – и си остават – нещо напълно независимо, космически тайнствено, леко заплашително и най-важното – нещо, което ме изолира, а не ме събира заедно с хората.

Мдааа, изолацията. Невидимата, еластична и безкрайно раздуваема, но при всички случаи непробиваема стена, която винаги ме е разделяла от „хората“ дори и в моментите на най-голяма интимност и близост. Усещането за непричастност, за непреодолима различност и чуждост; нещото, което се научих да приемам като неизбежно едва на солидно зряла, вече почти „възрастна“ възраст. Без никога да преодолея онзи непреодолим сърбеж, на моменти преминаващ в болка, свързан с това трудно за понасяне състояние. Неспособността да се почувствам истински заинтересуван, съпричастен, принадлежащ когато и където и да било. Неизменно забитият в земята поглед, който ми докарваше все едни и същи ядове с майка ми – странна женица, която успяваше да съчетае в една и съща личност както много дълбоко, безкрайно индивидуално усещане за красивото, така и някакво безрезервно, почти параноично преклонение пред задължителността на публичното благообразие. „Хората пак ми се оплакват, че не ги поздравяваш на улицата! Кога най-после ще се научиш да се държиш прилично, кога?“

Днес, когато синът ми най-неочаквано започва да ме конфронтира с разкритието, че при него е точно същото, че и той като баща си има огромни проблеми с Zusammenseinа (заедността), с онова, което всички останали, изглежда, могат просто ей така, с едно щракване на пръстите, аз напразно се опитвам да го успокоявам, че най-тежките форми на този вид изолация са по неизбежност свързани с младостта. Че с напредването на възрастта човек се научава да надхитрява себе си или поне да не изпитва с такава пареща напористост усещането за самота … Че това е само цена, която хората от този вид, какъвто и да е той, са принудени да плащат за уникалността си. Че има и награда за изолацията, за провала в комуникацията, за единичността. За него всичко това са само думи, които могат да предоставят краткотрайно, при това силно оцветено с егомания облекчение. А и как другояче?

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (14)

- 29-10-2019|Лин

Много познато и искрено написано четиво и размишления. Не пиша ретроспекция на преживяното защото то се преживява и днес в тези редове.

Съпругът ми превежда Оливър Сакс. Английски невролог работил над различни теми една, от които е и синдрома на Аспергер. Като лекар психиатър с удоволствие всеки ден чета десетината преведени страници и откривам (за кой ли път), че единствената пътека до душата на нашите пациенти/клиенти е обичта, разбирането, спокойствието и упоритостта да заставим себе си, за да ги „Чуем“.

А, описвайки своя живот вие сякаш описвате и моите преживявания в детството. Един спомен от многото подобни, резонира и днес в душата ми. Седя до прозореца, пред масата с книга в ръка и гледам как децата играят на двора. Чувах веселата глъч, гледах как ръкомахат, гонят се, играят. Отново свеждам поглед над картинките и буквите и продължавам, защото разбирам книжката, но не разбирам играта на децата…

Но днес мисля, че разбирам хората по-добре от много други.

Сега съм психиатър и психотерапевт и казват, че се справям много добре, но си оставам самотник. Съпругът ми разбира това най-добре и всеки път ме подкрепя и приласкава.

- 30-10-2019|Златко

Здравейте, Лин, ще ви бъда благодарен, ако Вие или съпругът Ви ми се обадите на webmaster@librev.com. От известно време насам се блъскам над превода на „Един антрополог на Марс“ (конкретния текст, не книгата), и бих бил много благодарен, ако се окаже, че текстът вече е преведен на български, и би станало възможно да го публикувам тук.

Изобщо, всеки текст на Сакс, който той или Вие бихте могли да предложите за публикуване тук, би бил изключително важен и полезен за всички, мисля си. Творчеството на Оливър Сакс е гигантско нещо, то трябва да се популяризира и разпространява с всички възможни средства.

Поздрави!

- 04-11-2019|Б. Илиева

Всяка емоция, описана от Вас, ми е дълбоко позната. Роман мога да напиша за непосилната борба, която е принуден да води българският родител на дете с увреждане, оставен сам срещу Вселената и пред Бога. Пред ожесточението и отхвърлянето от обществото, съчетано с тоталното безхаберие на държавата, той ежедневно се гърчи между чувството за безизходица, срам и вина. И на този фон се мъчи да запази достойнството и вярата си в хората. Тежка орисия.

- 07-11-2019|Златко

Ще повторя тук няколко ключови момента в съвременното разбиране на проблемите от аутисткия спектър, тъй като виждам, че при разбирането им все още има огромни трудности.

1. Човек не може да бъде „направен“ аутист или „Аспергер“ от средата или родителите си, по същия начин, по който не може да бъде „направен“ и хомосексуален/хомосексуална. Това е състояние, което съществува по рождение, без причините му да са напълно изяснени.

2. Естествено, родителското отношение е от решаващо значение при по-нататъшното развитие на личността, но това е нещо, което по принцип важи за ВСИЧКИ деца, така че да се търси някакъв „специален аутистки компонент“ в едно или друго възпитание, е нещо налудничаво. ВСИЧКИ деца се нуждаят от обич, точка. ВСИЧКИ деца израстват „накриво“, ако не я получат в достатъчни количества и навреме. Точка.

3. НЯМА някакъв утвърден или дори известен метод за „лечение“ на аутизма. Не и в световно утвърдената практика. Има различни предположения относно „причинителите“ му (тежки метали, комплекси от гени), но всички те са на степен на развитие, която не може да бъде приета по друг начин, освен като хипотетична, силно спорна, силно нуждаеща се от международни проверки, сравняване на практики, продължаващи изследвания. Всички бихме искали аутизмът да се превърне в най-скоро време просто в поредната победена „болест“. Засега това не е така, за съжаление.

Готов съм да обсъждам всички тези твърдения, в границите на добрия тон и здравия човешки разум. Никой няма монопол върху „истината“ и всеки от нас е длъжен да има поне минимална представа за ограниченията на знанието си. Надявам се да мога да остана на висотата на тези думи.

- 13-11-2019|Ани

Здравейте!

Случайно (или по-скоро неслучайно) попадам тук. Написаното тук ме докосва дълбоко, защото дълги години го съпреживявам с моето дете, което на пръв поглед изглежда като всички останали, но в момента, в който почне да говори виждам „съсредоточените“ погледи на хората…думите, които употребява, жестовете, които използва..С годините детето започна да мимикрира сред останалите деца, но не мога да бъда наясно точно колко му струва това. Разбира се това е резултат и от усилената ни работа с логопед и психолог. Направила съм многобройни консултации с невролози, психиатри, психолози, чета доста, но така и не сме стигнали до нещо конкретно. От известно време „синдромът на Аспергер“ ме „преследва“ и бих искала да знам, дали в България има специалисти, тясно занимаващи се с това?

- 13-11-2019|Златко

Здравейте, Ани!

Не мога да правя подобни информации публични, разбира се, но ако ми се обадите тук чрез менюто „Контакт“ или просто ми изпратите мейл на адрес webmaster@librev.com, мога да ви дам адресите на няколко майки на деца от спектъра, които са членки и основателки на активистки групи в България. Те със сигурност ще могат да ви насочат по-нататък.

Но все пак бих искал (всъщност се чувствам задължен) да Ви кажа няколко думи, които, надявам се, ще приемете като знак на подкрепа.

Чета в думите Ви естествената загриженост на всеки родител с такова дете, но също и немалка доза страх пред неизвестното, която според мен е колкото неизбежна, толкова и подлежаща на коригиране и дори отстраняване. Синдромът на Аспергер не е нищо повече и нищо по-малко от синдром на Различността, той не означава, и не трябва да бъде, някакъв вид „присъда“ върху живота на вашето дете и цялото ви семейство. Независимо дали го осъзнавате ясно или не, собствените ви страхове и несигурности играят огромна роля във формирането и израстването на детето Ви – и в такъв смисъл е абсолютно наложително да направите всичко възможно да преодолеете всички усещания за неадекватност (и евентуално непълноценност), с които, вероятно по неизбежност, е свързано отглеждането на такова дете. В една среда като българската където хората все още използват думи като „аутизъм“ или „Аспергер“, за да дават израз на собствените си страхове, недостатъчности и всевъзможни опити за установяване на социални и психически „йерархии“, тази задача е със сигурност много усложнена, но едно нещо е ясно без каквито и да било уговорки: започнете ли да виждате в себе си и детето си някакъв вид „жертва на обстоятелствата“, Вие програмирате развитието, бъдещето и евентуално целия му живот в гамата на една „губеща страна“. Повече от ясно е, че не можете да си позволите нещо такова.

Възможно е да говоря напълно ненужни неща, възможно е също и да улучвам изключително болезнен нерв, който вие бихте предпочели да оставите недокосван. Не е моя работа да спекулирам върху личната Ви житейска и всякаква ситуация, но една от задачите, които си поставям с писането на цялата тази история е именно да вдъхна кураж на всички родители и деца, които се намират в ситуация, подобна на нашата. Повдигнете чело, загледайте с надежда и упование в бъдещето, повярвайте в това, че нито детето Ви, нито семейството Ви не е „наказано“ с това психическо състояние – и животът Ви със сигурност ще се промени към по-добро. Като най-елементарно начало просто зачетете отново великолепните истории за Шерлок Холмс – бащата и светецът-покровител на всички „Аспергери“ – и това със сигурност ще ви помогне да преодолеете поне част от мрачните и потискащи усещания, свързани по неизбежност с преживяването на един такъв вид различност.

Надявам се да приемете това като знак на подкрепа!

Поздрави,

Златко Енев

- 14-11-2019|Росица Гичева

Ани писа:

От известно време „синдромът на Аспергер“ ме „преследва“ и бих искала да знам, дали в България има специалисти, тясно занимаващи се с това?

Здравейте, Ани!

Аз съм един доста възрастен „Аспергер“, самодиагностицирал се преди петнадесетина години, покрай диагностициране на дете от семейството с аутизъм. Учих логопедия, за да се образовам, дипломирам и евентуално да се опитам да бъда в помощ на други Аспергери, понеже горе-долу добре съм се справила с адаптацията в този чуждоземен за мен свят. За съжаление, животът ме избута в друга посока и до момента още не съм успяла да довърша тази си цел.

Все пак, каквото преминах досега ми беше достатъчно за да разбера, че в България сме много далеч от добра организация в областта на помощта за аутисти, а камо ли специализирана за Аспергери. Аспергерите имат капацитета да се справят сами (макар да им коства много време, кански усилия и много, много болка), затова никой не се занимава да търси начини да им помага. Малкото специалисти и усилията им са насочени към тежките форми на аутизма, за които така или иначе помагането е много трудно към почти невъзможно (в България). С една дума -тук нямаме специалисти, които да са се специализирали за Аспергери.

Съветът ми е да продължавате да посещавате логопед, психолог, да добавите още терапии като арттерапия, ерготерапия. Както и г-н Енев показва в текстовете си – резултатите идват при непрестанни терапии (нямам предвид медицински, а логопедични, поведенчески, арт, ерго- и др. подобни).

Бих препоръчала един център, който работи със специална музикотерапия, сертифицирани са, работят с няколко типа програми за стимулиране на когнитивните функции на мозъка чрез музика. Постигат добри резултати с хора от тежката част от аутистичния спектър, предполагам че за Аспергер ще бъдат от още по-голяма полза – logosabv.com/

Голяма част от родителите на аутистични деца в България са привърженици на фалшиви конспиративни теории за ваксини, тежки метали, глутенова и казеиноваа непоносимост и досъсипват децата си с диети, химия, барокамери, стволови клетки и други още по-увреждащи „терапии“. Познавам ги отблизо, защото в началото за кратко време и аз им се бях доверила, за съжаление.

Моята хипотеза за аутизма е, че при тежките форми от спектъра аутистичните черти са едно от последствията от генетични синдроми или болести, които все още не са открити (например, някакъв ензим не се произвежда изобщо в организма или се произвежда некачествено, в резултат на което страда когнитивното развитие). В тези случаи аутистичното поведение е симптом на генетично обусловено увреждане (до момента са заподозряни над 200 гена, мутации в които предизвикват аутизъм). За да се помогне на тези случаи, трябва да се разбере в какво се състои увреждането, предизвикано от мутиралия ген и да се подходи първо към неговото лечение. Такъв аутизъм се нарича „синдромен“, например при синдрома на чупливата Х-хромозома. В тези случаи поведенческите терапии са по-скоро съпътстваща терапия и то само ако има терапия на основното увреждане. Рядко довеждат до значимо подобрение, ако не се открие и третира основното заболяване.

„Чистият“ аутизъм, според мен е синдромът на Аспергер и може би високофункциониращият аутизъм, при които са увредени само уменията за социална комуникация, интелектът е в норма, понякога е доста над средния, няма никакви увреждания на системите в организма (храносмилателна, нервна, мускулна и пр.). В тези случаи поведенческите и другите изброени по-горе терапии биха били от огромна полза. Щом Вашият случай е такъв – заложете на тях, осигурете колкото се може повече от тях на детето си. Така, както е направило семейството на г-н Енев и са имали успех.

С най-добри пожелания,

Росица Гичева

- 16-11-2019|Серкан

Прочетох наскоро една история на важен за мен човек. Мой приятел, когото никога не съм срещал, а ми е дал толкова много. Учител, макар и не в стандартния смисъл. Ни най-малко.:):):)

Малцина такива има на света. Чак се питаш, има ли други???

Историята, която разказва този мой приятел обаче е толкова лична, толкова сложна, че се чудя, как се престрашавам да седна да пиша, каквото и да е по нея. А трябва и този път не искам да „изпускам момента“. Ще опитам.

Ще опитам, защото виждам в историята един опит за „помирение с миналото“. В историята, с личното минало, на неговото семейство и членове, а за мен, споделена виртуално е сигнал за нещо повече. Много, много повече, но незнаене как. Или поне невъзмножност за такова помирение, ако няма контакт с „другата страна“. Може и да бъркам, може да бъда нагрубен и изпратен в съвсем различен „коловоз“ (не за първи път:)), но…, както казах, ще опитам.

Хубаво де, ама как да стане. Лична история, как да я резумираш „за да минеш напред“.

Да, настойчиво искам да мина напред, а не бива. Защото, там някъде, не много по-надълбоко от повърхността тя вече не само че не е лична, а е историята на всеки един от нас. Стандартно?

Мммм, да, но този път болезнено, смачкващо, убийствено „стандартно“:

„И така, това е историята на семейство, в което се е родило невроспецифично дете. Понятието за невроспецифичност и невроразнообразие [neurodiversity] идва, като повечето подобни неща, от САЩ, където чрез него се обозначава факта на все по-голямото разпространение, в цялото общество, на разбирането за принципната равнопоставеност и равноприетост на хората с психически отклонения (основно такива с аутизъм и неговия значително по-високо функциониращ „братовчед“, синдромът на Аспергер). Невроразнообразието е колкото боен вик на общността – вик за равнопоставеност, настояване за собствено приемане и зачитане – толкова и призив за помощ, за повече разбиране, приемане и – о, да! – любов, от страна на всички „невротипични“ [„нормални“] хора, близки или не[1]. Невроразнообразието е, най-просто казано, нормалността на бъдещето. Искаме или не, то е нещо, с което трябва да се съобразяваме, трябва да приемаме, трябва да учим. Не по някакви абстрактно-коректни причини, а просто защото това е една следваща стъпка в развитието на собствената ни човечност. Невроразнообразието е поредна форма, нова проява на нещо прастаро и добре известно – хуманизма.“

„За това да започвам разказа си точно сега, точно в този момент, има много конкретна причина (ако и основната такава да се крие по-скоро в собственото ми осъзнаване и ясно усещане, че най-после съм достигнал възраст и степен на развитие, при които мога да говоря за всичко това без смущение и напрежение, но също и без ненужна показност или сантименталност; то е важна, може би най-важната съставна част на досегашния ми живот, но това е всичко). Конкретната причина обаче е една колкото дразнеща, толкова и задължаваща към противодействие, поне в собственото ми разбиране. Става дума за рязкото осъзнаване на факта на масовото невежество, неразбиране и – като следствие от тях – общоприета публична агресивност, по отношение на невроспецифичните хора, които царят в днешна България[2]. Непоносимото усещане за удивителната грозота и грубост, на която хората в родната ми страна са способни, когато става дума за „различните“, особено когато в разговора бъдат замесени далечни и нищо-не-говорещи думи като „синдром на Аспергер“ или „аутизъм“. Детинското, изпълнено с невежество, почти дивашко безразличие към дупките, които всичко това оставя след себе си, сякаш то се върши не от зрели хора, а от зли, невежи деца, които се забавляват, като измъчват някакво „живутинчи“…

Разпери криле широко, та полети, душо несравнима, българска…“

По-нататък историята е за четене, не за преразказване… много тежка, макар и разказана с мъжество и смелост. А понякога и с лека хитрост, но всички сме хора. Иначе бремето на срама, вината, това, че не само ние сме виновни, … би ни смачкало.

В много от самокритичните моменти, аз като четящ нямах сили сам да споделя ролята на виновния и търсех „с кого да споделя вината“…

Опит за „помирение с миналото“. ОПИТ, защото човек плаща и ще плаща цял живот. Няма начин… ОПИТ, защото човешките същества сме изключително коварни в самооправданието си и бягството от отговорност.

ОПИТ, защото помирението зависи и от другата страна. Ако не си бил чак толкова „грешен“, ако все пак си градил, не си изоставил… Има шанс. Навярно и затова изграждаме живота си така, че колкото и грешни, един ден, ако опитаме „да се помирим с миналото си“, да имаме врати, които да се отворят. Дори за кратко, временно, относително… Достатъчно е.

Има един момент в историята, макар и описан малко по-късно, който ще цитирам сега:

онези стряскащи, редки като срещи на комети, мигове от живота, от съществуването на човека, когато всичко виси на косъм, когато той или тя е изоставил/а всички преструвки, всички пози, всички брони, на нормалния живот, и сега се е прострял/а по очи, а може би и по гръб, разперил/а ръце в поза на пределно отчаяние, на пределна капитулация, пред необоримата сила на онова, което го/я е довело дотук, и комай шепне, настоява, умолява, без да мисли повече за неща като достойнство, приличие, просто нормалност, хей… „Милост, милост, милост!“

Но неееее, не става тя така лесно, тая работа! Хитро и лукаво говедце е човекът, научено и на две, и на двеста, та умее да симулира всичко, включително и пределното отчаяние, и капитулацията, и сълзите, и разкаянието, и сополите, и всичко. Само че светът го знае, всичко това, и не отпуска, не отпуска, не отпуска хватката. Милост, а? А що тогава се вглеждаш така внимателно, когато минаваш покрай огледалото? И що така правиш сметки за бъдещето, като си толкова отчаян, толкова капитулирал, а? Я да те проверим още малко!

И така, мислиш си ти, че си отчаян, че си капитулирал, че си на свършване, но светът, вселената, Богът там отвън знае далеч по-добре от теб. Вижда той/тя/то, че само се преструваш, и не престава да те товари, да трупа върху гърба ти все нови и нови чувалчета. Отчаян, а? Я сега да видим… Хааа, виж как можеш, виж как облещи очи и продължи да се тътриш, по корем, по гръб, по страни, както дойде. Нищо ти нямааа, можеш много още.

И така – докато се предадеш окончателно, докато най-после разпериш всичко в пълно изтощение, полегнеш и се приготвиш да приемеш каквото ще да идва. Каквото ще, само най-после да има край. Изпрати ми край, Боже, или каквото там си, майната ти! Изпрати ми край, вече всичко ми е все едно!

Изпрати ми край!“

…

Майко мила…

(навярно следва продължение)

- 17-11-2019|Серкан

Ти избираш

Годината е 2009, навършваха се 20 години от едни събития, в които бях „горял“.

Видях нещо писано, което никой друг не беше правил, не и по този начин. Текстове на Даниела Горчева за финалния етап на асимилационната кампания срещу българските турци в mediapool.bg. Писах в коментарите, после известно време писах в de-zorata. Там срещнах Златко. Той вече беше член на този форум. Форум, който в следващите 1-2 години престана да съществува активно. Взе Златко някои мои писания и ги публикува в неговия сайт. И там някъде, в коментарите на малцината пишещи се срещнах с „Либерален преглед“. Прегледа съществуваше вече 2 години виртуално, но аз не го бях забелязъл. Не идвам от литературни и културни среди, строителен инженер съм. С две думи, този тип теми, трудно можеха да ми привлекат вниманието, но имаше и други теми, свъзани с политика, гражданско общество… По-късно, обиколих из мрежата и видях, че из българското виртуално пространсво има няколко сайта, които бяха в същата среда, в която бродеше и Златко. А с годините обиколих и доста други места по-света. Тук, в пространството на „Прегледа“, обаче имаше нещо специално, различно и от дистанцията на времето, мога да кажа уникално. Нямам представа как е било в първите две години 2007-2009, но го проследих изключително активно от 2009 до 2013.

Какво правеше „Либерален преглед“ все пак, което другите не правеха, не можеха?

Публикува Златко Енев теми, преводи на текстове от цял свят, които са му привлекли вниманието. Структурира ги по отрасли, автори, … Неща дето дори човек като мен, вън от тези среди, като дойде и го види – подредено, интелигентно, няма как да не оцени. Обаче тук имаше нещо много по-различно. Имаше „шепа хора“, и те предполагам „качици“ (от турски – откачалки) като автора, пишат коментари, спорят или просто дават мнения и хоп… В най-скоро време в „Прегледа“ се появява, текст, научен, интелектуален, на много високо ниво, където се описват някои от въпросите, които са се коментирали малко преди това. От къде ги намира, как стига до тези текстове Златко, аз нямам идея, това си е негова жива магия.

Какво имаше обаче под целия този процес?

Тук няма да споря за яйцето или кокошката (дискусии или теми)… Това не води до никъде.

Имаше дискусии, базирани на теми, базирани на дискусии, базирани на теми…

Той, администратора, издателя, човека Златко Енев успяваше да изчете, анализира, долови, интерпретира, накъде отива „хавата“ и или намираше такъв текст на някой интелектуалец и го превеждаше или сам се захващаше и пишеше по тези теми. Ама пишеше така, както никой друг в цялото българско пространство не успяваше. Понякога до уши затънал в сипеща се отгоре му мизерия…

И това правеше впечетление.

2011 „Либерален преглед“ спечели Националната награда „Христо Г. Данов“ за принос в националната книжовна култура в раздела „електронно издаване и нови технологии“.

Бях щастлив за Златко.

Кой не би се зарадвал да оценят труда му, а да не говорим за виртуалния труд, за който само създаващите го години наред знаят какво им струва и как се издържат междувременно в реалния свят. Семейство, деца, а той седнал, с кво се занимава…

Предполагам, цялото мое писание е едно предположение, моята човешка призма за събитията/енергиите, които описвам, … та, предполагам, че Златко плати една сериозна цена за тази саможертва. Да изгражда нещо, което му харесва. Направи го по-негов начин.

Сега, тук някъде трябва да свържа и всичко, което описах по-горе, с историята, под която пиша днес.

Днес, края на 2019, в историята, с която започнахме, „за различността“, моя приятел, Златко, за първи път сподели, че е възможно да се е получило с него едно развитие:

„И, накрая, при самия мен се получи едно развитие, което е по принцип познато от историите на множество други родители на аутисти: в хода на времето и живота с Леа аз започнах да осъзнавам, бавно и постепенно, до каква степен собственият ми психологически, а вероятно и генетически профил, вече носи в себе си семената на аутизма. Казано по-кратко, в хода на годините аз все повече и повече започвам да схващам и чувствам самия себе си като носител на синдрома на Аспергер, тоест човек, надарен с висока интелигентност, но заедно с това толкова затормозен от вътрешни напрежения, несигурности и страхове, че края на краищата се оказва лишен от някои от най-елементарните механизми за преживяване на съобщността и заедността с останалите хора. Един вечен самотник, който търси и търси, и търси пътя към заедността, но не може и не може да го намери. Дете на Ханс Аспергер.“

…

В годините, в които ви описах, в онези дискуси, където се „готвехме в собствен сос“ спорейки, сякаш от нас зависи света, аз още в първите месеци „усетих нещо“, което не се вписва с „нормалността“, която очакваш в една комуникация. Какво? Не свършват разговорите с някаква леснота, с някакво разбиране, че може и да има „две мнения“, че нещата в живота може да се направят, и така, и така… Защото реалностите изискват компромис. За да продължи диалога, дискусията и „утре“. Трябва да успееш да „изключиш“, или самоизключиш от дискусията, без да наложиш своето като аксиома, последна инстанция, а понякога и пълна арогантност… Дори и когато продължаваш да считаш, че 99% си прав. Невероятно, но дори и този 1% е така важен за да има диалог, две страни.

И бих се заклел, че в началото Златко се справяше по-добре. Беше много по-либерален, по-навреме и добре успяваше да модерира тези дискусии. С времето нещата обаче отидоха на сериозно влошаване.

Не всички коментари в дискусиите са доброжелателни, но членовете на тези дискусии заслужаваха същото уважение, което администраторът считаше запазено за себе си. И до днес считам, че моя приятел не постави на едно и също ниво работата, която полагаха малцината, които му помага в този процес на „изграждане“. Това беше един ключов момент, който предопредели взаимния процес на „изолация“.

2012 Златко Енев издаде книгата „Реквием за никого“, забележителна, изключителна, не-перфектна, не-финно изваяна…

Книгата не само не получи широк интерес, но дори и това, което заслужаваше. И то как, и то как…

„Малък“ се виждах, бях „пристрастна страна“, за да коментирам нещо толкова комплексно.

После четох и други трудове, доста други.

Златковата книга беше уникална.

…

Тук идвам и до една от най-важните теми, които поставя всъщност историята. От нейна гледна точка.

Темата „За изолацията“.

Изолацията на различните от „нормалното“.

Искам да обърна внимание на това, как всеки един от нас по-определена тема може да е от гледна точка на малцинство, а по друга тема, на мнозинство. Понякога може да се сменят ролите по-същата тема. Интересна какафония се получава, не всеки успява да излезе с достойнство от тези ситуации.

(Дали аз ще успея?

В случая с мен, гледна точка на малцинство – български турчин, емигрант, свръхчувствителен, самотен в средата, в която живее. Гледна точка на мнозинство не, направо невежество, точно по тази толкова болезнена тема, която е засегнала живота на Златко и неговото семейство.)

Та… за „изолацията“.

ДНЕС мога и ще пиша само за опита ми във виртуалния свят. Първата „изолация“ беспорно би трябвало да е от страна на „нормалния“, когато усети някаква аномалия в комуникацията. Възможно е и с мен да е било така. Да не съм реагирал добре, с по-голямо разбиране. Истината е, че от първия момент на контакт със Златко моето усещане, а може много да съм сбъркал, е, че той поддържаше дистанция, която с времето стана много трудно да бъде съкращавана.

„Различни хора сме ние“, „Всеки по своя път“, „Направи си свой сайт“, „Скучно ми е каквото пишеш“, „Добре дошъл отново при извора…“

Трудна ситуация.

Има аналогии с описваната история, но там е едно дете, а тук е един зрял човек, който уважаваш, на който искаш да помогнеш… Администратор на едно виртуално пространство, което в (съвместна) работа постигна много.

Не виждам как тук биха помогнали каквито и да е „прикривания“ на информация за тази различност.

Точно тук, в изграждането на виртуалното ДОВЕРИЕ, една от най-важните стъпки е максималната възможна откритост. Иначе, както и в моя случай се чувстваш по-някакъв начин „измамен“, „нагрубен“, „изгонен“. Не знаеш точно за какво става дума. Театър ли е, истина ли е, …

Много скоро си изградих възможна идея и се опитах да се приспособя. Не виждам как би могъл някой да остане в една такава ситуация без приспособяване.

Ако иска да остане.

За доброто и на двете страни „спрях на пиша“ постепенно, освен, когато имаше нещо, което много силно ме развълнува и не се сдържах.

Изолирах ли се? Изолирах ли другия?

Той така дали не е по-добре, по-спокоен, по-щастлив?

A аз?

Ама изолиран(и).

Хмммм…

…

А добра работа вършехме „заедно“.

…

…

Тук приключвам с тази „история“. Тя е и моя. Сам „избрах“ да я съпреживея като моя. Отдавна, още при първата, неуловима за никой друг вибрация, в този виртуален свят.

„Ти“ избираш.

Този е от онези избори, където наистина си сам и зависи от теб.

От коя страна на вратата, на която се чука ще се поставиш.

Всичко зависи от теб!

- 17-11-2019|Златко

Благодаря ти, Серкане. Да се кажат всички тези неща със сигурност е нужно. Да се очаква нещо, пък било то дори и най-елементарна реакция – по-малко. За добро или зло, онова време, което описваш, отмина безвъзвратно. Дали беше ентусиазъм начален, или просто някакви изблици на комуникативна енергия, която затихна бавно и постепенно, не знам. Моето собствено усещане е, че тази страна, това място, е прекалено тясно и малко за подобен вид общуване. По принцип то излиза далеч извън стереотипите и границите на ежедневието, в резултат на което рано или късно недоразуменията зачестяват, напрежението се усилва, започват все по-силни спорове и дрязги, докато в края на краищата се стигне до почти пълно мълчание. Такъв поне е собственият ми опит. Дори и това тук нещо го пиша единствено защото знам от собствен опит колко тъпо е да напишеш нещо искрено, а отсреща да няма никакъв, ама никакъв отзвук. Така че, отново: добре си дошъл, но не очаквай непременно усилията ти да доведат до някакъв осезаем резултат. За да се стигне до нещо такова просто е необходимо прекалено много време, енергия, а сигурно и немалко късмет. Не е място за големи пориви, помисли, че и дела, Българийката. Но нищо де, по-добре така, отколкото съвсем без нищо. Все пак поназанайваме и времена, в които и толкова нямаше…

Поздрави,

Златко

- 21-11-2019|Серкан

Imagine Dragons – Natural

NATURAL

- 21-01-2020|Златко

За всички хора, които ме подкрепяха при писането на тази толкова трудна история, две новини. Едната – прекрасна, другата, просто реална.

Прекрасната новина е, че екипът на издателство „Колибри“ и лично Жаклин Вагенщайн са повярвали в този текст до степен, при която приеха да го издадат под формата на книга, чиято премиера ще бъде в София, навръх 2 април (който е международният ден на аутизма). Работата върви с пълна пара и при абсолютно професионален подход. Възхитен съм отвсякъде!

Реалната новина е, че текстът ще остане тук на сайта буквално само още няколко дни. Естествено, никой издател няма интерес да влиза в конкуренция с напълно безплатна версия на текста, който издава.

И така, приканвам ви към един последен рунд от предложения, коментари, пожелания и всичко останало, което ви хрумне.

Всички познати, фенове, родители на деца от спектъра и просто хора, които се интересуват от нови неща, са добре дошли по всяко време с предложения и идеи за разпространяване на новината. В издателството има екип, който е готов да сътрудничи с всички, които биха искали да допринесат с нещо. Обърнете се към мен, ще ви дам необходимите връзки.

И не забравяйте: в някакъв смисъл всичко това има и някакви исторически измерения. Това е първата книга за аутизма и живота с него, писана от български автор, от български родител. Още една дребна, но реална крачка към нормалността на останалия свят. Без съмнение!

- 22-01-2020|Серкан

„Сговорна дружина планина повдига.“

На добър час!

- 26-01-2020|Златко

Един много нормален ден на Леа Енев (описан от възпитателката в писмо до майка ѝ, Дорейн Вестфал).

Здравейте, госпожо Вестфал,

Току-що се върнах в дома с Леа. Тъй като времето беше много хладно днес, направихме пътуването си до Х., вместо до П. Направихме и някои фитнес-упражнения, при които Леа трябваше да обръща много внимание на координацията. Изглеждаше много комуникативна и щастлива, много се смееше и се кикотеше. Боулингът беше много забавен и за двете ни. Да хвърля топката в пистата е за Леа някак страхотно. След това потеглихме към В. за вечеря. В Subway има чисто нови сандвичи без глутен. С доплащане, но страхотно нещо. Тя си хапна с голямо удоволствие. След спортната програма, има си хас. Идеята за посещение в зоопарка оставям за някой по-топъл ден.

Веднага ще направя плана за гостуването ви, заедно с Леа (в съответствие с програмата TEACCH, всички събития в живота на Леа се представят в графична форма на голямо табло). Тя вече се радва много, че ще дойдете и ще останете тук.

Тази седмица офертите на Леа отново минаха много добре (така се наричат предложенията за различни видове дейности и занимания, които клиентите получават всеки ден в дома). Има цели дни, които тя прекарва само в бърборене и смях. Кой знае … Сигурно е от времето. Грижите за животните, спорта, музиката, упражненията за шийните прешлени и разходките са повтарящи се предложения и задачи. Но тя може да бъде упорита и съсредоточена в прилагането им.

Поздрави,

Д. Ц.

За писането

Автор(и): Златко Енев

Рядко коригирам нещата, които се появяват изпод клавишите ми. Мислил съм много пъти за това, понякога съм се срамувал от него. Хем бива ли такова нещо, та каква по-очебийна проява на един куп нехубави неща – като се започне с усещането за простичък мързел и се свърши с онова за прекомерно раздуто его – от един толкова елементарен акт на неуважение към „професионализма“?

При това съвсем не искам да кажа, че формата на текстовете ми (или просто нанизите от думи, които се процеждат от главата и тялото ми на регулярни промеждутъци от време), непременно имат за мен привкус на нещо завършено, свършено, съвършено… За да бъда откровен, трябва просто да призная, че подобни мисли ме занимават рядко. Изобщо, мислите за формата и изражението на моето писане са неща, които ме занимават рядко. Чета, разбира се, че повечето големи на тоя свят са работили над оглаждането и преправянето на текстовете си като пословичните финикийци; понякога, особено преди години, и сам се опитвах да върша подобни неща. Но, с едно-единствено изключение (наложи ми се да съкратя една от детските си книги с около 20 000! думи, защото бях изгубил мярата, та, вместо да казвам нещо, просто бях разперил – отново пословичната – паунова опашка пред очите на читателите)… Та, значи, с едно-единствено изключение, аз просто не го правя. За мен писането е напълно неконтролируем и неподлежащ на управление процес, който в собствените ми преживявания може да бъде сравняван само с онези процеси на телесно отделяне, за които обикновено не е прието да се говори. (Бидейки мъж, аз не съм в състояние да говоря убедително за процеса на раждане, който вероятно би бил един значително по-благоприличен начин да се говори за онова, което се опитвам да изразя тук).

Писането е нещо, което се случва (почти) независимо от собствената ми воля. Или така – или не се случва изобщо. Времето и болезнените преживявания за собствена неавтентичност са ме научили да не се подчинявам на празното желание да надвия самотата, отчаянието, скуката, усещането за пълна изолация от този свят – все болезнени и трудни за живеене неща – чрез опити да „пиша, защото трябва“. Не го правя, или поне се надявам, че не. Опитвам се да намирам някакви съответствия между онова, което се случва във и вън от мен, и писането, но, като се изключи прекалено елементарното наблюдение, че има пряка и директна връзка между физическата ми форма и онова, което се появява на екрана, нещо друго няма. Писането е магия, която изисква пълно подчинение, à la Houellebecq??. Писането е нещо, което няма очевидна връзка със съзнанието и мисленето ми, като се изключи – отново очевидния – факт, че се поражда от тях, но не като плод на някаква съзнателна, култиваторска работа, а по-скоро като диво растение: има ли благоприятна, добре наторена почва, има и растения. Изчезне ли хранителната среда, изчезват и растенията.

Тази псевдо-биологическа аналогия е единствената, която мога да предложа. И, забележете, моля: за мен този процес е не само единствено възможният, той е и единствено ефективният, единствено автентичният, единствено обещаващият… Фразите, които се пораждат в моите моменти на късмет, рядко имат гладка, лесна за проследяване и възприемане форма или дори повърхност. Обикновено те са дълги, прекомерно накъдрени и изпъстрени с думи, които текстовият ми редактор безмилостно маркира в червено. Непознато, отново непознато, пак непознато… Абе, човек, ти ще напишеш ли най-после едно изречение, в което да липсват думи, дето липсват в речника?

И не само това. Изреченията са некоректни, засукани, понякога откровено витиевати. Нещото вътре в мен, което пише, нехае за неща като красота или лекота на четенето; то е прекалено забързано, задъхано, прекалено заето със самото себе си и онова, което напъва да се излее от него, за да обръща внимание на красотата и лекотата. Всичко, което има значение, е да се излее напрежението, да се постигне облекчение, да се излезе от състоянието на вътрешен напън, което раздува и мен, и самото пишещо нещо като – уффф, отново пословично сравнение – онзи балон пред пръсване, за който всички сме чували и чели толкова стотици пъти.

И все пак във всичко това има някакво почти неизбежно, някак много съдбовно-неизбежно, усещане за истина. Несъзнателното, космическото, универсалното там вътре в „Златко“, знае далеч по-добре от него кое е добро, правилно, красиво, истинско. И Златко се е научил да слушка и записва онова, което му се диктува, без да се замисля за красивото и лекото. Единственото, което той контролира, е темпото, ритъмът, синкопите на това бесновато друсане. Та-рам-там-там, та-рум-тум-тум, та-рим-трим-трим, та-рим-тин-тин, ухааа, хопааа – ето това са единствените неща, които Златко регистрира и коригира, докато чатка лудешки по клавишите. Хайдее, хопааа, друс-друс-друс, още, ощеее. Давай, кончеее, носи ме. Weiter, weiter, weiter! Get on with it, motherfucker! Шабаш и сто чертов, гонѝ, гонѝ, гонѝ! Думи, езици и просто усещания се преплитат и преливат в съзнанието ми като многоцветни потоци, а моята задача – също като на момата от приказката – е само от време на време да бръквам в реката, когато е дошла водата с правилния цвят, и да вадя каквото успея да уловя.

Звучи някак прекалено фантасмагорично, прекалено разлято и неформатирано, за да може човек да го вземе на сериозно, нали? Ами, позволете ми тогава да ви дам няколко примера. Днес получих обратно един от текстовете, които бях пратил за публикуване някъде си, заедно с няколко приятелски и по принцип грамотни редакторски забележки, които целят да направят текста „по-четивен“. Нормалните неща, за които трябва да внимава всеки пишещ човек: повторения, езикови паразити, прекомерно заплетени фрази, такива работи. Ето въпросния абзац:

Ето защо образът на Бай Ганьо се е превърнал, почти начаса след появата си, в едно от основните оръжия в тукашната борба за надмощие и власт. По принцип Бай Ганьо винаги е бил първообразът на българското „не-аз“, той по дефиниция винаги е „другия“, никога „аз“. Всеки човек у нас, който бъде по някакъв начин заплют с някаква, евентуално намирисваща на „Ганьо“, конотация, е вече принципно лишен от друг вид реакция, освен някакви опити за защита и самоотбрана. „Кой, аз ли бе? Ти си Ганьо!“, е първата мислима реакция в такива случаи. С това, на първо място, топката е прехвърлена в другата половина и сега вече отсрещната страна е поставена в ситуация да отбива атаката, нападението, нарушаването на личната неприкосновеност. На второ, и далеч по-важно място, тази реакция демонстрира основния модус на съществуване на този образ, тази метафора, този начин на национална анти-идентификация. Разбира се, за всички нас той е първообразът на „българското“, но само в някакъв абстрактен, лишен от досег с личните ни пространства смисъл: той може и да е „българското“, но в никакъв случай не е „аз“. Бай Ганьо – това е българското „не-аз“.

Та, вижте: като се има предвид болезнеността на онова, за което пиша в този абзац и текст, то за самия мен – или по-точно за онова вътре в мен, което пише – единственият автентичен начин на неговото изразяване е чрез заплетени, заекващи, куцукащи фрази, тоест неща, които интуитивно предават онова състояние на тотална обърканост, гняв и обида, в което по неизбежност изпада всеки българин/всяка българка, заплют/а с названието „Ганьо!“. Никога не съм мислил за това, не бях го осъзнавал и за миг, преди да бъда конфронтиран с добронамерените и по принцип правилни редакторски забележки, които оглаждаха и правеха текста по-четим. Да, така е по-правилно, за това едва ли може да се спори. Виж, дали е по-истинско, това вече е въпрос на много, много лично виждане.

Друг драстичен пример: една от най-честите забележки по адрес на „Реквием за никого“ (доколкото изобщо е имало такива) винаги е била, че Мария, главната героиня на романа, говори на някакъв език, който днес вече не говори никой. И това не защото тя идва от някакви предмодерни времена. Действието на романа протича в собственото ни време, от него ни разделят само няколко десетилетия (плюс дебелите бетонни пластове на самоналожената забрава, но това вече е напълно различна тема).

Та, Мария, значи, говори на странен език. Давам пример, отново:

И така. Повтарям ви това, което вече и сами знаете. По едно време ме прехвърлиха в Прищина. Като си помисля само, че отначало дори се зарадвах! Ех, главооо, главо глупава! Дойде един ден Саба, надзирателят нашичък, на Мадам дясната ръчица – ухилен един такъв, трябваше веднага да заподозра нещо, ама нà, душата все пърха и все на нещо се надява, все отнякъде надеждица търси, кой му се мре, малко ли момичета си отидоха, ох! Та идва значи Саба, жлътнали му се зъбите отдалеч, и ръце така едно делово потрива, гаднярът му, доволен! Приготвяйте се, вика, момичета, днес ви е шансът, граби, народе, дорде има. Дошъл ни е на гости, вика, един филмов продуцент тука, ще си избере от вас най-хубавите, само няколко, не повече, за кариера в киното, така че приготвяйте се, момичета, не пестете гримове и пудри, правете се хубави, правете се изкусителни, които спечелят – спечелят, а останалите – вие си знаете. И се юрнахме ние, патки с патки, да се разкрасяваме и гласим, хем шега ли е, две от нас май дори за косите се пипнаха, всяка гледа да се бутне по-напред, да блесне, да я вземат, да я измъкнат, майко мила! Панаир, суетня, не ти е работа. А Саба, мръсникът му, се усмихва така изтънко и женски сеир гледа, на душата му мед капе, мръсната, ох, за какво ли го кълна, сякаш той ми е виновен за глупостта, сякаш и сама вече не бях научила, че на такова място който надигне глава – той е най-големият глупак, щото надигнатата глава там, то се знае, моментално я отвява вятъра, но душата, душата издайница…

Та, опитвайки се да разбера читателското недоволство (защото, не ще и дума, за самия мен Мария винаги е говорела единствения език, който ѝ е достъпен, тя просто не може да говори другояче), аз прекарах не един или два часа в напълни да си обясня, защо, аджеба, тя наистина говори така? Защо точно на този остарял, почти архаичен език, който действително никое младо момиче в наши дни не би ползвало?

Докато в един момент ми просветна. Еврика! Но разбира се. Мария говори не на разговорен, тя говори на фолклорен език (или поне на онази „фолклорна“ негова версия, която ми е диктувало моето си там нещо в онези 10 или 15 часа, в които се изля тази част от романа). И това е така, и това не може да бъде никак другояче, просто защото и тя, както и повечето герои от „Реквиема“, е до голяма степен колкото индивидуална, толкова и архетипна фигура. Мария е олицетворение на женското – или може би българското, може би нашето собствено – страдание, откак се помним, откак ни има. Тя просто говори на езика на страданието, а в българския му вариант това е именно онзи леко безразборен, леко завален, архаичен и изпълнен с болка, болка, болка, език, който всички ние познаваме от народното творчество, от песните, приказките, от легендите за онова, което ни е останало от „времената ония“.

Разбира се, всичко това ми е било напълно неясно и недостъпно в момента на писането. Както вече споменах, аз най-вероятно съм бил прекомерно зает с това да не изпусна нито дума, нито звук от диктовката – както става и сега, точно в мига, в който натискам ето този клавиш – за да мога да си позволя да умувам върху подробности като „ама защо точно така, защо точно по този начин?“

И то е било, и то си остава – правилно. Нямам нужда от ничие съгласие, нито пък бих се изправил на задни копита, за да доказвам каквото и да било, комуто и да било. Ако щете, то е правилно просто защото е писано под диктовка. Дали това звучи автентично или напротив, някак показно и себе-рекламиращо, е отново нещо, върху което нямам време да мисля. То е, защото е. Също като онази роза, която е роза, защото е роза, роза, роза. Това е.

Прочетох наскоро нещо подобно в едно интервю на Елфриде Йелинек, което преведох за „Прегледа“ – и усещането, не ще и дума, беше приятно. Не защото се почувствах сродèн с една толкова силно видима и утвърдена представителка на европейското писане, каквато е Йелинек. (Впрочем, и за това, разбира се, но не на първо място.) Абе, толкова си е приятно да видиш, че не си единственият идиот на тоя свят, който трака нещо под диктовка, да се чувстваш облекчен от мисълта, че тази обсебеност, това подчинение, тази не-себе-принадлежност, не е само единствено твое психическо състояние, че всички тези (дълбоко Аспергерови) импулси и преживявания, не са част единствено от твоя собствен, херметично затворен и изолиран от останалите свят.

Просто е хубаво да знаеш, че не си чак толкова сам. Колкото и несподелимо да е всичко, което прави собственото ти невронно племе странно, може би малко плашещо за самите си членове, уникално. Просто е хубаво да знаеш, че принадлежиш към нещо.

Хубаво си е, мамка му!

Берлин, октомври 2019

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Декември 2019

Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет

Автор(и): Петър Воденичаров, Кристина Попова, Анастасия Пашова

(Речево поведение и жизнени светове на българи мохамедани от гоцеделчевско и разложко)

На оне свет християните и мюсюлманите ги дели само една мрежа, като ципата на кромидо…

Руфие, род. 1916 г., земеделка, Разложко.

Казвам се Руфие и съм на 80 години. Бехме четири деца. Гледали ни са и по-голи и по-гладни, но имахме големо уважение на родителите, а не като сега. Бехме две сестри и два братя, но две починаха и останахме я и брат ми, който е по-малък от мене. Много уважавахме майка ми, баща ми и старите – нане и деде. Имаше уважение, ама и Аллах ни даваше убаво, а не е като сега. Сега старите хора по не ги уважават, да има кее да не са, но без них закъде са младите? Старите сичко знаят, а младите какво ле знаят. Знаят да идаа само на заведение, кафе и цигари, харчат много. Жените искат много пари от мажето, но и те откъде да ги найдат и се карат. Сега е голема скъпия. Невга беше евтино. Яли сме от десет стотинки халва и гладували сме, тежко е било, но нивга не сме отварали уста на майка ми и баща ми. А сега, ако майката не даде пари на детето, той зее с толкава уста и се кара с нея, а тогава не е имало такова нещо. Каквото кажеха бащата и майката беше закон. Нивга не се са карали пред нас. Наште родители беха простички люде. Моя баща е бил цел живот на тега, биволар беше и козар. Бехме послушни деца и много работливи, а сега децата са галени и разглезени. Бехме свикнали с мизерията, нивга не сме и яли, легахме си гладни, но бехме здрави и изпечени. Не помна нашия баща да се е карал пред нас на майка ни, да я псуе или да я пере (бие), добър човек беше, но ни беше страх от него.

Станах мома, убава и работна. Одехме на попрелки, валехме кус-кус на четири корита. А ергенето седаха до нас и си думахме. Сека мома имаше китка на главата и сека я даваше на ергенина, който тя иска. Бехме много скромни, не е като сега да се фанат за ръцете, а ние невга ергенино те помоли да си свалиш китката от главата и да му я дадеш, а той я тури в джобо на палтото. Сега ергенето не знаят дека живеяа момите. А ние невга се сме лагали (стояли) пред портата. Немаше тия пусти заведения като сега, тия опропастиа младежта. Бехме си невга по-скромни, одехме си честни на мъжето, а сега младите се оженаа и след два месеца вече си имаа бебе, какво е това чудо не знам. Лоша младеж. Невга не беше така. Я (аз) четери месеца бех оглавница (годеница), но си отидох у тех, както си е требувало, и ме беше срам от свекървата ми и тя ме милуваше. С това нещо невга се е леб яло, но сега младите не изпарковая (изтрайват). Сега вече снахите са свекърви, а свекървите снахи. Свекървата иска много да мълчи, но я не мога така…

… Имам два сина. Големият живее в София и има две близначета, а малкия ни син живее при нас, в една каща сме и не мога да се оплака от него. Има синове – бият майката и бащата, викат, но това у дома го нема, кротко ни е детето. И си го командвам и той нас си ни слуша, макар че вече е женен и си има две деца – момче и момиче, които също са женени и от тех си имаме правнуци, които ни са много мили и им се радуваме много. Синът ни нивга не е отворил голема уста към нас старите, уважава ни много, затова и Аллах му помага. И сега щее (което) му кажа, това става. Река хайде това да вършим и те със снахата го вършат, без да ми отговарат, може и да не са съгласни, но го свършат. От децата не мога да се оплака. Синът ни в София по-рано идваше по-често, но сега по-редко, скъп е бензине и не му се сръдим, една година не сме се виждали, а и ние сме стари и не можем да идем. Но да са живи и здрави. Добре, че малкият ни син живее при нас, та ни е напънил душата. От него имаме внуци и правнуци. От него не мога да се оплака. Ле знаеш, един Аллах по-убав от него.

… Я съм мюсюлманка и вервам в Аллах. Сега си строим джамия в града. Християните си имат цръква, а ние, мюсюлманите немаме дека да идем да се помолим. С християните тука, откак се помна се си живеем заедно, те са добри люде, не се караме, комшии сме с тех. Я си другарувам повече с християнки, отколкото с наште мюсюлманки. Невга сме работили заедно и които са живи и сега си се имаме като сестри. С Васка сме като сестри. Сека година си сее лехи в мойта градина, защото тя си нема и я чекам до последно, тя да си насади, и накрая сада я. Сичко си споделям с нея, тя е хитра жена и акъл че ти даде. Одим си на гости, я на нея, тя на мене. Нивга тя не ме нарече на българското ми име, за нея си останах Руфие. Много се уважаваме. С Васка повече другарувам, отколкото с наште мюсюлманки…

… Снахата я милювам като мойо дете. Я на нея не сам мила, защото съм свекърва. Каквото и да рече свекървата, се е зле. Който си нема момече (момиче) – тежко му и горко. Но да са живи и здрави, нали живеем с тех и ни се напънили кащата. Важното е, че сина и внучетата много ни уважават и така караме спокойни старини. Внучетата нивга не са отворили уста към нас, много ни слушаха, така възпитават сега и техните деца. У дома да се е повърнала дума (да се отговаря)- нема. Макар че не сме мили на снахата, едно сме доволни на нея, че е стабилна невеста и не ни отраша (клюкарства) по хората. До ден днешен не сме чули от нея думичка наванка да ни е отрасила и затова сме доволни от нея. Убаво, лошо, ще е (какво) си ѝ тежи, тя си го каже на мене, а по пъте нищо не казва за нас.

И верувам в Аллах и имам страх от него, неговата сила е голема. Той може и да ни накаже и много нещо да ни даде. Християните веруват в Христос, а Аллах и Христос е едно, само името е различно. Нашият ходжа ни е казвал, че на оне свет християните и мюсюлманите ги дели само една мрежа, като ципата на кромидо, толкова сме близо с тех. Ходжата вика така: Християните и мюсюлманите си имат вера и веруват, а цигането в никаква вера не веруват и че те излаже, и че те откраде. Цигането – днеска ако има, че яде, утре, ако нема, че гладува. Васка ми е разправала, че некога Исус Христос като е бил разпнат на кръсто, е бил закован с пироне, направани от цигане, затова и Бог ги е накажал. Па и ние, мюсюлманите, и християните не ги искаме. И крадат, и лажат. Най-лошите работи те ги вършат. Невга помна във фашиско време на площада имаше две бесилки и искаха да обесат две момчета и на, па цигане дърпаха въжето, затова не ги искаме, лоши люде са. Циганин, ако ти дойде в къщата – с дръвя и камене да го гониш, а не да му даваш, ама ле (нали) ме е грех и имаме мюсюлманско съръце и па им даваме нещо. Нивга не ги съм върнала празни без нищо.

… Се си мисла за децата. Не съм здрава и съм стара, но на, работа на полето да помогна на децата. Сега младежта е лоша. Невга, когато си гледах децата, ударих големия, а той кажа на баба му и тя ме удари по ръката, я си премълчех. Ако сега свекърва направи така, снахата че я изпади от кащата, ако е от нея. Сега е яка. Старите да не са пред очите на младите. Да те нема в кащи – много че е убаво, ама нема дека да идеме.

А па германците, те бяха много хубави и никому не взеха нищо…

Ибрахим, род. 1911 г., земеделец, Гоцеделчевско

Еднож се ожених трийсе и шеста година, еднож са ожених четирийсея и втора година. Хубаво прекарахме. Имахме жито много, брави (добитък) много, ядехме масло, мьосо, всичко – карахме… Стана ТКЗС, зьоха ги. Въз ТКЗС-то карахме много хубаво и така нататък, вървехме… Еми по-хубав бе живота, ачик си по-хубав бе, ако ще да ме обесят… ама беше на народа улеснения – и му се ора (ореше), и му се купаваше и всичко. Ся дорде найдеш – един не рачи (иска) да ти изоре нивята, десет деня ше одиш, ше чакаш… бе добре, за мен бе добре тогава, ама ся за младите… не знам. И ся и тук ми я добре. Дават ми пенсия – яж, пий, легни спи, хич не ходай на работа…; седя, яденето ми донасат тайфата, ям, пиям, кат са попикам обрисват ма, опират ма… Ся са разтури ТКЗС-то, па е хубаво, па караме добре, нема нещо да са оплака, има всичко… ако имаш пари – има всичко ша си купиш, нема нещо да не си. Щом имаш пари, има много всичко, каквото искаш, такова ша си купиш.

Единайста година се годих, на пети март. Еми там към Гърция надолу ма зьоха запас, сядях девет мясяца. Уволних се, оттам си дойдох, оттам ма зьоха па (пък) каму- нистите и в Русия. Там сядях четирийсе и пет деня, уволних са, оти бях служил много по-напреж, уволниха ме…

Еми случки, ако питаш овчар бяха много. Частен (честен)си, и много ма крадоха, брави ми крадяха, волове ма крадяха – всичко, ама един вълк удушихмя и вълчьотата ги донесоха, найдоха ги. Сетния ден хвърли се там в бравите вълк, удави седям-осям овце… абе много, много вълкове имаше. Крадяха вълковяте, ядяха… Със няког не со сом сбавтавал (бъхтал, сбивал съм се), ни со сом…

На турско училище ходих, седям години на ходжа бях, точно седям години и една година ма закачи даскала и на даскала ходих една година. Сетне па през едно време държавно учехме вечер, една година… коя година бе – не помня, такива, учеше като нас, стари дядя учаха… Като дете… тогаж имахмя много брави, пасехме, лежехме, ниви турехме, орехме, наодахме (намирахме) много жито… имаше и за бравите, имахме зайрьо (зърно) много, жьолъд сбирахме, круши имахме много, ушаф, круши са раждаха, ушаф цепехме, ранехме бравите, раняхме воловете, мулетата, крави имахме… имаше сичко. Лежехме зимно время, лежехме по кашлоците. Ей на Баетивая рид, на Врис там имахме кашлоци, там си лежахме с бравите, там си спехме… Докарваха кога зараждаше жито там, ранехме ги и шилятата, ранехме ги… близко има много дабики, раняхме ги… всичко имаше. Имаше големи дъбя ей, по сто паници жьолад. С жьолад ги храняхме, па кога зараждаха и с мисир (царевица) ги раняхме. Една година е това отдолу в нашта къща двеста паници мисирь имахме, двеста паници мисир, където има друго-друго, ръжта си бя башка, пшеницата си бя башка, лещ има, ръж сеяхме, всичку сеяхме… имахме тогава. Имахме брави много, турахме тор, торни бяха нивите – раждаха, мандри клавахмя (слагам), там на наштя ниви, а на Баетив рид имахме мандра, Жижевци бяха на мандра там, хубаво бехме тогава.

… Два пъти са ожених… Еми прави му сметка, единайста година като съм роден, на трийся и шеста и седма, колко години съм бил… ем млад съм бил, ни съм бил стар. Едното беше през казармата, едното беше след казарма, ама…

Малко са впинахме, ама бяха влезли Абланица, бяха влезли в ТКЗС, други нагоре- надолу, малко ни бя мъка, ама сетня ни стана хубаво, бая покършихме, бая побягахме, впинахме се за имото, имота, е какво – бягахме, крихме са. Впинахме се… много бягахме, заривахме са под снего, крияхме са да не ни найдат, ни помня коя година бе… децата писуваха на български имята… Гониха ни войниците, капите ни деряха… Новото время, оти в ТКЗС-то влязохмя, от там фереджета хвърлиха, всичко хвърлиха, какво направиха… барбатясаха я. Я не подписах хич, мен така си ме писаха, я бягах, криях са, ама двайсет и един чивяк бяхмя там отгоре, ала я останах, ония врет (всички) избегаха… Уж избягахме заедно да са криеме, ония врет дойдоха, подписаха, ала я останах. Я рекох: Ни ща се подпиша и ни ща ида, ага ма хватят да ме закарат, да ме арестуват тога ща, тогаш може, така доброволно не ща ида да са подпиша… Ама да бях отишъл да подпиша доброволно по-хубаво шя бя. Те са знаяли големите хора каква я работота. Те (ето), има един директор от Благоевград, учеше наш Медю, дошли тук да я молят да си подпише името. Те (за)черкнали книгите на Фатма, те рекли, някой си там от Тувища, я почукал по гърбо: „Браво“ – казва. Те са си знаяли за какво сменят имената, па ние не разбираме, те са знаяли, че ша дойде това время… те дорде откачат арабския свят, откачиха арабския свят – хайде ся. На Демирел (Сюлейман) рекоха: – Дорж сега! Тодор Живков почна тогаж да ги гони…

А па германците, те бяха много хубави, никому не взьоха нищо, къде си наодаха (намираха), де си наодаха хляб, пари, коня, волове, коли, караа си ги, па Съветския съюз като дойде – забраха много, сбраха говьодата, сбраа … ей, влаковете зьоха на България, друго, изгони ни от главните места… малко бяха по-гладни руските войски.

Живота ни бе сякъде хубав. Живота, ако работиш, ако се мъчиш щя имаш, много премного щя имаш. Ако па не работиш – нема, ама въз онва время кога си бе жив бубайку (татко), кога имахме брави много, това, онова, тогаш бя хубав животя. Гувеях на колибата… Рамазан, ше объркам качамака или една тава, масло ше си изпържя, ше си сипя или една тава създарма, хапни дваж – сипи го на кучетата, па немой да цървейш (червенееш). Бубайко доде бя жив имаше, умря бубайко, всичко си отиде. Стана ТКЗС, пак беше добре, стана ТКЗС зьоха нивите, зьоха воловете. И умря бобайко… десят декара ниви, имах. Като стана ТКЗС малко поумотахмя са, онодахмя са, едно время. Сетне, дорде не стана това ТКЗС, едно хубаво, ма хубаво, даваха къща да си градиш, парцеле давааше, ниви давааше, къде идиш – да идиш – в Боголин идиш, в Абланица иди 4-5 декара ти даваха, ако се мъчиш, ще имаш, ако си посяеш да изработиш, ако и суша да йе, па ша има нещичко, апа ако не работиш – нема, хвати тоягата от порта на порта шя просиш…

Трима братя бехме, работехме, бравите пасяхме, имахме овце, кози. Единия одеше с овцете, другия с козите, пасехме ги, хубаво беше, че като умря бубайко поразделихме са, па купих няква нива, волове си купих, магаре си купих, муле си купих и крави си урдурдисах (нагласих си) две. Хубави ама, когато бяха дошли бригадата (ТКЗС) тук, яз впрьогнах воловете и я има една слама полегнах и ич не станах ни да ги изпрата воловете Те са – кликам (казвам)- чужди, како.. Ама па хубаво прекарахме в ТКЗС-то, много бя хубаво, оти да думам, апа сега е за това – ако имаш пари, имаш всичко, ако немаш пари нема нищо, ша са мъчиш много да имаш, много пари. Я дето ходят в Израел, ходят, взимат пари, куповат, коли куповат, я за двеста и петдесе хиляди нашия комшия, купи. Това я, ама мъчиш, работа – на работа, мъчене, теране (търсене), риене, терай където има по-много, а там натискай да вземиш, и да имаш пари… не ти да ходиш на гинлук, ами ти да плащаш гинлук (гурбет). Те да изкарват, да изкарваш по-много. Посял си 45, а можи 22 декара. Няма да идеш в Израел да работиш или Чехия, ами да вземеш да изкараш, ти да платиш да ти оберат тютюня, да изкараш там 4-5 тона тютюн, шя вземиш двя-триста-четиристотин-петстотин хиляди… добре си. Всичко ша купиш, всичко – сва- онова. И на един син, от бубайко му, не остане ли му нещо, той си е авая, той ша са мъчи доде найде, косата ша му стане бяла, ша са черви, ша са срами. Оти бубайко кога му остане – хубаво, бърже се завъртява, държи капата настранена, гордее се, не го е срам от хората. От бубайкото не остане ли, останеш ли ей така – малко е зор…

Помня я, майка я помня, на скута ми умря… на коляното даде душа, бе у мен, държах я в раките (ръцете) – майка ми. Я бях голям бях, я съм 85-86 години вейке. По сетня, па бубайко умря… Бубайко умря по-напреж… и той изкара хубаво животе, като станахме ние – заработихме, имаше всичко, не ходеше той на работа…

Ми ся, ся съм я на тежко положение, хубаво че имам тайфа, па донисат нещо, ляб куповат, вечеря сваряват, обяд нагадат да ядем, ами ако немах – тогас какво щях да правя, на старски дом, а? По градовете има, така е да йеба майка му, онова бя много хубаво. Из една страна е по-хубаво стар да си седиш, оти доде млад, чивяк се изслогува. Ше дойде някакво женско, нещо ше откраде, нещо ше направи. Остарейш ли, хич ти ни 12 духода на ум да открадеш нещо, да направиш нещо. Първата жена роди и при раждането и тя, и детето барабар умряха…

Ем зная, ка да не зная, ами в корема тия деца знаят. Сталин го молеха толкова Англия, Америка и Германия, три вечера и три деня го държаха в Иран да се обърне, да спаси Германия, а той излезе против. Че какво стана – ония си се изтеглиха французите, англичаните, американците, изтеглиха Труман, американския цар, кога почна първо войната с Хитлер. Сталин излезе щурав, той излезе Сталин щурав чивяк – 25 милиона жертва да даде – това за какво става?! Че сетне му рекоха: Бе изтегли се, остави това място на Германия. Китай бе със Сталин, друго како беше още? Изгоряха му кокале- те. Брежнев започна да сменя имената, ами той защо ги сменяше имената? Той, директора от Благоевград, що почукал по рамо нашта жена, знае, че който не рачи (иска) да си смени имято, той иска да си живее Русия, а тоя, който са подпише, той иска да мачка Русия, да я съсипе. Затова директора, той е директор и я знаел какви са далаверите на тия по-големите люде, ама нема ка, командва Брежнев. Кои не щат да го послушат, ше ги треби. Че Брежнев що, той клика да вземе Персийския залив, Турция ше вземе Иран, Ирак надолу, ама той така нарочно е приказвал. Я какво стори… Арабския свят врет с Русия, ама след смяната на имената и те са отцепиха от Русия… Та белки Турция не знаеше каква е работата? То Турция, ако му не кажаха каква е работата, то ше го стори България на пепел бе, ами как… така ли ше го остави… Ама те ѝ казаха: Трай! Как сега така – в Турция ше живее, тука ше взима пенсия. Ако Русия бе така си цяла, и България си бе с нея, ше вземат ли? На магарето кур… Ама сега нема как, нема как ше дават – така стават работите … Брежнев така направи… Горбачов освободи нас и Германия, уж хубаво направи, и те са с него. Подцениха Русия, американеца и англичанина, а сега … който желае да си върне името, беки така става тая работа – със страх. Като се отцепи арабския свят от Русия какво, нема вейке сила, какво ше прави, арабския свят е богат, най-много в Световната банка има пари Суадитска Арабия, злато най-много, ами па в богато са място.

…Четях едно време, видяхме всичко, четяхме. Ми ся политиката хубава бе… Сега, каквото знайш-такова си правиш, мъчиш се да си имаш – брави, гувьода, воловя, кози, сей си титюн, сей си мисир, хубаво, ако се мъчиш, ако се не мъчиш – не дават. Държавата не ще ти го докара вейке като в ТКЗС-то… тая умря… мъчане му е майката, да се мъчиш. Което тера държавата и ти това терай и който е против държавата, тоя човяк никога не може да види хубаве… никога. Ем я така в турската религия го има, в китапа: Един чивяк не слуша ли царя, той не може да види хубаво. Трябва на царя да си подчинен, каквото каже командата – изпълнявай! То е като един Аллах бе на народа, нали трябва да изпълняваш всичко… ами царя – то е Аллах. Демек държавата и царя са едно? – Аллах и царя, едно са, той е Аллах. Ся да кажем Желю Желев да го нападаш, нема как да го нападаш… Той дава хляба, ем ходи, ходи по държавите пари взаема, друго, сбира, докарва, това брашно го докарва той. Ако не подпише кой ще докара на фурната брашно…? Царят трябва да го слушаш, да му изпълняваш заповедето, каквото каже да се изпълнява… Ама да си смениш имято – си сменяш… Ся Брежнев като каза да се сменьот имената, трябваше веднага да се сменяха. Ся и Желю Желев като кажи, така ше го слушам: Войник – ше идеш, ма ти не рачиш – не може – „Слушам, ше ида, отивам, Слушам, господин началник! Това я…

… Ожениш ли се, ти си имаш дертове и ти си на дерт, ако на майка ти се затъжиш, жената ти клика: да се делим, това да направим, па на теб се не рачи на бубайко ти да кажеш, на майка ти. Оти да е така, а па ся бубайко ти от злото да и е, той не може да и стане хубав. Я имам три снахи, я си признавам, я не мога да им стана хубав, ма берекет – хич ме не карат, хич ме не гирясват, попитоват ме гладен ли си, покриян ли си, доадат. Ама не е като тебе, кат ти миловаш бубайко ти, нейн бубайко и нейна майка милова. Ама па найдеш ли си, не мой седя без жена, ожени се. Както да е, па ше родите децата, тогаш па ваште деца ше се женят и така върви. Ама то немой приказва – не може тая снаха, дето ше я земеш, да замилова твоя бобайко и твойта майка като нейни, никога, тя ша ги милова… тя с уста: О-о, сва-нва (това-онова), сва-нва ше ти постели, шо те покрие, ше ги онодя, ама па – не е кат корема, дет се е родила. А па теб се не рачи бубайко ти да докачиш, да го не разядиш, майка да те не кълне. То я тако едно ме ожени.. сега па титюнче, утре другия ден, ше умре майка ти. Апа като са ожениш, жената прибира, опина (опъва), гльода нещо да има по-много, оттук земи, оттам и от техните изкарва и от техните тегли, взима, кара, ше те снабди, тя ше снабди, не ще те остави така. Ей така да си седиш, хич да се не жениш, ей така ше си… Като вземеш жена, се ше имаш нещо по-много, се ше има неще по-друго, радио, телевизия, креват, найлон, къща ша си оградиш. Жената – помагат, мъчат са, тютюн изкарват, калъпят, берат, сеят го, работят. Дойде ли ти малко горе-долу на сметка – дръж! Немой пита никой, ти да имаш сметка не други. Ти немой слуша… те много хора дават акъл, че сетне ти са смеят.

Умериш ли си, дойде ли ти горе-долу така на сметка – немой се чуди, опинай! Отвлечи я! Немой седя без жена! Я едно время не рачех да са женя, па брата – тера да са жени, я не рачам. Бубайко ми вика: „Ожени са бе!“ Моя брат клика: „Кажи му или да са жени, или я са женя!“ Я послушах бубайко, ожених са, колко години – 2-3 години ли беше, тая жена умря. Па се отказах, хич барем не дойдох да я видя, кога я погребваха. Дойде моя брат да ме отпрати: „Иди бе, умряла ти я жената!“ – „Какво ше ида… да е жива, да ида да я видя, умряла защо ми е – марциня (напразно)? Какво ше терам?“ „Върви – викам – вър – каквото знаете, това праветя“. Сетне бубайко па ми клика: „Ожени се!“ – „Слушай, кликам, бе не ща се женя!“ – Брат ни гльода! „Нищо, искат ма некви, ма не рачам да зъома такива“. – „Абе, рачиш не рачиш, виж кажи коя, каде, какво? Ша я хватим, пари ли ше давамя, ша са молим ли“.

Отидохме там в Абланица и я не рачам, не ми дава корема, искам да зьома мома. Я бекяр, като стар даже бях. Мойта жена, там в Абланица, гледам я там във вършилото е, и така взела търнокопа и върви. И я рекох на бубайко, така и така, кликам: „Да еба майка му, там в Абланица едно женско, казах му, за нея ша са оженя“. Па бяха донесли с нас багаже, го бяха донели. И той отиде, къде ходи, къде ходи, найде хора, найде всичко… Хватиха я… седя някой ден – побягна си, мома си отиде и тогава захватиха я яко. Я си спях, слушам те ми я докараха, нема вейке да бяга, тук ше умира. Ама, че от чуждо село, тя да я умна, хубава, от чуждите села какви има хубави жени… Моми ги искаха, ама от чужди села взеха. Виж по напреж взьоха моми де, тия – Кемал, Медю – те са дваж женяти. Па на мен ми рече акъла: „Не ща взема вдовица, друг да я лягал с нея, ей така, да еба майка му!“ А па има хора ходят на чужди жени, ама я не съм видял де, слушам от хората, не съм видял… Хубаво бя, всичко хубаво, не изтеглих много, бос не ходих въз снего. Апа пенсия дават, хубаво ся дават, яж пий, легни спи. Я откога имам дърва, ей там отгоре, не мога да си ги докарам. Терам и я камион, един клика „не ща“, един клика „каляво я“ …

Живота е хубав, аз по-право да ти кажа, дорде си млад, дорде те слушат раките (ръцете), дорде работиш. Искаш нещо да направиш, да еба майка му, ше посяем още един декар тютюнь, а още два декара ше посяем тая година, шя посяем, да еба майка му. Я ше земем 100 бона, ше земем 200 бона, е това е – като работиш има. Болен съм лежал, по болници съм ходил, войник съм ходил, де съм скитал, какво съм правил – ми то е много. Ама ти казвам, доде бубайко бя жив хич не потеглих, триж ходих на войната, като войник де, ама с бубайко си бях, пари ми дава там в Гърция.

Таир… помня… той с една количка (смее се) с едно конче караше кокучките (изпражнения) на кравата на ротния, една крава имаше, фасул му откарахме, всичко му откарахме. Па я въртех бубак (памук), четирийсе кила извъртян бубак я докарах тук, извъртян без кукулци (боклуци), ама един месец ме освободи. И на други въртяхме. Имаше там един подофицер от Белица и той ми каза „Шя ми извъртиш 2-3 кила памук и на меня“. Той са уволни, тогава уволняваха, който има три деца. Дадох му 5 кила, даде ми 5 бона пари. И един бон, я си там вземах и я ги запазих тея пари. Ей тукана, имаме при Медю една нива, бяхме я вземали… има един Яни, Яни от нег я бехме вземали, че нали отидоха си надолу, дет са в Гърция. Тая нива тераше си я да я земе, че бобайко клика: „Бе, да еба майка му, тоя каурин (гяурин) тера 6 бона“. И я изкарах: „На ти тея пари дай му ги!“ И остана… сега си е наша. Хубаво да са мъчиш, мъчене му я майката, къде идеш- мъчене, терай работа. Ся наождат (намират) кусур, тея люде дет се връщат от Турция, ам то и ти ша се върнеш. Как, те ходат там, искат да станат турци… Турците, там дето живеят – къща му не дават, нива му не дават, а па какво ше прави ся той там? Къща нема, нива нема, и пари надали има да си купи… пуавия са (помотаха се), пуавия се и хайде тук.

Те като отидоха в Турция, трябваше да им дадат ниви, трябваше да им дадяха място нещо да почнат да работят… Ами ся какво там? Ся като отидоха в Турция освен да вземат тоягите да просят. Ам как ше му седиш там, не ща му седя… Тук в България като дойде, па си има някава нивичка, къща си има, па си захвати да посее титюн, мисир нещо, крава ше си има, има какво да си я храни. Ами то нищо – ше седя… какво ше седя, защо ше седя, а седи де. Трябваше те като отидоха оттук да им дадат по 2-3 декара, немой много, по 2-3 декара Нашта жена има един брат там. Четирисе години я (е) вейке (вече) там, нищо му не дават и не може си купи една нива…Тука, за тука ние сме си…

Петнайсет години бях държавен контрол в ТКЗС-то, та по тая заслуга отидохме в Москва…

Сабри, род. 1917 г., земеделец, Гоцеделчевско

Аз като малък първо изучавах Корана, на джамията; тогава нямаше пуснати още да има да изучават на български. Това 1925 година, та дойде един учител от Кюстендил. Тогава се прехвърлихме да изучавам български език, а Корана я го бех изучил тогава по 7-8 години. Понеже дедо ми ходжа е бил, завършил в Солун за ходжа – турско време, а и баща ми също завършил в Солун ходжа. И аз се опитах да стана ходжа, ама тва не ми хареса много и аз са префърлих към българското, а Корана си ми остана изучен. Понеже Коран, думата Коран е ‘хигиена’. Тва ша го знайте младите, една чиста хигиена по човешкото тяло. Това изучава Корана, на арабски е написано, обаче учените го превеждаа, значи една чиста хигиена. Тва се казва хигиена – да се къпе човек, да се мие, да се подмива, да оди в тоалетната винаги с вода. Там се явяват зарази, там в Корана пише да се мият. Убаво е да се яде чист, иначе от там се появява човешката зараза. Господ е дал две ръки, едната е за хранене, а другата е да се чистиш. С двете пък да си миеш лицето, образа, навсякъде да се умиеш като човек, да си чист, да се бръснеш. Това се казва по арабски… Тва ви го предавам на арабски. Така преживех нашия живот. Увлякох се по българското училище и там напълних годините, сетне пак задочно учих 7-8 клас и завърших задочно.

Ама, дай сега да видим ергенския живот, какъв ни беше на нас през това време. Ние тогава не ни приемаа при жени. Жените, нали ви казах, че малко булят се кат маймуни. Не можеш да я срещнеш, да ѝ приказваш, защото ако правиш моабет с нея, татко ѝ ша те преследва и не дава никак. На седенките сме се качили на стълбите на по 4-5 метра. Клават (обличат) те едни дрипи и парцали – фереджи да се закриват, ама стоиш само да зърниш. Деня не можеш да я срещнеш да ѝ кажеш два лафа, затова ви казвам, поживейте си сега, ся ви е времето, ся ви са е паднало. Ние ги изживяхме ей така, мудно, дето се казва тъмно. Така прекара нашия ергенски живот.

Дойде до време, аз са ожених с първата любов. Водихме се 12 години. Роди са тя, първото ми дете. Второто живее тук на долния край на селото, а третото ми е на кръчмаря жената. Тия са ми от първата жена. Ама сви се злото, та на дванайсе години я почна апандесит. Тя (жената) казва, че ногата ѝ изтръпва така и яз я карам по баби, незапознати още с лекарско опознаване. Викат корема и е паднал тук, там и плащай там по бабите. Дойде време тоя пандесит се спука. По спешност я товарихме и я карахме в болницата. Имаше една лекарка Камиларова казва: „Ше седите, казва, ако имат децата късмет ше стане. Операцията понеже там загноела, апандесита го събираме, значи трудна е работата“. Ами за 24 часа почина. Водихме се дванайсе години, това беше към 32-а година и почина. От 20-а година са взехме, тя почина 32-а година. Останаха ми трите деца сираци. Просто, на мен не ми идваше на главата, как ша ги гледам тия сираци. Нямат майка, мащеха да им е майка. Беше ми тежко много, ама аз благодарение на моя коцкарлък, запознах са пак с моми и също момиче си вземах. И верно, понеже бехме малко род с предната жена и тва нещастие, така предполагам, че от тва ми дойде. Така е станало, че сме малко като роднини, да, трети братовчеди.

Втората ми жена, която си взех пак момиче, те беха род също с първата ми жена, ама и я си попаднах в тоя род. И с нея се водехме, понеже нали децата останаха сираци, техните близки я накараа: „Ем ше си земеш, ем той е добър човек, ем ше му гледаш децата“. Тя се съгласи. Добре ама карахме и с ней 12 години, определено време и тя се разболе, бързо, не знам от какво. По докторето я разкарвахме, нервно заболяване, нервна болест и т.н. Дойде време и тя почина, ама и от нея останаха две деца. Станаха ми 5 сирачета. Добре ама това израсте от едната майка, израсте и другото и те почнаха да ми намаляват. Другите ми останха. Това беше 42-а година. Почина и втората ми жена след 10 години. Почина на 44 години. Колко години съм бил я? Останаха и тия сираци. Каквото да беше, изгледахме ги. Ся едното, най-малкото, което остана от тая, от втората жена, го пратихме в Добринище в „Дом майка и дете“понеже остана на 3 месеца. Там го откарахме, там го изгледаха детето, а я се ожених. Тоя ми брак па е от Дряново. Там са се развели, понеже била безродна. Тя искала да се осемени, не давали, тя искала да си купи дете, мъжо ѝ също не давал. Не щат, в чудо се видяла, товати-оновати, а той бил безроден. Доада време, развеждат се с него, па мойта майка има там роднини в Дряново и веднага я натискат за мене и разгеле тя дойде. Дванадесет години са се водили, тя не е раждала, изкарали я какабетлия (ялова), че тя е виновна. Господ на нас даде две деца и едно женско и сега е домакин на училището. Мъжкото едното е оженато, има си 2 дечица, едното още ергенува… То ми е род от третата, която имам сега. Взехме се с нея, а оня, който я е напусна, той си така скита още неоженен. Така приключи моят живот с три пъти оженване. Ходя на някви врачки: „Познай колко пъти съм се оженил, та да ти платя!‘‘ – „Един път, два пътя… – „Нещо, викам, лъжеш, 4 пътя съм се женил“. Това заборавих да ви го кажа, най- първата си е жива още в Дъбница. Нещо се не погодихме, яз не бех отишъл в казармата още, водихме се година и половина, роди ни се дете, тя като спала задушила детето, с некаква цел ли беше, какво беше, напъдих я. Това, го съм прекарал като на сън тая работа С тия трите брака после, дето съм преживел – така преживех, ама живота беше по тежък през това време…

Най-вече ми хареса през време на ТКЗС-то дето беше. То се измени семейството, едни се ожениха, други се изродиха, а беше хубаво, не като сега да се чудиш на живота – как да идеш на нивата, колко да платиш за машината. Това, което ше дадеш по торове, го плащаш все едно, че си го купуваш. Живота до тук, така протече…

… Помна и войната. Бях в Сърбия. В Сърбия ме мобилизираха тогава 43-а година, отидохме в Гюешево, там спахме. До Крива Паланка пеша около 8-9 часа та до Страцин, бутнаха ни отдолу по некаква река. Оттам да видиш какво е нещо в чужда държава. Нашите отишли да правят план, като че да речеш, че вечно ще стоят там. От там, от Суровица река, между Крушево и Куманово, оттам да се мушнат под планината, да излязат в Гюешево. Въшлясахме по тая река, та ти казвам, че останахме 2-3 дена без ядене, та благодарение Одуше (Задушница), беха носили по гробищата, та с това се съживихме, дето се казва. Дойдохме си тука… шест-седем месеца изкарахме там – от февруари, януари малко по-късно като че ли беше. Живеехме в такива… сламени бараки. Ние бехме там като роби, държавата да защитаваме. Тогава през това време царя си беше жив и тогава, та монархия ли командваше, не мога да ти кажа нищо. Изпокъцахме (изпотрепахме) са. Я имах тогава една риза такава, малко модерна с басти. Понеже ми се сдра тук на рамото, отпорил съм бастите да си зашия рамото, та ходех с кръпката. Така са прекара там.

След това оттук ни мобилизирха в Гърция. Отидохме в Гърция, а там се паднаха много от интенданската дружина. Ние отидохме една част от около 100 войника и живеехме в едно еврейско училище, което ни беше и помещение и работехме все по складовете. Ние, целия български корпус, който беше в Беломорието, там служехме. Влаковете, които от България през Турция минават там, изсипваха захар. Ходехме като хамали, работехме на автогарата, пълноваме чувалето и ги караме по складовете. Имаше там ядене, не бехме като в Сърбия гладни, не чакахме от мъртвите да вземем хляб. Имаше ядене много. Нощно време, понеже бехме трима от Вълкосел и 4-5 човека имаше от Корница и си помагахме. И веднага ще дойде тоя, ще ни посбута от леглата: „Кола е дошла, казва, да идем да товарим“. По среднощ ли е, кога е, ще идем да товариме. Кашкавал ли е, какво е – военно време и ще има по една пита кашкавал за нас в торбичките. Войниците ядат със сирене, а ние отделно кашкавал. „Кой ви даде кашакавал, от де го? Вие сте го открали от некъде!“. И ние се смеем и мълчим и така прекарахме в Гърция.

Оттам си дойдох, тук се хватих по ТКЗС-то. Видяха, че аз съм честен, нито крада, нито издавам нищо, абсолютно нищо. Това, което е начартал Корана, аз са движа по това. Нито да издам на някой, че крал бил, откарал дърва, да ида да го кажа на горския. Е, какво ше направя кат ще го кажа на горския? Горският ще го глоби, ами тоя човек има дечинка, ами дечинката да ходят боси, ама аз какво ше спечеля от тая работа, където ще и да ида да кажа. Та станаха бая години – около 15 години бях държавен контрол в ТКЗС-то, та по тая заслуга отидохме в Москва, в Киев, от Киев със самолет в Ленинград, от там в Москва. Отидохме, прекарахме 3 дена в Москва, видехме я, от там си ни върнаха и така протече до това време.

Друго, какво мога да ви кажа в живота. Мога да ти кажа, че през времето на ТКЗС -то живота беше хубав. Кое му беше хубавото? Там притискаха по вярата. Нали тогава се мъчеха, притискаха от едни на други да ни направят. Абе ставаше, може да ставаше, ама не беше човечно…

Ние си работехме много хубаво тогава. Произвеждахме тютюн в ТКЗС-то. Машините ще ти изорат, ще ти набраздат, браздите ти са готови, „На, оди!“, ша та откарат там, ше ти определят колко декара искаш, колко бразди тука, колко там, колко онам. Набират ти се 5-6 декара, колкото може, според силата на семейството ти определят тютюна и ти ше го засееш, ше го окопаеш, ше го прибереш, ше го калъпесаш. До края на годината, до януари тютюна ние го издаваме. А не като сега, колко агнета издадоха напролет, доде се снабдиме да прекараме тютюна. Я го издадох. Едни го даваха в Пловдив за цигари, други го дадоха по Банско, трети по Дупница и я така. Я съм бил един път в Дупница и то без договор, ако искаа ше ни го платат, ако не – не. Няма документи, все едно че сме го подарили. А през времето на ТКЗС-то беше лесно – приемат ти тютюна, с чулове те снабдят, канап, всичко ти дадат. Канапът, накрая го удържат, а сега няма такова нещо. Четем вестници и казват, че до края на годината ше се изкупи. А какво стана с миналогодишния тютюн дето го издадохме? Благодарение, че излезоха съвестни, та изплатия.

И се наложи аз да градя къща на тия скъпи времена на единия син, понеже двама сина имам, а имам стара къща, не е много стара, защото 58-а съм я строил, а 58 година станахме кооператив. ТКЗС-то ни помогна тогава и на трудови начала ни изпратиха майстори, та от производството на тютюна платих и на майсторето и на мен дадоха пари. Тогава така беше… Тогава беше, мога да ти се похваля – с 5 лева ша идеш в града на ядене и наситен ша си дойдеш. Идеш в града, ядеш една печена кокошка – два лева и половина или един лев. А, иди сега за 250 лева не можеш да видиш. Оскъден живот е много, ама дори когато 70, 75 година ме пенсионираха, първо ми дадоха 100 лева, ама гледай сега ми дават 2000 лева. Ся ни увеличиха пенсиите, ама като са увеличи па всичко. Ето тогава беше за 1 лев – 100 бомбона, а сега за 1 лев – 1 бомбон.

… Ма лошо – от религията искаха да ни откажат. Кой какъв е – така ше си умре, ама само се създаваше омраза. И така, май пак успеха. Гледам тук нагоре па са си върнали имената, българските. Бех си избрал име Адам, ами да ми го върнат, пак ше съм съгласен – Адам Моллов са казвам…

… А за казармата какво да ти кажа? В казармата нито можеш да реагираш, нищо… изпълняваш и това е. Там се не случва нищо. В казармата най-тежко е това да идеш 2 часа да седиш часови и след това 2 часа да останеш подчеси. В казармата винаги си е тежък живота, там си под команда. Първо бях в действащата служба, там беше рай, бях в Самоков в държавното депо. И ядене колко ти сбере корема, към кило и половина хляб на това време, а по Кориново, които са били, измрели от глад. Па я бях в държавното депо… там имаше краварник, муларник, пчелник… я там преживех.Ся да ме терат, ша ида и на тия години там. Беше много хубаво. Точно една година, ама идеално беше. Тогава си кореспондирахме с мойто първо гадже, с мойта първа жена, като мома. Аз от там и изпращах писма, уж на друга, да не ни разузнаят, понеже и моя баща не беше много съгласен, имахме малко връзка роднинска. Ами Корана не разрешава… абсолютно. Корана разрешава след 7 кошака (поколения). Я чакай малко, имам грешка – до 3-4 кошака да се изминат. Как му викат на кошак?- Родове значи – да изминеш 4 кошака, ако нямат млечнина (кръвно родство), а ако имат млечнина – не може. На времето, когато са се женили, излизал някакъв тапънджия с тъпан по село и казва: „Еди кой си с еди кой си, се жени. Знае ли някой да има млечнина?‘‘ За родителите не са питали тогава, но имало ли някои да имат млечнина, веднага са ги разделяли. Тогава мюфтийството е командвало…

Сега за ловджилъка да кажа. Царят ми е дал пушката и още си е у мене. Аз съм законен ловджия – цар Борис беше. Четиридесет и трета година станах член на ловджийското дружество. До сега съм си още законен ловджия. Взех си хубава пушка – съветска с цевка, хубава, 16 калибъра, много хубава пушка ми се падна. Сега имам пушка – злато, ама годините къде отидоха? Сега имам пушка – автоматична, пушка, още като отвориш да сложиш патронето, тя веднага си зарежда, затваряш и гърмиш. За някой си 20-25 секунди изгърмява на прасето, празни гилзите хвърля, слагам други и гърми веднага. Знаеш ли колко прасета съм утрепал, големи прасета, ама по два пъти му гърмя и това автоматично. Я ако беше с оная, първо се мъчи с парцала, с черен барут, това нищо не става и си жертва… готов си жертва. Прасета имаше, засегнеш ги, минат 2-4-5 години, то се озверява и не можеш да му гърмиш и сега ме е страх на такива. По-миналата година в Якоруда убиха един човек. Разкъцаха (разкъсаха) го и на болницата са го завели. Гърми му и щом го ранява, то като лудо върви на човека… налита. Ся си е пушката у мене, ше я предам на сина, понеже яз не мога да гледам, оперирано ми е едното око и само с едното. Аз съм ловджия от тука и бяхме към друга дружина. Там не даваха във Вълкосел да се раждат други ловджии, кандидати да стават и мене ме държаха сам ловджия. Кой знае как не ми са взели пушката, как не ме са лишили? Говориха, че съм бракониерствал и т.н., обаче я съм такъв приятел благодушен, че с никой не се скарахме, претрепахме толкова години. Та бившия ни кмет, помогна и той, станахме двама колеги. Имаше един учител Якупов, той отиде към Гърмен и стана по-голям човек там в профсъюзите и той стана член. Станахме трима и така се наредихме – сега са 7-8 човека ловджии. На мене ми беше приятно сабаале рано да станем с дружината над селото отгоре, да накладем огън доде е още тъмно, да се поразвиди времето, пържим салам, ядем, приказваме приказки. И тогава ще пуснеме кучетата, ще се сберем, понеже тогава не даваха ние сами да ходиме, тия ни немаха вера и трябва и други да дойдат тука по нашата гора заедно да вървим. И напалехме огън там, приказвахме си, праехме си моабет и като дойдат и те набърквахме се тогава. И така като ударим прасе, делим го на парчета, равни купчета, колкото сме човека – 10 или 15 човека, делим го. Направат двойни бележки, на парче по една бележка клават (слагат) и сложат в една шапка Ще си вземеш бележка от шапката, ше видиш там кой номер и си знаеш делчето и си го вземеш в чантатата, некой наблюдава там ка е (как е)… Приятно е да са те оставили на месо и да слушаш, че кучетата карат, лаят, нещо гонят и ти се готвиш… тогава седиш в напрежение и се изтърси прасето… Така протече ловджийския живот.

Сега сина само си трупа капитал, а яз ше му гледам децата. От пенсията ше харча за тях, ми те: Дедо, дедо! Е как да не го обичаш. Ами нали има место в Коране да ти каже: „Обичай внучето, оти той ще ти отмъсти. Бащата ако те мрази, ше дойде време, той ше стане на твойте години, същото ше му се отмъсти, върне, което е действал с бащата“. Кой, какво си направи, да си го чека, ше му се сервира. това вече мога да ти кажа нещо от Корана, което го съм учил. „Каквото загубиш ше те убият. Рано или късно ти ше дадеш жертвата. Ше издадеш и ша те издадат“. Самата природа, самата Господева сила ше те накара да се наплатиш доде си жив. Па като умреш, вече не знам за нататък, там вече не съм бил и не желая да ида понеже там е пак по заслугите. Корана е, пак ше ти повторя, Коран е една чиста хигиена. Ноктите да ти са изрезани тялото да ти е умиено, половата система да се почисти. Ама това чете Библията. Библията не те кара да идеш да крадеш, да изкараш кравата на един човек, да оставиш дечицата му да страдат. Българето вярват в Исус Христос, а и ние сме си вярвали навремето в него, доде дойде Мохамед и ние сме вярвали в Исус Христос. Той е от мома роден. Неговата майка – Миерема – Света Богородица, вие рукате, тя е мома, забременява и това ше допълня – тогава са били на власт евреето. Тогава са били по- много на тогавъшното време. Мелекета (ангели) знаят „На корема съм чиста и това става кръстено! – тя казва – тук е писано от кого съм забременела“. А е бременна… Това мелеке се представил най-красив ерген пред нея и носил една китка в ръката. И се срещат с Богородица и ѝ дава да помириса от тая китка, от същата китка, понеже тя я много харесала, прехвърлява си корема на тоя ерген и веднага забременява. Исус Христос е роден от помирисването на китката. И ето тя го е родила… и българето, християнето и по Библията и по Корана, роден е без татко. Зачитаме го и ние – турската вера, мохамеданската вера по-точно. Турците са много далече от нас, я съм си по-първо мюсюлманин, ние не сме с Турция, те са си от друг джинс, ма и те използват Корана. Никой ти не пречи, че си мохамеданин, ама си в България, говориш български в края на краищата … Така е станало с родеването на Исус Христос… Те са 4 мелекета – Джебраил, Серафим, Мекаил и Израил – тоя дето води душите, така се водят по Коране.

Сега за Адам и Ева… Когато са били в джането (рая) тогава тия ангели по заповед на Аллах са решили да създадат човек. Отишъл един ангел да търси земя, да изработят от земята човек, но той не е дал. „Не мога да дам – казва – че ше се наплодят много и ше прявят мръсотии въз мене, не съм съгласен“. Израил отишъл и насила взел. Колко земя е взел, не знам, ама 70 метра бил направен Адам дълъг. Може да е взел половин декар земя и ѝ казал на земята: „Ти не губиш нищо! Вземам земя и заработвам човек от теб, а той, че взема леб от теб, че пие вода и когато умре ше си стане пръст. Губиш ли? Не губиш“. Понеже Израел си е джендърмазин, силен милиционер на тогавашното време и взел земя и си направил Адам. Създали са го в рая и няколко години бил е мъртвец. По едно време, дошла му душата на дясната нога – пръста. Големият пръст се размърдал по-пешин (първо) и тогава са се сетили, че душата му е кацнала на него. С течение на времето дявол не се е съгласил да оживей. А те са се молили мелекетата, да оживей, вдигнали са ръките да оживей. Дяволът е бил най- големия учен на тогавашното време на Аллах, Господ Бог. Него силата на Аллах го изгонила от рая.

И Адам оживел, станал човек и живел неколко години и по едно време от лявата бизка (гръд) му излиза както си спал една жена и той се зачудил: „Откъде е дошла тая жена?“ Мъжката скеля, може да сте проверили – от тук са 7 ребра, от другата страна са 6. Женската скеля – и от тук са 7 и оттук 7. От едното му ребро се е явила Ава – Ева. По едно време идва жена и той се зачудил: „Отгде е тая жена?“ И почнали да живеят вече… Имало над тях едно дърво, което се казвало Буйдааджи, нещо като джанка, ама много сладко било. И им казали: „От това дърво няма да ядете, понеже ше ви изгонят от рая“. И те продължили да не ядат. Ама па нали дявола воюва сега да ги подмами, те да ядат и да ги изгонат, понеже него са го изгонили и започнал – война водил тях да ги изгонят. Женското се съгласило да хапва от време на време. Дяволът се явява като една змия и казва: „Ако ядете, няма да ви изгонят“. И женската хапва и си поглъща. Сега почнала да кара Адам и той да яде: „Яж, бе, я ям и нищо ми не става, яж!“ Е, ама нали мъжа е прекия началник, а тя, колко да е, жената е по-нисък чин. И така той се почудил да яде ли. Опитал се едно време и той да хапне и веднага тия дрехи, дето са били облечени, падат. Видоват се голи и те се подготвили за изгонване оттам. Адам се опитал да изплюе това, дето го хапнал. Опитал се и да повърне и затова мъжките имат кокал на гърлото, от това останал. Изгонват ги и по силата на Аллах ги разделят. Него го дават на изгрев (изток), а тая я пращат на запад. Защо казват, че слънцето влиза в майката вечер? Понеже майката била там – на запад. И колко години вече искали да се съберат… И по едно време се събират, тогава се ръкуват, любуват, целуват за една нощ и дотогава не е имало нито едно живо човече. И оттогава са се зараждали по 10 деца на годината, 15 и т.н. От Ева остава заплодена първата ера и тогава света бил много разложен и по женска и по мъжка линия, без разлика. Тогава Адам е имал няколко сина, ама Анюх е взел да се моли на Аллах: „Какво да права, не мога да го гледам тоя резил? По улиците и мъжки и женски“. Тогава му казали: „Направи параход!“ и той направил параход на една бърчина. А Нюх направи гемия, а няма ни вода… ни нищо. Направил парахода и едно време безверващите от християните и римляните, ходели там и мърсували в парахода. И по едно време като се появила една краста, болест, един ходил да замърсява и пада в парахода и оздравява. Други го питали: „От какво бе ти оздравя?“ И той им казва и всичките отишли, измили го като огледало. Тогава Нюх се помолил: „Парахода е чист“. И се почнало – около 40 дена отгоре се стичала водата и морето се подуло и покрило целата земя, нищо не останало. Тогава Нюх прибрал няколко рода в тоя параход. Втората ера е от Нюа до сега. Водата спаднала и около седемдесет човека са в парахода останали.

Тогава един отишъл да потеря дъщеря му за неговия син. Той му я обещал. Тогава са били учтиви людето… И друг отишъл и се събрали трима за една дъщеря. Тогава Нюх се уплашил „Бе яз какво напраих, обещах я на трима? Как ше се отсрамя?“ Тогава дохожда един ангел и му казва: „Затвори магарицата, кучката и момата в една стая!“ Сабале, когато се усетил – три моми, не може да познае дъщерята му коя е. Идеални моми. Как ше се познае коя от кое е? Много ясно… Ако на жена ти ѝ кажеш: „Иди да свършиш това!“, а тя по-сетне що да си бърза и си прави моабет с другите жени – това е магарешката жена. Друга жена има: „Иди там!“ а па тя: „Е, ти не можеш ли да идеш? Само я ли ше върша работата?“. Тя е от кучка. Третата жена, като ѝ кажеш: „Сега, веднага!“, слуша мъжа какво ше командва. Това са трите джинса (вида) жени – магарица, кучка и човек и са от един род. Кое си е човечно си е такова… По Коране се казва: „Жена, която си слуша мъжа, нея не и трябва на текето да се моли, тя си и е текето в мъжа. Той може да е пияница, ама тя си го уважава, мие, чисти и тя от там печели“. Я съм прекарал 3 – 4 жени и с всичките характери и така се делят и сега. Жената печели от мъжа. Едно време на една жена бил мъжа много такъв – пияница, ама тя го е чистила, прала и печелила и си работи, и си ходи. Това е вече сила Гос- подева… Аллахова сила, ама никой я не знае. В 5 и половина довада тая жена на текето, два пъти се кланя и застава сред другите хора. И излиза после жената и един закъсал, нема средства да се прибере в неговото си село: „Да ми помогнеш, как да си ида?“ Тя му казала: „Стисни очите!“ Стиснал той очите и му казала: „Погледни сега!“ и га погледнал в тяхното си село. Това е силата Господева. И са разпитвали тогава как е спечелила тая жена. Печелила е, че си е уважавала много мъжа, той бил прекалена пияница, а тя го миела и неговото молене, каквото е било – тя го е печелила. И по нашенско си казваме ние: „Сега, рая на жената е на мъжа в папуците“ – ама те не го знаят. Най е хубаво да го изживееш във вид на любов. И българите, християните, вярват повече от нас, ние нали слушаме поповете в неделя, значи и тях ги е страх от Бога. Едните от Аллах, другите от Бог, това са верите, на две вери се делят, ама в една посока вървят – всичките ги е страх от дженема (ада). Тоя огън кой го е клал под земята? Минералната вода, кой я стопля? Кладат дървета да я стоплят тая вода и тя излиза от там. В Корана защо пише рая е отгоре, ада отдолу?

… Ние старите все бързаме да си хватим новините по телевизията, сега във всека къща има телевизия. И ние се караме с тия дето ходат на джамията, а изпокрадоха земята. Я им казвам: „На никой нищо не му се признава, щом си отишъл и на едни деца си взел нафаката (хляба), взел си половин декар от чуждата земя, как ше я носиш на другия свят? Защо ходиш да се молиш ти? Кой ше ти приеме молбата, като ти си землюядец?“ Много се караме, не мога да ги трая тия моабети по кръчмите дето ги прават. Най-вече за мачовете… В Америка играят, победили там, оня там Стойчков – те се радват, реват… Защо като луди реват? Там си взимат милионите, плащат им, а тука… нашите играят мач, побеждават ги в някое чуждо село и се сбъхтат. Миналата година в Долен ги изтрепаха от бой. Та това приказват в кръчмата – повече по линията на мача. Мен това не ме влече, мен ме влече да вярвам в Бог. Всички сме от Адем. Ще дойде време, ще се събереме и ще видим – кой е за ада, кой е за отгоре. Аллах, Бог ше седне в средата, сетне Мохамед, сетне Исус Христос и ше кажат кой за къде е. Човек като се е родил на земята, от една капчинка сперма в корема на майката, след шест месеца оживява и там ходят мелекета (ангели). В корема на майката, те го гледат до родяването на детето, оформят го – ръчички, ножички (крачета) и т.н. Махани там – бащата го е направил! А да направи тая капка сперма в едно шише и да чака човек – никога. Детето става на майката в корема. И като се роди вече, тия мелекета изчезват, те ходят на почивка, а детето остава и майката си го гледа. Като стане женското на 8 години, мелекетата му идват и едното пише хубавите работи, а другото пише лошите. А мъжкото трябва да стане на 12, тогава му кацноват мелекетата и така до края…

Много бех спретнат, много бех послушен, много бех внимателен…

Джамал, род.1918 г., земеделец, Разложко

Изкарал съм до четвърто отделение. Одехме със стоката. Одех чобанче и то босо, немах гуменици, напраем цървуле от язно (кожа), от крава, и то изсахне … и ни преяжда ножичките. Ходехме боси, тръне отдолу. Е така живеехме мизерно през детското време. Не се обръщаше внимание към децата да се учаа, повече със стоката одехме. И така изкарахме детския живот мизерно…

Като ергенче като станах, аз вече така се пооправих, наприха ми по-хубави дрехи, пооблекох се. Ходех, действително, където помръднех на мен ми беше секъде отворено, момите секъде очакваха аз да се ява там, секъде бех уважен, ходех насам-натам, а къде било писано – в Якоруда се ожених. Беха некъде приятели на мойта жена баща ѝ и моя баща. Дойдоха на гости, харесахме се с нея. Като се харесахме така и до едно известно време ни сгодиха старите, както по старому ни сгодиха. Ходихме годеници и то млади, на 17 години аз се оглавих (сгодих) и се ожених на 18-19 и ми се роди веке щерката. Когато ми се роди, отидох, хванаха ме в казармата и те я гледаха.

В казармата как прекарахме? Така, когато тръгнах оттука, тога не се изпращаха като сега… изпращания хей. Едно потмениче (торба) такова и се туреше нещо храница… така навървено отгоре, като опнеш – се загърне и туреш на рамото като раница. И ме изпратиха. Нема роднини, мачята (майка) и бащата: „Създраве, сине, създраве“. Сам-самичък отидох на гарата и се качих на влако и другите, които бехме наборо имаше един Муслев. Оттук се качихме – в Горна Джумая ке идем да служим… оттука Септември, от Септември линията за Горна Джумая.

Като слезнахме в Горна Джумая, пречекаха ни военните с музика, военните не ги познаваме, хванаха ни, строиха ни така цивилни, много дето се събрахме на гарата, откараха ни в казармата. Там вече ни облекоха, баня ни направиха, остригаха ни, облекохме се и ни сформираха по роти. Аз бех тежок картечар. Бех много слаб и пак ме взеха тежок картечар. Много бех спретнат, много бех послушен, много бех внимателен, за всичко в учението бех отличен и те ме награждаваха. Тогава се празнуваше 9 септември. Моят набор – 26-и републикански набор се казваше. Тогава влезнаха комунистите да земат войници от моя набор.

И прекарах като млад човек и тежко ми е, и мъчно ми е… но винаги е рахат, защото е млад човек. Като се уволнихме, дойдох си вече тука. Момче големо, започнахме да работиме, много си живеехме с жената, ходехме засмени, където работехме и през това време.

Забравих да кажа, че през фашисткото време много ни тормозеха, че раниме партизаните, па ние не сме видели партизани. И дойдоха една войска от фашисти, заградиха кашчите, туриха картечници, обърнаха към къщите, влезоха вътре в хамбарето, бръкаа в житото да найдат оръжие. Не знаехме какво търсат. И влезе един хвана ме мен и ме отведе код (към) егреко (обора), код овците. Отвори вратата: „Фани това агне!“ Избра той най-дебелото ягне, дигнаха го двамина и го качиха на рамото: „Ки го носиш там при Иван Кочев на гарата ки го оставиш“.

Я го нарамих, отнесох го там и като дете чекам да ми го платаа и седа там на дворо да ми го платаа. Той ми вика: „Какво чекаш бе? – Донесох едно ягне, чекам да ми го платаа. – Бегай – казва – ке излезат… ке те скъцат (пребият) с бой! „И я се уплаших, пребегах, дойдох си. Е това съм преживел през фашисткото време.

Партизанското време – като слезнаха партизаните, дадоха ни голема свобода. Бехме радостни ние, мюсюлманите. Рекоха ни: „Ние ке ви докараме от Анадола ходжи да ви учаа“. А те не не учиха, а покръстиха.

… През време на войната с немците аз бех малък. Това са немците, германците минаа там. Деца търчеха там, да ги видат на мотор, на камион. Не ни беше страх, защото те си пътуваха. Дойдеха по къщите да купаа яйца и то в изобилие пари даваха за яйца. Друго – не са ни били. Заминаха си тия. Какво правеха натам. Мина тая война.

Моя живот така преживех, а след това се поразболех. Страдах от гърло. Насам- натам немаше лекари. Требва да ме карат в София, Пловдив, иска пари. Пари се изкарваха тога като сега, като безработица, нема работа, нема пари, ако продадеш от житото да изкараш пари, така беше времето. Като ме заболя гърлото, отидох в Белица. Имаше един лекар, като ме виде вика: „Имаш сливици“. И ние си бегахме. Товариха ме оттука тога в Пазарджик при доктор Аджияров се казваше, той оперираше апандесит. И като ме прегледа той, я отворих устата, а той казва: „Затвори, затвори – казва – ти си вика за Пловдив. Дай, казва, 250 лева“. На ония пари само що отворих устата и ми напиша талон. И оттам се дигнеме, та на гарата, качиме се на влако, та в Пловдив през нощта. И там трасиме, трасиме хотел да преспиме – всичко препълнено. Насочихме се в един хотел, да проверим натук. Там една на гишето вика: „Момчета пълно, пълно е“. – „Требва некъде да преспим“. – „Чакайте тогава!“ Отиде си некъде, подумаа си, върна се и вика: „Е тука ке преспите“. Преспахме в антрето.

Утрето ке трасим доктор Ботушаров.

„Еми той е, вика, тука е тоя кабинет, там преглежда. Е от тоя вход, та другия ки се качиш“. И влезохме вътре, там докторо ме виде и вика: „А ти си за операция“. Почеках малко той намажа нещо и като хвати едни клещи с ботки, като налегне сливицата и спропаднаха вътре, скръкна, почна да опина с нещо като обувалка и извади сливицата. Все едно слива от земята да я извадиш. И като рекох: „А-а-а-а!“ целия доктор го наприх с кръв. И викам: „Не може ле и другата да извадиш“. Па другата беше, ле еднаж ме къца така баба с нож. Ами я съм дете. Съгласих се, скъца я, изтече кръвта, олекне, на утрето па си е същото. Той вече докторо го хвана и него на два пъти го извади и нема вече нищо вътре. И той ми напиша адрес, ако има нещо, да пиша. Изпратиха ме обратно. Във Велинград си починахме там и оттам дойдохме си тук. Така съм престрадал. Тук се разболех. Беше снег… нашия зет, Муслевия, той беше голем човек, ме нарами и ме донесе право у нас. Па я съм се бил шарил. Не знаехме и цял съм възпален. Почнаха кървите от грълото. Къде да ме караа? В Белица нема доктор. Цела нощ те туреха топлина, а от топлината още… То искало студено, те топло, позапре малко кръвта, ама на сутринта съм се целия шарил. Кръвта сопре и оздравех.

Станах вече ергенче. Одех насам-натам. Като се харесахме с тая нашта жена, така било писано… Много се аресахме, бех като бесен по нея. Тя с писмо ке ми каже кога да ида към Якоруда, кога да не ида… как да живеем с нея. Най-напред характера требва да гледаш – дали има добър характер, дали е скромна, дали има морал, дали е хитра… да видиш, че можеш да живееш с нея. Тога се харесахме по характер, по любов. Взехме се, преживехме хубаво с нея. Много имаха мераци тия (родителите) да я взема. Направиха ми тежка сватба. Доведоха я, било па това… да се скриеш, да те търсат. Я се бех скрил некъде, найдоха ме и така като младоженец карах. Преживех така, като станах семеен.

Почнаха да ни гонат комунистите. Тая форма (шалвари) не може да я носите, ще хвърлите фереджето. Па, то не е лесно. То си се само хвърля фереджето. Така беха старите жени. Сега да му речеш, не ще фередже. Жената искахме ние да е закрита, да не ѝ се види всичко, да не е гола. Така беше по морала. И мене си ме зарукаа (завикаха), а в Белица, така ке си умреш. И най-накрая наказаха ме, че съм бил организатор в село. Аз, че щел съм да направа турско малцинство в България и ме грабнаа. Отидохме в София да питаме в Министерството дали е на местна почва да ни налегат да ни кръстаа, или е министерско постановление. Не се сбрахме заедно. Тоя тръгнал с кола, друг с влак. Сбрахме се пред Министерството… Като влезохме ни казаа: „При нас насилие нема, това си е на местна почва“. И си дойдохме. „След известно време ки дойдем да проверим

Па тия не дойдоха, дойде Държавна сигурност от Благоевград и ни сбра в магазине. И още там тормоз, тормоз… Фанаа вече мене, брато, как си бехме на работа, в един джип и хайде в Разлог. Откараха ни в Разлог, набутаха ни в килиите. От Разлог, а в Благоевград, София. Преспахме в София. Откараха ни в Белене. Преседехме 2 години в лагер. Вкараха ни като овци, ако некой се сети да ги пусне, ке пасат, ако не, там ке умрат. И ние така. Хвърлиха ни в тоя лагер, не знаем абсолютно нищо, не можем да пишем писмо. Имаше там хулигани-криминалисти – те са такива хора, които са заслужили да ги наказваа. Такива годни хора. И тия кажаха: „Лесно писмо нема да получаа вашите, тука, вика, не е за вас, вие сте добри хора“.

А като са ме писали мене, че аз съм бил организатор и като идеме да ни изследва да ни изпитваа, началнико ме подхвана и вика: „Кое образование имаш?“ Я като кажах четвърто отделение, и че съм за ограмотяване, те почнаха да се смеяа. Видеха, че е клевета. Да бъдеш ти такъв човек, требва да имаш висше образование, и то две висше, за да си организатор. Те видеха, че сме прости и почнаха да се смея. „Ами хайде, вървете!“

И ни изпратиха в лагера. Седехме две години. Имаше един добър началник там. Като седехме една година, я отидох при него. Научихме се, че сме прехвърлени към Държавна сигурност. И един началник, Гочев се казваше, голям човек, а и той страдал през Балканските събития… И отидох при него да поговориме, и той вика:

– Слушай сега, Вие сте тука политически, ако (нищо че) не сте съдени.

– Другарю началник, те не са ми кажали, че аз съм престъпник, та са ме помилвали.

– Те немаа защо да се хванаа и да ме осъдаа. Иначе щеше да ме осъдаа. Я съм прав човек. Ни съм крадец, ни съм убиец. Я съм прав човек.

Само един началник имаше там. Не е като в затвора. Там нема. Никой не те пита. Тоя началник рече: „Защо сте тука?“ – „Има досие там“. – „Ами ако лъжеш?“ – „Ами ако вида досието? Я съм две години тука, а не знам защо съм тук, дай да вида!“

Той отвори папката и прочете: „Джамал К. по решение на местния и окръжния комитет на партията да бъде изселен за пет години в Белене затова, че той не се е писал българин, а турчин“. Викам: „За това ле?“

Действително тоя началник докладвал, че ние работим много. И когато дойдоха началниците и видеха каква подредба, ония дърва тук 5 кубика, там – 8 кубика, да не можеш да се начудиш – право наредени. Те не са виждали такава работа. А, па там дадат ле ти похвала – освобождават те. На един хулиганин му дадоха похвала и го освободиха. На нас ни дадоха похвала и не ни освободиха. След 15 дена па си го докараха.

И оня началник казал в София: „Тия хора не са за тука, те са такива добри, такива работни хора“. Аз му казах: „Ако не ни освободят – да ни изселат на друго место, да не сме с тия в лагера, да сме със семействата си“.

От София, в Благоевград, после при Славето. Той като подпиша, тогава ни освободиха.

… Не мож да избегаш? Заградени сме с вода. Имаше там такива затворници, които пробиха килията, излезнаха, понеже цела нощ са копали, видели, че е съмнало и ке ги хваная, видели житото, та цел ден седели в житото. И през нощта преплували през Дунава, та в Румъния отишли. През нощта се натъкнали на едни блата, та пиявици ке им изпият кръвта. Нашли ги беха румънците и па си ги върнаха.

Ние се отнасяхме с всички затворници добре. Те беха крадци, комарджии. Все: „Дай батко, дай батко!“ Ние бегаме на работа, те окрали. Та вуз них с крамоли, с бой. Даже бихме един що поиска да му дадем масло, маслини, ама той си е крадец. Даваха ни храна, ама не се готви хубаво ядене, картофите миришея. Ние си купувахме, когато немаше ядене.

Немаше психически тормоз там, имахме голема похвала. Такива работници в Белене не е имало. Дето е сечено не се познава. Ние направихме острова красив. Харесаха ни…

Дойдохме тук. Пак гонене. Днеска в Белица, утре в Разлог. Тормоз. Заградиха ни. Кога ме рукнаа да ми дадат бележка вечерта да се ява в партията, цела нощ не мога да спа. Ида там, тормозат ни. Секой го е страх, никой не може да те защити. Мъчихме се да бегаме… усетиха ме, че влезох дома, заградиа ме и ме хванаа. Смениха ми името…

Исках да града на един син и как ке града като я там две години мизерия, децата тука, нема с какво да си купат хлеба. Одихме в партията да трасиме парцели. Той вика Славето: „Нема парцели. – Е как нема, ние си имаме наше. – Дека има ваше?“ Не дава да речеш наше. Не ни дадоха парцел. Исках учен да стана, ама ходехме с овци. Не ни пращаха да учим, защото кой ке пасе овците. Те тръча да ора некъде, да се прехранваме, немаше пари тогава. Ние с овците и ако има берекет, като овършея жито, пшеница, натовара в раницата и при магазинере, премери и изтури. „Кажи сега що искаш – басма, брашно, захар“. Така се поминуваше. Пари немаше. Такова преживяване беше, че като немаше пари, та криехме овците, да си платиме пашата. Не можем да си платим пашата. Като си дойдем… за водата трасаа толко пари, за токо-толко. Колко овци имаш, толкова да платиш… криехме овците.

… Аз съм по морала… да бъдеш честен, да бъдеш добър, да бъдеш скромен, със секой да имаш хубав моабет, хубаво посрещане и хубаво така прекарване на времето и искам човека да е винаги с мене приятен и да си правим моабет. Мечтая да срещна човек, да си разговаряме с него по хубави отношения и по морал, и по работа, и по сичко. С таквия, както има сега, абсолютно не се спираме и младежите нищо не знаят.

Ние другиш, ако отидеме на моми, та момите чекат да влеземе. Ти си към тая мома, оня към тая, зависи кой как си има гаджалък. Там си направехме моабет… а сега никакво момче нема към мома, всичките са в хоремаците – пият, а тия търчат по баровете да трасаа ергене. Дали ке найдаа? А сега в момента така… А ние трачехме по момите и ги карахме да ни пеяа… то е джомбуш, то е веселби, тогава момите пееха и се наслаждавехме. Така беше на времето, не е като сега – все пиянство, все комар… Много е голем провала сега. Тога беше по морала много. Момата е седнала там, ти тука и ще приказваш моабет, ако момата значи я видиш че тя е способна, за да я вземеш, значи моабето ти става друг. Да я превратиш (убедиш), да се съберете. Ако си е клапатарка (приказливка) отбегвахме от нея или па другояче така и пак я отбегвахме. Морала беше друг тога… щом я усети ергенино каква е, към нея, винаги към нея.

Винаги един баща, не само аз, бащите са длъжни сина да бъде учен, културен, към това се стараем, но в днешното време – абсолютно. Ти даваш съвет, но като види болшинството там, зареже теб, не те слуша, той както иска, почва друго да прави и става провален. Ми я ме интересува всички младежи да се добре. Тогава ще имаме напредък, ние с добрините, които бащите полагаме за синовете и синовете и бащите да слушате майките, тогава има нафака по старому, както казваме. Щом един човек видиш, че прави лоши работи, много лоши работи и Аллах го не ще и той е далече от него.

Нема кой на Съдния ден да се спаси, оти ки умреме и пак ки станем. И там да видиш ка че е… Там има съд. Ако ти не си отнесъл (добрини), не дават ни светлина, не дават ни другар да имаш. Ти ако си отнесъл и другар и светлина. Оттука, ако си учил и си разбран – знаеш какво да думаш, да искаш, да мечтаеш, да бъдеш, както викат българите в рая, ние в дженето. Добрите работи да дадеш садака, да облечеш особено сега за Байрам, да облечеш едно сираченце, да го зарадуваш – от това по-добро нема. Тога ти си имаш веки първенство на Съдния ден, че ти си бил таков добър, че си уважавал сираци и хора…

И там значи, в гроба, когато ни сложаа, там ки бъде темница, в гроба, ако си си отнесъл светлина ти, иначе никой ти не дава светлина там. Тук си имаме и другари, имаме си и светлини – ето ток, слънце, имаме сичко, ама там не даваа… Там, който е в дженета… той ще е вечно в дженета, който е в дженема (ада), както викаме, в катране, вечно в дженема ще бъде. Па, ако има в него може някои грешки – я ке те гори дженема Аллах, я нема да те гори. И да те гори, па ке те извади от дженема и ке те тури в дженето, само че ке има печат той.

… Християните и те кат нас, има вярващи в них. Тия, които заумираа… там има меляйкета (ангели), и като даваа живот на душите му, викаа… Ешхеду ля илялах – Ако кажа това, направо в дженето ке ида. Ако чини инат, отива в дженема. Може дженемо Аллах да го помилюва и да го сложи в дженето. Че тоя е християнин, а тоя пиян, ние си немаме работа.Ние си уважаваме всекой един човек, всекоя една религия си уважавам. Народността винаги не трябва да мразим, но циганите са прокълнати. Те са правили злина брат и сестра и за това са прокълнати. Аллах ги мрази, даже ги и кълне. Ние не ги кълнем…, но ще им помогнем … Ние сме длъжни да помагаме. Като дойде некой просяк на вратата, ти откъде знаеш циганин ли е, българин ли е, какъв е. Ще му дадеш, защото… садаката, която я даваш ти, ние му викаме садака, която дадеш от ръцете, 24 това увеличава и живота на човека… и за оня свят имаш добрина, па ако направиш лошо, Аллах го кълне, ако живее 80 години – да живее 40.

Всички уважавам… Ученият човек е за пример… Ученият човек се е учен, независимо в каква насока е учен… простия човек ки те нагруби, ки те наскърби, а учения човек – с него ки се разбереш. Имах желание да учат децата, но като ме взеха в Белене, те скъсаха с училището. На малкия му вървеше училището…, но той се хвана с таквия деца в Банско… Я му не давах да учи, оти видех, че не е добре. Той бега да се вреди там, я по него отидох… И исках да го вреда в жичкавото училище, там има по занаят – ке оправа радиа, па ке взема пари. Като отидох, вика: „Не, препълнило се е.“ Я оттук – оттам, премолих се… некъде ме съжалиха, приеха го.

Оставих го там да учи. И като се научих, бегал оттам отишъл в селското училище. Харесало го там, хулиганчетата, децата, които са там. Там учи, не можа да изкара… Даже прах (бих) го пред учителката. Тя се толкова засрами и вика: „Недей – недей!“ Кога как ида, той има двойки и я като му обръша един шамар, той падна на земята.

Когато е изкарал средно… той вече не се пере (бие), той е акълия. Там със съвет да може той да възприеме, че ти го възпитаваш. И той приема, понеже, той е учен вече. Ами, като не ме слушат, не съм ги възпитал правилно… Култура и учене. Да бъде учено, възпитано и културно дете, да бъде учено, независимо в каква наука да бъдеш учен.

Слаб ученик бех по история, но четех, пишех, не ми вървеше училището. След това заучих на ходжа. Поучих две зими по един месец. Научихме само да четем Корана и исторически да сме с морала добри, да сме примерни, да знаем как да посрещнем човек, да говорим добре, да сме добри… Там много хубав съвет ни дадоха през това време – да не си хулиганин, да не пиеш, да не пушиш, да не говориш глупости, да се пазиш от лошите работи, да си примерен – в това сме ние възпитани.

През детското време, защо така бехме изостанали, та не можехме да се учим. Ние не се хранехме, както децата сега как се хранят. Сега яде шоколаде, готвенко да му е, да му дадеш пари да си купи, каквото то поиска. Тогава немаше. Тога ки закуси попарица, ако иде с овците, със стока, ки му се сложи в едно папарче млеко или мътеница, ке си върже извара. И като се съберем чобанчетата, запладнаа овците и ручеме и тоя извади извара, и оня извади извара, това ядеме… Не е като сега – кашкавал, овче сирене, та ки си зел и домата, буркан месо. Сега се яде много силно ядене, децата са силни и знаят. Ние ядехме слабо ядене, па иначе здрави бехме, немаше болести, имаше само малария. Ако ние сме яли така като сега, щели сме да сме силни. Готвеше се на меджия (празник) и Байрам. Захар ки се земе само за Байрам. Същия хлеб, ако е тога, само хлебец ке ям. Ама тогава ядехме гърчелив хлеб. Нашите караха на воденица, та смелеха, а то си има и грашина и не е чисто житото. Изпечехме си пшеничен хлеб, по-благ беше. И така живеехме през това време…

… Смъртта какво нещо е… Това е много тежка работа и много страхотна. Всекой нема да издръжи, когато умира, аз съм издръжовал… Много тежка работа е човек да умира… Некой ки си умре като пиленце, ама некой не може. Страх ме е, разбира се… Там, ако видиме тия, които работат там, ние нема да издръжиме. Там, ако видиме шо се работи, ние немаме тая сила да издръжим и затова се страхувам. Че какво нещо е, ние се посечеме, та у-у-у, там се душа дава. Това горчило секой ки го изпита, който е жив. Еми, Аллах знае, ние знаем, че оня, който работи на земята добре, на тая глава пръст нема да пада, на Съдния ден, той ще бъде защитен, колкото и да има грехове… Да си убиец… да правиш злини, по чужди жени да ходиш, или жена с чужд мъж… от това по-голем грях нема. В ада ще гори. Най-важното е да изпълняваш това, което е редно… Аллах даде чифт – мъж и жена, да се слушат – не да се ядат, каквото рече мъжът, жената е длъжна да слуша. И най- много, жената ще печели, ако си угажда на мъжа, да не го тормози, каквото поиска той, тя трябва да му угоди…

Да сме здрави, живи, само да нема война, да сме си мирнички…

Сали, род. 1918 г., земеделец, Гоцеделчевско

… Да видиме ние как сме със здравето, какво да правим, да поприказваме… На работа бех там на нивата, сам, отидохме, брахме царевица там от нивата… Когато се случи… младите дойдат, помогнат, измъзат ми кравата…Не синовете и снахите, а щерките, помагат с кравата нещо…нещо ми помогнат така, да я изкарат… нещо да ми почистят…

И на синовете, и на щерките си дадох земята по барабар.И на щерките поравно. А па на ей това момче, дето е при мене, това момче, нему му дадох повече… той тука редовно си е при нас, и деня, и нощта си е редовно при нас. На него да дадеме, сине, повече за да ни гледа, да е доволно. Къщата му съм писал на него… а сестрите, те си имат па от мъжето кащи, а па таа каща ще я пишем на това, на най-малкото момче…

С жената, имаме си ние един декар, дори и половин декар, долу ливади, береме си ябълки… съм насел, та си берем от тях. Ми, царевичка нещо си… и пиперки, домати си посееме там. С жена ми си го гледам тоа декар. Синовете си гледат техните ниви… и дъщерите. Само това, малкия си работи мойто. Отделно си има и на него, а па на нас… кога измреме ний, ше го оставим, на това съм го писал, на детето и мойто… Редовно е тука, гледа ме, дръвца да ми докара, нещо да иде… вода да ми донесе, а па с нея (снахата) си имат и те семейство, и те си имат дечица, и те си имат работа… Кравичка си имам…Крава и една-две козици имаме. Това ни е стоката. С кравата некога той (синът) иде, ние не можеме с бабата веке, ами той иде… и на пастир я даваме.

Ей, разправят старите хора, на оня свят така и така: „Немойте крадете, немойте да лъжете нещо, немой… нейде да има некой… той се е трудил там, не барайте там“. И не е хубаво така да идеш да крадеш, да идеш да лъжеш, та си е най – хубаво правия път. Какво си е твойо, да си го гледаш твойто, а не да идеш там… да му прайш такива мизерии. Казват старите, па и ние послушваме, така, да нема лошо… и да е хубаво всичко. Най-лошия грех – на татко и майка… да си продумал лошо… да не отговаряш на баща, на майка. Той те е изгледал… требва да го уважаваш, га дойде татко ти, да не гледаш с лошо къде него, требва така с уважение… да го посрещнеш. На татко да не отговориш, на майка да не отговориш…

Яз в магии не верувам… Кой го знае тоя човек че магия некой нещо му са направили, не ми се мене верува на такива… на бабини деветини. Има хора верваа, верваа си… има хора. Прават… чисто-просто, прават. Има хора праваа. И сега си праваа. Жени, ама го не знаш кой… Има ходжи развалят. Има ходжи, оти думаш? Едни, един в нашто село беа го направили да гръмне. Направо е така, чисто-просто да се пукне. Надуе се, така се въздуе. И може така да пукне. В нашто село, ако не го бея оправили таквиа ходжи… има си ходжи, които си разбираа по тиа работи и него го оправиа…

Като малък живеа… имам си майка, татко си имам, живея тогава много млад, имам двама братя, сестри две и си живея, с тех си живеехме. Имаха друга каща, там, по-онам ни беше кащата, сетне дойдоха натука… дадоа парцели там, ама късно, а тука по-напред още не бея давали парцели там. Я дойдох тука, чудех се, чудех… там… онаа маала по-студено беше… Дойдох тука некаде, зех да града, заградих къде кащата, дечицата ми бея малки. Яз градих – кащи тука немаше – само яз. А и теа тука стотина дръва, има триста дръвета в нея. И ги съм влекал от онаа бръчина отсред, я го викам на високата бръчина… оттам и сам влекал на рамо, со синджири… скоби за дравото и со синджиро като завлекли оттам.. Та тука остава, па се връна. Имах едно магаре, добиче и на него товаря по едно дръво оттука и оттам, докара тука – децата малки, нема кой да помага. Хвати двамина майсторе тука, па каменье от онаа тумба там, не като из- циментирана зидария, ами каменна зидария. От онаа тумба пера сос една вария, метам тука, та сетне со жената носим… на носилка дръва, пренасяме оттам, та тука, нема кой да помага на майсторето. Аз тука и да нося и кал, и каменье да доставам… некак да изградииме и тука…

И се прибраха децата веке тука, онаа ми беше по-стара каща, прибрахме децата тука. Се тука ги изгледаха. Имаа две снаи, с таа – третата снаае сега тука. Двете снаи, тука, зеа да викат: „Татко, ай да си се разделиме, ний да се отделиме – казва – че сме много тайфа“. Те станаха с по три-метра деца. „Добре, ами па къщи немате“. Та па тогава зея да даваа парцелето. Се даваа парцелето в онаа маала, па отидох там, та па 26 зехме два парцела там. Тогава беа евтине парцелето, тогава стотинки метрото беше. Да, я ако не бех заградил тука и я щех да съм там при тех. Добре, ама я бех веке заградил тука, та там децата взеха, едни до други са и двамината сина, по-големките, па тука – по-малкия син е тука с таа снаха.

И те помагаа, и яз помагам, та им сградихме на онея двамата там къщи, та отидоа те двамата, па ние останахме с по-малкия тука. Та и така да се преживее… Я сам и болен, нали, що ида за очите при тоя доктор, в София, Чулев. Чулев, има един лекар, той е възрастен, той има вече може от деведесе години нагоре, що ида на него. Той е много възрастен, много, там знам го него, той беше в Гоце Делчев, тука беше лекар, та сетне като специалист го избраа, та го откараа в София, в София го откараа и там е са той лекар, още си е жив, много е възрастен човек. Ше ида при него, ама не можех веке да ида, да ойда там и отидох на Благоевград, при Тумбев… Та тая е така – преживеваш, преживеваш… Много, като малък съм – хубаво, доде имаш баща, майка, та доде си къде тринаесе-четиринаесе години – хубав е живото. После като заминеш там нанагоре вече – по-труден е живота…

Ходил съм запас, ходил съм войник. В Дупница служих две години войник. Това беше триесе и осма и триесе и девета година служих там. После като вече да се уволни- ме, хайде па запас. Зеа ме запас четиресе и втора година, и трета година ме зеха па запас. В Дупница, от Дупница ни взеа и отидохме в Трън. Та от Трън, там, кварталите, хайде ойдохме в Сърбия… оттатък Трънска клисура, та Гламановци там, Пресека, там има едно село Пресека, на границата, та татъка та Пирот… Ние бехме така войници, та там… кат ни побараа там, та що изтрепаа наши момчета там. Еднаж отидооме там, на Власишки езера… взееме позиция там, на Власина, та пушката така сложи, та раницата съм сложил е така, па е снег до ей тука. Та, разрий, разрий, измръзнал съм, а па тука един войник, там един махам, офицерите… Не беха германците, беха сръбски си, така, сръбски чети. А ние като охрана бехме така, в Трън. Та, там останаа наши, имаше от Гоце Делчев един – Любчо Икономов, там остана. Имаше един Иван Бесов и той остана делибат, там имаше от Осиково две-три момчета там избиха. Еднаж ма хватиа, плениа от нас къде осемнаесе души, нали, войници. Найдохме в едно дере, една воденица имаше, та ги видела воденичарката, кога ги изтрепали. Ама… те ѝ дадохме зор наште войници, та ни каза, осемнаесе души на едно место в дерето, покрили ги с букова шума, покриени, изтепани там момчета.

… Наши. Зехме на утрото от сръбските села волски коли, та ги товариа оттам с волските коли, товариа, та ги карахме в Трън, там им направиме една голема поляна, там ги закопаваме, там ги оставеме. Да не са отвънка. Та сетне па ни взеа, та ходихме по Беломорието. А имаше един подполковник, Анджиев ли беше, как. Беше пак подполковник Саневски. А там сос нас беше па един подполковник… от Благоевград – Текелиев. В Беломорието па бехме с германците кога беа все още нанадолу, къде остров Крит… Та оттам па дойдохме… па яка душа.

Бехме добре с германците, кога бехме нанадолу. Сетне, кат се врънахме, дойдохме тука на Кулата, та там на моста. Нещо едни наши офицери и те, германски офицери, нещо ше става, та… къде, къде моста бомбадираа. И ние викаме: „Е, бомбадираа ле моста, свърши“. Наши хора останаа – имаше едни в Гърция наши… Та ние сме направили, па тураме нещо като лодки, та да прекараме наште нанасам. Прекарахме ги тука насам-натам, прекарааме, прейдохме веке оттам нанагоре. Кат се почнахме па с германците, па тогава… караа едни сос линейки, едни. Па айде па ние на техното место, те разбили там едни тайфа, айде па ние на техното место.

… А, срещу германците па тогава веке почнахме. Та айде… те… зеа да бегат… германци да се изтеглюват нагоре, и ние по тех, та дойдоме тука в Гоце Делчев, па сетне па айде в Гръция па адна малария, та па теглихме там от малария. Та се разболяхме, та като дойдохме тука в Гоце Делчев, та четиресе-петдесе души останаме охрана там. Добре, ама, поседехме некое време, па грабнаа ни там на гръцката граница, тука на нашта граница, там, едни междинни постове, па там, да чуваме вечер, деня, чуваме там. Наште войници се изтеглиа вече сичко тука, в казармите. Останааме там, веке на границата, като дойде заповед, айде, които сте тук, айде, ше заминавате па за Унгария.

Дойдох си дотука, пратихме първо едни удостоверения, едни молби от съвета, що си хубаво беше съвета горе, направиа едни молби… Имам трима братя пред мене служили войници, мене требва да съм като освободен яз, остануват дома майка, баща, деца и жените… И я отидох там, имаше един Григор Марков тука в градо, та той беше заместник там на, като полковник там в частта. Добре, ама той отказа. Адин поручик вика: „Ше пратиш писмото препоръчно“. Дружината отиде в Карлово, върви за Унгария. „И ша пратиш писмото, та да видеме какво ше стане, дали ше те затворят, али ше те освободят? Каквото ти изберат… това“. И отиде писмото в Карлово и там прегледа полковника и вика: „А, четирма братя ли сте служили?‘ Викам: „Трима“. – „Добре, ами жена имаш ли?“ Викам: „Имам, жената ми беше с едно детенце, ма викам, имам три-четри деца дома“. – „Е, деца имаш… па и нема кой да ги гледа. Айде, ослободяваме те!“ Айде дрехите, дадох пушката, айде сега, „Иди си дома, та ше предадеш дреите в Гоце Делчев, военните дрехи“. Я дойдох, предадох там, та дойдох, та се освободих… документи. Хайде ониа сичинките заминаа за Унгария, а па я ме врънаа в Карлово. Спасих се. Мен ме научи тоа, Григор Марков, имаше един в Гоце Делчев, дето беше на местото на полковника там. Та я се познавахме с татко му, имаше един… Григората беше по тутюнето експерт, беше тука у дедо ми, та го познавах, като му беше син… С дедо ми беа приятели, дойдеше той тука като тръговец, тука титюне собираа, махла голема… Григор тука в Гоце Делчев, та вика: „Яше ти напраа молбата… или ше те затворат, или ше те ослободаа“, казва.

На училище четири години съм учил. Тук си имаше училище, имаше един учител от Кюстендил, учеше ни… Като дойде учитело решиа така – адин час на ходжата, три часа на учитела. Та сетне махнаа, та и нашиа ходжа махнаа, та се на учитело, та изкарах до четвърто отделение, изкарах тука училището… Та благодарим така, че научих се да си писувам писма, та да си познавам и парите, да си е всичко така… Дойдоа още учителе тука, тогава учеше един учител четири отделения – пръви клас, втори, трети, четвръти клас – само един. Карааме един час пръво отделение, та тогава учехме на плочи. Тогай пишееме на плочи. Една плоча като… като каменна, та пишееме на плочата, та на едно працалче на плочата заличиме тва, дето не струва, па па пишеме – все така… Всички заедно – първи, втори, трети, четвърти клас… Се, се е така, скочи, иди си къде дома, си земеш домашната, земеш си плочката под мишката, идеш дома си напишеш домашно и идеш па там. Имааме черна дъска, излявааме там да ни подпитваа там на черната дъска, та е така прекарвааме.

А през детското време беше, помня така, всичко. Имаше, имааме си кози, имааме, ние имааме около осемдесе-сто кози имааме. Сто кози имааме и имааме около шейесе овци. Имааме егреци по нивите много, по нивите егреци имааме. Имаше си от наште братя, имаше си чобани… Само на наште си брави. Имааме егреци по колибите нанагор натам, идехме по егреците. Идвахме, пролетно време отлъчвахме козите, туриме им млечице… да заранат дечицата. Дойдеше Гергьовден, па ние два деня-три пред Гергьовден отлъчвахме козите и овците, та намъзвахме млеко, докарвахме млеко, та се съберем. Който дал кози при нас и него и той донесе – пити, баници, донесе, па подквасим млеко. Ядеме, пиеме на Гергьовден, веселиме са, излеваме по селището натака – пей, старците, жени наседали под крушите, под ябълките, наседали, ние играем там, младежта се веселим на Гергьовден. Хора, хора играееме, там, на Гергьовден. Заколихме ягнета, изпечеме ягнета там и се, наседат така стари хора, стари… така и приказваме си приказки там, пеят, веселят се и много, големи веселби праехме на Гергьовден.

… Я се ожених четиресе и втора година, като изкарах войниклъка, после кат си дойдох и тогава се оженихме. Там немаа те мъжки деца, та тя (момата) ходеше на баща ѝ ореше натука-натам, оре с воловете му помага, оти той възрастен, стар човек, та му помагаше така. Та после, тя дойдоа една вечер… дойде тука… викам ше доеш ли с мене и тя вика – ше дойда, согласи се и тя, па се земахме. И по седенки ходехме. Оттам си се харесааме по седенките… Ние бехме отделно момчетата и момичетата на седенката… белиме царевица или нещо, а те си предат, па ние и те пеят, па се слушаме там – така се веселиме… Оттам я харесах, на седенката. Я ѝ кажах: „Ами, я съм съгласен за тебе, ти съгласна ли си?“ Тая се съгласи: „Съгласна съм, казва, съгласна съм“. И айде… За тая ожених веке и караме добре… имаме пет деца и си живееме хубаво…

… Момчетата те – се знаят. Едното момче е тука, там има фургон… там нещо продава такива работи, нещо сладки… там на работниците, дето работат в завода. Големия е тука, а па по-средния син, той е па шофьор, шофьор в ДАП-а… Първото е кръстено на баба, на прабаба. Я си нося на моя стар баща (дядо) името. На мойта майка са нещо умирали деца, та… не е имало такова име в селото… Ние се казваме Арнаутски. Дедо ми дето е бил, е на мойта майка нейния баща, той е идвал от Албания, оттам казваме се Арнаутски, от Албания, може да е имало оттам некой, като род може да имаме, ама там много отдадавна, и не може да помниме, ние младите, не може да помним. Наш дедо Арнаутин е водил три жени, три жени… Взема една – немал си деца, немал си деца, взел друга, та от третата родили, родили се едно мажко и едно женско… При него и трите си живели, той си ги обличал, той си ги стегал, взимал – ниви са имали, работели, такова… и си е живел… три, с три жени е живел. Щото не е имал деца. Само веке най- последната, от нея, от третата жена се родило едно мъжко, едно женско дете – майка ни дето е била и вуйчо ни. Та вуйчо ни, той паднал… та… му се пукнала жлъчката. Та си го донеа, закопали го… Останала майка ни саминка… взели един преоданец… Такива истории големи…

Като малък много работех – всичко тука, на тутюн, горско, работех там… Мойта баба е ходила два пъти в Съветския съюз, а в Москва е била мойта жена. Там отиде като с нея изкарвахме тютюн по хиляда и двеста – хиляда и петстотин кила тютюн. Та ги пращаа там, та ойде, един път с кола изтука, горе, в Москва отидоа, после па през морето,… та там в град Сочи. Награда, ходи дотам два пъти… Ми повече са изкарвали килограми и са ги карали в Москва на екскурзия, за награда отиде и на панаира…

Па сега на панаира без пари, братче, взима ли се нещо? Едни обувчици да му вземеш – триста-четиристотин лева – то веке да се лишаваш от всичко от живота си… Идаа едни хора, поседнаха там на една масичка да обядваа, като каза там сервитьорката, че едно пиле е осемстотин, ама само пилето осемстотин лева и хората си станаа от масата и си тръгнаа. Осемстотин лева само пилето – без хляб, без сок, без нищо, без гарнитура.

Работиме, ние си имааме волове, та имаме ниви, жънееме, жито си посевааме, царевица, и жито посевааме нагоре по колибите, дети ги… стоката, та ставаше жито, хубаво жито, яко, та жънееме жито, та царевица сееме, та царевица си изкарвааме. Сетне вече като влезе ТКЗС-то, зеа нивите, зеа тва, колибите, разтури се… Малко отпърво ни беше мъчно, па сетна се научихме – взехме да работиме тютюн, това, зеле, докарвааме пченица, даваа ни… за тютюня, даваа ни пченицата… така си зимааме леп, та си живееме… И тогава момчетата до неколко години накупиа си леки коли, накупиа, напра- виа си нови къщи, подредиа си, така. Доволни бехма от ТКЗС-то, в началото… викам: „Ей – я имах волове, зеа ми воловето. Ей, малки децата, що ше ги праеме бе, като зеха воловето“. – „Не бой са, не бой са, ние ше ви докараме и леп, ние ше ви докараме и всичко, ние взехме, воловете, ше туриме хора ше орат нивите… едни оттука ше сеят, едни ше ви орат нивите и ше ви даваме леп“. Сетне зеха ТКЗС-то тука, нивите взеа, задаваа ни жито, задаваа ни тва-онова, бехме па доволни, хубаво, даваа ни тука лебец, нали, не ни оставаа до нож, имахме, и по пазара като идеш, и месо имаше бол, и секакво и сирене имаше, и кашкавал имаше, беше пълно всичко, колко искаш – вземи си и яж. Сетне се научииме, прекарааме го хубаво, и ся си е пак хубаво… нали сме здрави, живи, само да нема война, да си сме мирнички, да иде. По-старите – ходи си редовно (на джамия)… младеж иде некога, па некога не, само в петъците некой иде, в другите па денье, който желае…

Ходи на занятия вече там, на английски…

Гюлфие, р. 1921 г., земеделка, Гоцеделчевско

На 75 години съм, ще разкажа каквото си спомням, може и да не е много подредено, ама стара съм, каквото се сетя. Родила съм се в село Абланица и там сме живели 29 петнайсет години. И като е починал баща ми, мойта майка се е оженила във Велинград. И като се ожени тука, доведе ме тука с мойта сестричка. И вече станах голема – момиче, тръгнахме да работиме, по оранжерии, имаше към банята – всички момичета и сестра ми по-мънинка, по-мъничка, и я събирам разсад.

Ние бехме на село. Мойта майка, като почина баща ми, тя остана вдовица и се ожени и ни доведе тука. И станахме много деца – и той имаше деца и майка доведе мене и сестра ми, а тя умре на 23 години. Разболе се и умре. И остави едно сираче и мойта майка го изгледа. И като се роди крачетата му беха навътре. И тога втория ми баща се оправи. И се разболе майка му, а то рипа, иска да играе, а тя легнала е, тя болничка и мре. И беше при баща му. После баща му се ожени и то рече нагоре-надолу, момче, не слуша, трудно му е, насекаде с другите деца, прават бели. След това и баща му почина и го зима мойта майка. И то расте, расте и порасте…

След като завърши моя мъж го настани във фабрика, тука имаме. И го настани там да работи. И от тогава, от 8 клас, досега все тука. Закриха тая фабрика – та в завода „Георги Димитров“ се премести. Толко години, от 8 клас, та досега все на една мешка да работиш, до ден днешен. Ша пие, вечер може да пие до скапване, сутрина на работа; един ден нема да отсъства…

И първо я се ожених тука. Ожених се… Родих големото момиче, родих и второ – през две години, и след второто – и момче; родих и четвъртото момиче. И като се ожених тука, заварих едно момиченце на четири годинки. Имахме ниви, имахме… Ама аз мънинка – не одех. Мойта майка ходеше – и овци имахме, и ниви имахме. Тя ходеше. Всичко тя, самичка… Ние малки. И двама братя имах, и две сестри – всичко четири деца сме. И като поизраснахме големки и моят баша се разболя и почина. И след това големия ми брат се ожени долу в селото. Като се ожени той, ожени се и втория ми брат.

И останахме двечки.И мойта майка като остана, дойде тука във Велинград и се ожени. И като се ожени тука и нас доведе. И нас доведе вече тука и я пораснах големка. И мойта майка изгледа тука четри деца – завари две. И аз вече станах големка – момица. И ходехме да работим. Имаше навремето оранжерии – краставици, чушки, домати. Отглеждахме – копахме там и отглеждахме. И като станах вече мома, голема и се ожених тук. И като се ожених, тука заварих едно момиченце сираче – майка му починала, младо. И го оставила на четири годинки. И аз го изгледах.

И като родих големата ми дъщеря, и втора дъщеря, и след това родих дайко (чичо) ти, и след това Малинка, най-малката, Малинка. И раснаха, учиха, изучиха. И го- лемата стана акушерка, втората стана учителка, другата стана аптекарка, а него мачихме го, и дедото, и директоро, да дойде тука – и не иска. И го настанихме в „Георги Димитров“ да работи. И колко работи в заводо – не знам. И отиде войник. И изслужи и пак отиде там. И работи колко поработи и много шумно – не е за него. И се намести на друга работа – взе да работи по парната, да пуска парно. И завърши вече парното, и отиде да работи в съвето, и там работи вече 10 години. И сега работи си там.

И сега се се изжениха. И голямата ми дъщеря се ожени. Тя отиде да работи като акушерка. И работи там и се харесаа със зете. И колко вече… три месеца и се ожениха. И той дойде тука да си я иска, да си я иска от нас. И се ожени тя в Дорково. Живеха там колко живеха и роди. Роди момчето и след това роди момиченце. И дойдоха тука и си направиха къща във Велинград. И ние много им помагаме – с дръвета, с колко можем, с хора, моя мъж много им помагаше, колко можеше. И си направиха тука къща във Велинград. И живеят си тука. Момчето завърши в Съюза, а сега работи в банка при компютрите, а момичето завърши в Смолян за учителка и сега работи в хубаво училище. И сега продължи да си учи като студентка в Пловдив. Ходи на занятия вече там, на английски. И така, и това е за них. Това е за тех. И Малинка вече, тя завърши в Стара Загора, като ветеренарен техник. И завърши вече, и си дойде тука. И я пращая по гората, по стока, и тя не я хареса, и не я хареса и дойде при мене и вика: „Майко, това не е за мене“. И подаде за Пловдив и я приеха там за аптекарка. Приеха я. И дойде после тука да работи. Работи в Ракитово 3 години и като минаха трите години, премести си се тука във Велинград и си работи тука, и се харесаха с момчето, и се ожени за него… Я си ѝ давах, ами като си се харесаха и си се ожени, ама се си много хубаво живеяа и си нема нищо (става въпрос за дете). Това ѝ е и мъката. И така. И се са си добре, всички са добре.

Да ти кажа за Съби, оти не се ожени. Имаше си кандидатки и сега си има, все го търсят – по телефона, ама той не иска. И Мерка и тя. Тя имаше много кандидати. Като завърши в Смолян, имаше си кандидат там. И идеше вече време да се вземат, и какво стана? Тя в Смолян не ѝ хареса. Като си дойде във Велинград и си ѝ хареса във Велинград. И не щя в Смолян, „Не искам, не искам!“, и се отказа. Отказа се от него. Имаше и други момчета. То доожда момчето, доожда, сека събота и неделя. И като се отказа тя от него, и момчето си се ожени. И тетка ти – един дойде иска я, друг дойде иска я, и я нищо. Викам – който искаш. Тога не сте в Смолян. И сега учителка. Беше учителка в Сърница – работи две години, и в Грашево работи две години, и в Школата работи 23 години, работи. И като го закриха, тогава вече почна учителка в Костендово. И след това дадоха ѝ апартамент, като работеше в Школата, и ѝ дадоха апартамент и сега си има апартамент – хубаво, подредено, това само, че не е омъжена. И сега да си намери, ама не иска. Има кандидати, ама не иска – вече им е живота на младите така, труден; вече така е живота, и на тия години – не иска.

И ми е мъка, че съм майка, иска ми се, да си създаде дом, да си се оженат, деца. Майка… Съби беше мъничък, е така игра навънка. Тука едно момче хвърлило камък и тука го ударило в главичката. Леле – майко-о, цело кръве. И аз не ида да се карам, ми то деца; немой да ида да се карам. И дойде тука вече и завързахме го и така замина… Зерка ми помагаше, оти тя е най-го ляма и не учи. Тя като малка, тя ги куткаше (приласкаваше) децата. Я като ида навънка, тя ша ги изкъпе, ша ги води на чешмата, ша им сготви. Веднъж сварила фасул и го забравила. И отишла при мойта майка: „Бабе, я изгорех фасула“. – „Е-е бабе, нема нищо, че е изгорел, изхвърли го, яз ше ти дам друг“. Дошла тука, оправила, сварила, ние веке дойдохме всички, ядохме. Тенжерата черна, ама я нищо не рекох… И като ме гледа, че месувам (меся) питки, тетка ти Зерка вика: „Майко и я ша тура да меса“. И ние отидохме навънка. Па турила в печката да се пече; та държала, държала, държала, ама камък. И ние вече си идеме: „Майко, виж какво направих“. – „Нема нищо, това е нищо, ти да се учиш, това нема да те плаши“. И вече като стана ТКЗС, взимаха воловете, нивите. Имахме си нивици тука покрай града, в полето. И взимаха вече всичко – и имото, и ливадите, и воловето. Искаха да ме запишат в съвета тютюн да гледам: ‚‘Ела тука един декар ша ти запишеме“. Ама с тия деца къде, на кой ша ги остава, да си ги гледам, а не на улицата. И те вече ме мъчиха така и ме отписаха. И моя мъж вече отиде да работи в „Георги Димитров“ – в заводо. И там работи…

Кат дете помна имахме место извън града. Отидохме да правиме тухли, защото ни беше стара къщата. И да си направиме… и вече аз отидох там и сложих люлка. Е-е така има горичка. И вързах люлка да се люлее. Работим веке, правим тухлите. И викам: „Чекай да вида детето какво прави“. И пристигам, и гледам змия на дървото, и лази към цедилката. Лази вече към него… към него лази така. И аз като го видех, като писнах, награбих го и си дойдох вече тука. И на баща му рекох така: „Никакво ходене вече“. Я си го вече гледах. Израсте голям. Те други хора отидоха вече да работая там на нас. Колко деца? Гледаме бръшко да правим.

След ТКЗС-то градихме къщата, вече ни беха взели воловете. И като направихме вече къщата и оправихме една стаичка – колкото да влезем. Е, тука е – багаж, вещи, всичко вече нахвърляме, е тука – едно одерче, креватче да спат децата, а ние оттам. И като рекохме вече и горе да оправим, наковахме… и големата ми дъщеря вече беше момица. Заискаха се с едно момче. Тя беше много хубавка. И те дойдоха да я искат. Ние давахме, но оти не бехме направили и немаше къде да ги посрещнем гостите и баща ѝ вика: „Да наковеме барем и горе душемето, тогава“, вика. Па я тогава се разболех нещо. Разболех се, това беше към пролетта. И така вече дъжд вали и баща ѝ ша върви към гората, на работа и ѝ вика: „Да не си направила нещо, вика, че майка ти е болна, да му правиш сметката“. А тя се смее. И изпратих го. И се мина що се мина. И тя тука бродираше си нещо, възглавнички си бродираше… И аз ѝ викам: „Иди на банята да переш!“ На банята ходехме да перем. И тя не иска. И аз толкова време да не я удара, та тогава я ударих. Оти не ще да иде на баня, не ще, а тя си намислила да върви. И викам: „Щом не щеш да идеш на баня, ше идеш на една комшийка да тъчеш“. Китеник да тъче. И тя вика добре. И отиде там, и като отишла там, викнали я оттам дето тъче нейна братовчедка. Я сам си тука, лежа си нищо не знам. Болна сам. И сега майка ти, тя турила картофи в един лиген и отиде на топлата чешма пред нас.

От утринта гледам тетка ти отчаяна, отчаяна. Тя си ги чека, па ги нема. Излезе, влезе, взела едно шише, да го налива с вода. И иде сега с негови приятели. Взима шишето, удрят го по земята, а майка ти търчи към пазарището. Е, тука е. И вика: „Аз търча пред тях, уплаших се“. И като запискала, оставила картофите и търчи по них. Търчи по четирите момчета и писка, писка. И тя въглища имало некаде, паднала та се смлела. Иде и ми вика: „Майко, аба (кака) я грабнаха, аба я грабнаха“. Я, вика, търчех. Паднала, коленцата ѝ бели. А па я легнах, па поревах, а дедо ти в гората. Той научи по-късно. Някой отишел и му казал. Той харесуваше зета, ама го беше яд, че я искаха по-богати, а той беше по-беден. Той дойде, па я му викам: „Мустафа, не се ядосвай, убаво е момчето, щом са се харесали. Нема да се ядосваш“.

Некогашните свадби така. Такова нещо беше.Тя като починала майка ѝ ѝ оставила багаж: голема черга, от тия некогашните, два чаршафа, китеник – един тъкан жълт и един копринен чаршаф, шарен, друга черга я и бех правила. Всичко си взе. Баща ѝ вика: „Нищо не и чувай (пази), всичко си постилай!“ Ама я не. Нагласихме ѝ го, и го закарахме. Па ние бехме заможни. Имахме… горе ка бехме при оня баща в Абланица, там беше много богато… много. И тука като се ожени и тука. Биволи имахме, овци. И като се зажених, ми викая: „Не гледай богатството, гледай, вика, да е човек“.

Като се ожених, много се погаждахме със свекървата. Много. Много се погаждахме. Ама свекър ми беше лош. Не беше хубав човек. Имахме волове… ша тура на воловете ярма – в един яхър беха, и тура и на неговите. И се кара, много се кара. Взима от нашта храна и тура на неговите. От храната взима и тура на неговите… от яслите. И се карахме… А свекървата беше много хубава, много добричка жена… много. А па мъжа ми работеше, работеше, много работеше, ама и пиеше. Пари като носеше… Имахме тогава полйци в старата къща и такива некогашни тасове, отгоре с капаци, вие не знаете хубави, та наредени. И я се парите там държех. Децата големки вече, ама не бараха никой… никой. Пиеше, много пиеше. И яз ша ида, ша накупа и той като излезе, ша накупи – та захар, та мармалад, в съндъчета имаше, та така режехме на филии мармалад. И беше много благ (смее се). И като нарежа на децата филии, те като вземат и хайдее. Много купуваше, работеше, ама и много пиеше.

… Я, сине (обръщение към млад човек независимо от пола), съм тука от 50 години и не сам се скарала с никой. И тука с нашите като бех и горе като бех – с никой. Тога бех по маненка, ама не сам се скарала с никой, ама с никой. Само със свекъра къде малко се карахме, оти-оти. Та сам му викала да върви в гробищата, там? Много сам преживела… много. Вече като взеха воловето, тогава си починах. Викам живи и здрави и вече не работех, само си гледах децата и тъках. Правих си на децата чеиз. Един ден не сам ходила на работа. До ден днешен не сам хващала работа… с пет деца.

И вече като дадохме воловето, те искаха да се запиша в ТКЗС – една работна ръка и отидох, това беше пролетта. Отидохме да чистиме ливадите и като рече оня ми ти снег… Простинах и като дойдох на сутринта, отивам рано да пера… Байрам. Това са пет деца малки. И ле-ле, ле-ле, като дойдох от баня, втресе ме. И печка паля, ма ме тресе, ма ме тресе, ше са изгора в печката… брей. Дойде вече свекървата: „Иди на доктор, иди. Ша те водим на доктор“. Отидох. Прегледа ме тогава един доктор и вика: „Да я оставим в болницата“. Майко, как да остана с тия деца малки, мъжа работи в „Георги Димитров“. И изписа ми лекарства и вика: – „Щом едно легло се освободи, веднага ще обадим“. И като дойдох на утрето сабаале се рукна (викна) на вратата и вика: „Доктор Сугарев каза, вика, веднага да идеш!“ И веднага. Та три месеца в болница… Та кръвта не може да ми се оправи… от племония, та воден пливрит. Та тетка ти Малинка е маненка… тя мъничка, па другите, па са по-големки, Мила, Зерка и Мерка и тя по-големка.

Ми тогава, сине, немаше ни пазене, немаше ни нищо. Родих си 5-те и дотука. На 35 години ги родих всичките… и четирте. И от тогава и нема вече. Само четирте съм родила… нито аборт, нито нищо, нито пазене, нито аборт, нищо. Така е живота. А от умричката не ме е страх. Не. Ама па като се разболех викам: „Оле-ле-е, ша умра!“ Тогава ме беше много страх. Когато бех в болницата, оти ми беха мънинки децата и ме беше много страх. Като бех в болницата и само за децата си мисля. Малинка като дойде и отдолу вика. И една жена младичка вика: „Пиленцето пак вика! Пиленцето пак вика!“

И той горкия им баща – картофи, боб, тогава немаше като сега готово. Вика: „Нема да се притесняваш“. И всека вечер в болницата… и кюфтета донасяше… всека вечер, за да оздравея. Тогава имаше кюфтета, вътре с кашкавал. Когато родих дайко ти, па ми донася… мерак… цар родих. Захар немаше никъде, ама никъде и къде ходи, немаше го, ама носи половин чувал захар. Носи това що го нема никъде… за син.

С мерак си ме взе. Той доождаше при нас. Той си е пиел, ама па. И една вечер пак и като видех, бегах и се скрих. Айде де… Нема да взема тоя пияница. Па ме искаха много момчета. Само един дето ме искаше, в долната махала им е къщата, само той е жив. И сега като ме види: „Гюле, какво правиш?“ И я: „Ами ти какво правиш?“ И той: „Сещаш ли се за младите години“. Ми викам му: „Остарехме“.

Ич немаме веке нещо такива работи. Та така си думаме. Вика: „Младите години, какви бехме“. Викам му: „Побелехме, остарехме и внучета вече и снахи“. И той така.

Като си са млади иская, да си се земая, с мерак, оти в живота да си се обичат. Ама я на Малинка не давах…

… Не е имало значение дали си християн или помак. Не… не, че калеко ти е бил християнин та не сам искала, ми оти има дете. Тука изобщо не прави вече впечатление. Оти некоя наша се ожени за наш, па не може да живее. И викат: „Тая се ожени за българин и виж как живее“.

Па и тя все с християне ходеше… приятеле, се от тех. Тя с наши – не, докато тетка ти Мерка – тя само с наши. А па дедо ти той едно време не даваше.

Като се ожени майка ти, той работеше в „Георги Димитров“. Те му викая: „Тя е учена, няма да ти вземе тя помак“. А той: „А не, дума да не е“.

И майка ти кога завърши две места има: в Дорково и в Ракитово. И аз викам: „Ша тръгнеме и двете с майка ти“. Викам: „Айде да идем първо в Дорково, па ти къде си харесаш“. Отидохме вече в Дорково, влезнахме, посрещнаха ни. И там некакви чистеха и ми викат на мене: „Жената ли е вика дъщерята?“ Викам: „Не“. – „Щом не е жената, тя ще остане тука“. Викам им: „Да“. Да знаеш какво момче си я искаше тука. Тя като се ожени и то се ожени. И тя отиде да си се запише. Викам – ми щом го харесуваш. Отиде да се запише и записа се. Дадоха ѝ там вече една стая да си живее там и само в събота и неделя си идваше натука.

И с баща ти се виждали. Па имало и други двамина, па те не смеели да настояват, оти били колеги. И сега баща ти работил извън Дорково и като се прибрал негов братовчед: „Дойде една акушерка от Велинград, ама е бонбон. Айда, вика, ша ида, ша я извикам“. Едно време така. Той я извикал, тя се познавала вече с тоя човек. И мина що мина и се ожениха. Излезли вече, запознали се и той веки сека събота тука. А ония лапнали си пръста двамата – двама се карая трети печели. И така вече тя го зе: „Убаво е момчето, майко, кротко“.

Добре си тука. Един ден той дойде. Ние вече горе живеехме – тука на горния етаж, оправен. И вика: „Може Фатмето да ви е, вика, осведомила, че ние се харесуваме и искаме да се ожениме“. А тя преди това му рекла: ‚Хубаво, вика, да се оженим, ама да си дойдем във Велинград. След време – във Велинград. Други са условията във Велинград. Тука не“. И като дойде вече, дойде с мотор и си я взе. Те си хубаво живееха, ама майка му хич не ѝ се угажда. Децата – ни Сончето, ни Венелин, не ги е чувала. Дойде от там некоя жена и тя ще Фатмето заръча. „Енгъо, Фатмето, вика, заръча да идеш децата да пазиш“. Да ги гледам. Мъжа вика: „Върви жено, върви децата пази“. Айда, па я се забера, та ида да ги чувам (грижа се). Оти нема кой… тя е на работа, тя ги остави – иде на работа, а те сами. И Фатмето вика: „Край. Заедно сме. Ми като ида от работа късно, тя да е сготвила, да ми помогне нещо. Ида от работа, а тя нищо: „Яж, какво найдеш“. Еми какво да найда, трябва да си сготвила“. И така. Те си се отделиха.

А моя мъж много трудолюбив, две-три телета гледаше. Купихме си телета март и цяло лето, и есен си ги заколиме. И буркане и друго си имахме – много. И аз като тръгна натам сложа 3-4 буркана и хайда – те си немаха, па и децата. Ич хубаво не видя от нейната свекърва, а свекъра ѝ – ама човечец, работеше в съвета. И като си дойде, даде на Венелинчо 20 стотинки, тога 20 стотинки беха пари, та иде детето и си купи какво му се яде.

Девера на Зоя харесуваше Малинка, ама я не давах. Двете да си ги издава в един гьол, да не са се кратили момчетата. Майка му и тя не давала.Ама те много се иская. И пратиха Зоя и мъжа ѝ – те му стегая годежа за друга, а той праща за нея, ама тя не искаше. Затова по-късно се и разведе – оти не си я беше зел с мерак…

Моя брат искаше едно момиче, а чичо ѝ не дава, че не е от хубаво семейство, а па момичето много хубаво. Моя брат обичая. И му викая: „Ако я вземеш, ша та заб- равиме. Нема да виждаме, нема да се чуваме“. И не давая, и не давая. И това момиче вика: „Да даде Аллах като ходи той по гората, дано пушката в сърцето да пукне, та в сърцето. Да го утрепе“. Кълне го, оти не дава. И той по гората все ходи, все ходи. И като легнал. Като легне човек все – заспи и зеейне и влезла му змия и в него вече навътре, влезла. И той не е усетил. Сега, голема ли е била, малка ли е била, не знам… И той вече като го заяде отвътре, по гората бега и като се успокой така, като легне сигур ѝ иде змията… мъчи го, иска да се убие. Па техните, па штурави са, да скрият пушката в хамбаре, в житото. Да намери пушката и да се застреля. Та го откараха мойте братя в Пазарджик да му направат аутопсия и вътре змия – свила се на клъбо. Верно бе – змия. И си го закопаха там в Пазарджик. И го прокле това момиче, та така иская ле си се млади, да си се вземат.

Бабке, бегай си, ние ке я лекуваме Анчето…

Милятка, род. 1924 г., земеделка, Разложко

Сирак съм чедо изгледана, сирак… колка съм била, мачята умрела, я съм останала жива. Гледаха ме бащата и нането (баба)… гледаха ме… колка да бех, колка, е таквая бех… Ожени се бащата за една от Палево дере, една улава таквая, стара мома. Дойде тука, взе да ме гони, да ме пере (бие)… забремене и на 8 месеца, опади я бащата. Упъди я, не иска да я държи. Не щеше да я изпади, та чичо ми, той ме много уважаваше, та той я изпъди. Вика: „Ние не сме те довели тук за да те мъзем (доим) и стрижем, ние сме те довели да гледаш тоя сирак, па ти си му касала месото“… И днеска-утре… изпади я бащата към Букларьове… И седе колкото седе бащата… па се ожени. И тя одима две деца, ама тя си ме гледаше, нямаше разлике между нейните и мен. Гледа ме, убаво ме гледа. И оттам колка бех веке, одехме, закачеха ни ергенето. Кой ке те закача, обули сме цървули. Играм на хорото с цървули, престилка съм престелила нещо – сирак. Тая нога вдигнеш да играш, той (цървула) падне оттук, ти па тая вдигнеш, той падне оттук.

Ожених се на 17 години. Ке ида на полето цял ден. Ке идаа бащата и чичото на пазар, я ке хвана воловето – ки ора, цел ден ора с воловето, метам плуго … И днеска, и утре така… сирачка работа. Па хванах, та се ожених на 17 години. Да бегам от белята, па те ме чекали две бели. Не сме се хич закачали с тоя човек, с други съм се закачала, ама… То ожени ле се човек веки, той запали децата и одима мерак. Хайде, да беше така, ама той заболе, отиде войник, нараждахме четири момиченца, гледахме ги, гледахме, изгледахме ги. Дека и я по полето бех бригадирка, та и частно съм гледала, та и тютюн съм гледала, та и в горското ходех, за да падне некой лев, за да гледам децата. Когато ги изгледахме, те па се разболеха. Разболеха се три, една е останала тука само. Една мома умре на 20 години… Ония и трите одиха, седеха в София, па човеко (съпруг) в Благоевград седе два месеца и половина. Отидох при него и докторо ми каза: „Нема какво да се тормозиш, лек нема, болестта му е в мозъка, ки гледаш децата. Дорде кара така, няма да падне на легло“. И верно така. Не падна като моме- четата, така си умре, на нозете си умре, ама момечетата разкарвахме по София. Не можеха да издържат. Две беха в София, едната в Благоевград. Като отидох там и влезох, били са им били блокади в гръбначните стълбове… Тука на леглата, ама като куче се върти. Те викая за ядене, какво ядене, какво чудо – върти се, плаче.

Мила майко! Суче възглавницата, да умреш бе, да умреш. Плаках там, плаках, дойдох си и една – по една си ги доведохме. Остана малката. „Ние, вика, ке я лекуваме“. Като се навърте по 15 души студенти се закачая, тава ле ги интересува. Викаа: „Бабке, бегай си, ние ке я лекуваме Анчето“. Тя като е рекла: „Не искам да ме лекувате, искам да си бегам“. И като плаче, та така хвъркат сълзите, като звезди се ласкат. Та па дойде един лекар и рече на професоро: „Слушай, нека го изпратим малко там, те бегаха сестрите му и то му е зор“. Та си го изписаха вече, докарахме го и рекох – дотука. Не исках веки да го карат там. И кара, колкото кара, то веки така си умре, не лежа много тука, бързо умре, ама ония двете ги гледах по две години. И те… умреха.

Ки е мъчно, как нема да е мъчно. Двете оставиха по три деца. Едната беше женена във Филипово. Остави две момчета и едно момиче. И големото дете ходи на комисия и от комисията дали се уплаши не знам, беше си и болнаво и какво му текна да се обеси. Обеси се и си отиде детето. Кагато умираше дъщеря ми, я съм седнала така и го гледам как му върви душичката… Заплаках така полека. И му излезе душата така.

Нищо весело не съм видела. Все ми е бил тъжен живота. Е така, ако ида в звеното да си правим майтап, да се засмеем, или на сватба да идем. Това ми е било веселбата, или пък с момчета да съм карала любов, да съм се задевала. Ние едно време бехме забулени. Ако се забули некоя под носа викая: „Тая е уруспия“. По-рано не беше така… Ние с един се закачехме така, карахме сериозно, нито той се закача с други, нито па я. Той бега войник, я се ожених и нищо не стана. Не сме имали сватба. Я бегах, да бегам към гробето, той беше сирак и я сирак, те беха бедни, ние бехме не богати, па не беха нашите така весели. Свекъра не го заварих, па свекървата беха беднички, абсолютно за сватба не мислеха. Ки слушаш, ки работиш, това е… Гледам да се захванем. Я бех много работна, не съм като сега… Сега наближавам 70 години.

… Па в училището ходехме да учим при един лош учител, безродник беше. Той много ни биеше. Тия дръве край училището сме ги садили ние, тия камене на зидовете сме носили с тарги. Я имам мерак за училище, па не мога да уча – пишувам, чета и седем години учих до четвърто отделение. И тука на съд нещо ходихме, съдията ми вика: „Бабо, много хубаво се подписваш“. Викам: „За тоя подпис съм учила седем години“. Правиха си майтап с мене. Не ми вървеше в училището… Немаше деца да си играме. Ние ходехме с говедата. С говедата караме любов с говедарчетата. Ки пуснеме говедата да паса и ки караме любов с ергенето.

… Я работех в горското.Тръгнахме на работа и гледам джип. Една от жените вика: „Идаа за теб“. И като си вървим, спре джипа при нас, излезе Азата и вика: „Ела да се подпишеш“. Мъчиха ме, мъчиха, не исках да се подпиша. Накараха ме с насила. Я видех зор веки и се подпишах. „Избери си име“. Рекох: „Я си имам име“ – и ние си продължихме, а те са си слагали имена. Беше всичко хубаво, само сгрешиха с имената, иначе сичко работеше, имаше пари, а па сега сичката младеж седи дома. Толко години да живееш с това име и сега на края на живото да ти го сменея. И да ги мразиш дето ни кръстиха – това си е. Те не са виновни. И те са накарани, те си пазят хляба. Немаше преди нищо. Беха добри. Работехме си по полето, немаше мразеш, хубаво си беше.

Отрепана жена съм, окъцана, изтормозена – таквая съм. Да имаш дечица, та да ги немаш, да останеш с едночко, като че ли си го купила. Ние старите гледаме да се ожени на по-богато, да е едночко, те етървите се мразят. Все им говорех. Не ми харесва сега младежта, не ми харесва. Влезох в сладкарницата и като са наседали така един до друг да бех чума щеше да ги удара. Страшна работа. Викам: „Ей младеж, къде сте тръгнали, не мойте така!?“, „Е-е-е, вика, вие сте склерозни.“ Сега са по-лоши…

Петър Воденичаров е доцент по социолингвистика в Югозападния университет „Неофит Рилски“, Благоевград. Специализирал е социална диалектология в Бергенския университет (Норвегия, 1991), масови комуникации и общества в Копенхагенския университет (Дания, 1994-95), език и национализъм в Института за Югоизточна Европа (Грац, Австрия, 2004). Чел е лекции в НБУ, АУБ и ПУ „Паисий Хилендарски“. Петър Воденичаров е автор на книгите: „Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет“, „Език, пол и власт“ (1999), „Девиантни автобиографии – дискурси на престъпността“ (2002), „Социолингвистика. Критика на езиковите идеологии и идентичности“ (2003) и на редица студии и статии, публикувани в български и международни издания.

За езика свещен на моите деди

Автор(и): Златко Енев

Интересно е до каква степен и до днес – около 150 години след оформянето на първоначалните ни просвещенски идеи – в масовото българско съзнание и култура е твърдо забита идеята за необходимостта от „пазене“, „бранене“ и „чистене“ на родния език. Докато в английския език се добавят около 5 400 нови думи всяка година (заети без никакви притеснения от всевъзможни източници, сред които и множество чужди езици), в днешна България минимум 540 000 души скачат като ужилени при всяко споменаване на необходимостта от модернизиране, обновяване, обогатяване на българския език. В резултат на това езикът ни си остава толкова беден, че преводаческата работа се превръща в непосилен труд (как се превежда на български думичката grandparents, аджеба?), а всяко езиково творчество по принуда си остава силно ограничено, рудиментарно, езиково бедно.

Крайно време е да прозрем, че стихът „език свещен на моите деди“ е просто боен вик за обединение срещу тогавашните ни балкански конкуренти и че в днешно време напред отиват единствено ония, които са в състояние да се учат от всичко и от всички. И сда се замислим, но сериозно, дали наистина настояването за „прочистване“ на българския език, което е повече или по-малко постоянен рефрен на родната култура, е най-добрата стратегия за постигане на напредък в нашите информационно-свръх-претоварени времена?

Онова, което все още изглежда си остава неясно, е, че зад тези две разбирания за езика, се крият и два напълно различни мирогледа, две напълно различни интелектуални и практически схващания за естеството на живота, съществуването, пребиваването ни в този свят.

Първият от двата мирогледа, който ще наричам „затворен“, изхожда от разбирането, че езикът е нещо, което се създава и контролира от нас, хората, които го говорят, но и от над-индивидуалното тяло и общност – нацията, народността, фактът на българската ни идентичност. Той е нещо, което сме наследили от предци, които са се борили за оформянето и освобождаването му от чужди, завоевателски попълзновения (най-вече гръцки, в началната форма на историческото ни повествование, но в по-ново време вече всички, които в някаква степен влияят върху световния разговор, тоест англо-американци, испанци, германци, французи, изобщо всички, чиито езици и езикови изобретения се ползват от достатъчно много хора по света, за да бъдат възприети у нас като заплаха за чистотата на националния ни език). В такъв смисъл, естествено, основният смисъл на отношението и живота ни заедно с него се състои в непрестанното му защитаване, бранене, прочистване от чужди и потенциално заплашителни за битието ни като българи, влияния.

Вторият мироглед, засега все още рядък и сравнително чужд за масовото българско съзнание (ще го наричам тук „отворен“) се концентрира около базисното допускане, че езикът е един вид живо същество, набор от колективни меми, които се развиват в съответствие с комуникационни динамики, намиращи се далеч извън и над възможностите за контрол и дори осъзнаване, от страна не само на отделните индивиди, но и на техните групови представителства, включително и нациите. В съгласие с това разбиране единствено интелигентният подход към езика е спокойното, лишено от истерика наблюдаване, регистриране и упълномощаване, на най-новите му итерации и развития, в съответствие с норми, чиято цел е не ограничаването на свободното му развитие и обогатяване, а простото осигуряване на достатъчно висока сигурност, че новопостъпилите (в Българския тълковен речник, не другаде!) думи, действително са достигнали и получили такова ниво на разпространение и ползваемост, че по-нататъшното им игнориране става смехотворно, ако ли не и зловредно.

Ще илюстрирам двата подхода, доколкото съм в състояние, като се позовавам на добри образци, идещи от техни привърженици. Първият пример е доста обширен цитат, който идва от книгата „Стопанката на Господ“ от българската авторка Розмари Де Мео (благодаря на госпожа Любима Русева, която ми посочи тази инак непозната ми книга и авторка).

– Я ми кажи на Български как се вика „партньор“? – Райна се ококори.

– Партньор?! Ами партньорът си е партньор… ох, не мога сега да се сетя… Мъжът ми е мой партньор! – викна тържествуващо. – Ти и баба Рада сте партньори!

– Не ти казвам да ми го обясняваш, а да ми кажеш думата на български, можеш ли? – не я изпускаше Вангел.

– Чакай, ще се сетя… Спътник… Сродна душа…

– Либе… – нещо ѝ трепна извътре.

– Боднаха ли те думите? Хубави са си нашите, нали?

– Хубави са! Питай ме пак!

– Талант как е?

– Дарба!

– Креативен какво е?

– Ами такъв, който измисля, умен…

– Творец, Райно! Който твори. А информация на български как ще рече?

– Е, тук ме разби, информацията си е информация… чакай… знание! – обяви тържествуващо.

– Нищо подобно! Телевизията и компютърът те информират, така ли е? Там знание няма. Те само те уведомяват за нещо. Дават ти сведения къде какво се случва и това е! Ако искаш да придобиеш знание, учиш, ходиш на училище, четеш… не се просто уведомяваш. За жалост, на света вече му стига да е уведомен, не – да знае.

– Харесва ми това с думите, искам още!

– Комуникация какво е?

– Да си говорят хората…

– Така, де, баба и внуче, като си говорят, какво правят?

– Общуват… нали?

– Ето я друга мъдра дума. Общение има, приобщаване, общност, нещо общо и заедно се случва, затова е общуване.

– А хармония как е?

– Баланс!

– На български питам как е!

– Равновесие…

– Можело значи.

– А характер как е?

– Характер ли? Че това не е ли българска дума?

– Не.

– Ето ти добър пример как една чужда дума е толкова як плевел в нашия език, че вече няма изкореняване. А нашата си дума е далеч по-кратка, удобна и звучна.

– И как е характер на български?

– Нрав.

– Всъщност я знам тази дума. Хубава е…

– Повечето хора я знаят. Те и баба знаят, че са имали, ама не я помнят.

– Традиция как е?

– Традицията си е традиция! Пълно е с книги за български фолклорни традиции.

– От това най ме боли, Райно! Такива книги трябва да са хранилища, убежища да са на народната памет. А в такова заглавие само думата „български“ е наша. Традиция значи „предание“, нещо предавано от уста на уста, прескочило векове.

– Не знам вече… Криво ми е да те слушам…

– Ще слушаш! Дано разбереш докъде я докарахме, фолклорът е на-родната памет, може да се рече и „народност“. Това са ни народните песни, народните приказки, народните хора, народните обичаи… И баш на тая памет българите изгубиха българското име и му туриха ново – фолклор…

– Още да питам ли?

– Питай.

– Енергия как е?

– Сила! – усмихна се Райна.

– Е, да, ама не звучи същото, не е съвсем като енергия.

– Нима?! Чакай да те питам още нещо. Напоследък много говорят за „негативни енергии“, много е модерно. На български как е?

– Шегуваш се!

– Никак! Питам те, как е? Какво правят някои кукери, като обикалят и дрънчат с хлопки и чанове?

– Гонят злите сили… – тихичко рече Райна.

– И къде са тези зли сили?

– Навсякъде. По къщите, по хората, в мислите им…в думите им…

– Та как, викаш, било „негативни енергии“ на български?

– Зли сили… не е възможно…

– Такааа. Това е стар народ, Райно. И езикът му е стар. И няма как в един стар език да няма думи с насъщно и изначално значение.

Важни са тези думи – те седят в основата на една памет. Там е изворът, от където идат приказките, преданията и обичаите на един народ. От където иде истината за неговата история. Стари думи – от старо злато, с голяма сила в тях. Да ти кажа и за хората, дето твърдят, че не било на български същото. Та те дори не си познават езика! Питай ги такива хора, както аз те питах сега тебе, кое как е на български. Няма да ти рекат, ще ти се ядосат. Но не от друго, а от безсилие, защото не знаят.

Я се опитай да си представиш езика като една песен. Звуците в нея играят по техен си начин и създават тяхна си музика. Знаеш, че не може една песен да бъде преведена дословно на чужд език. Думите могат да имат съвсем еднакъв смисъл, но играта на звуците ще се препъне. Ще се препъне равновесието. Новите думи ще тежат по друг начин, друго ще им е хорото на тях. И ще вземат да я килнат песента. Просто думите на всеки език звучат различно. Защо ли? Защото всеки народ си има негова памет и нрав и различно се е движил напред.

Ама да се върнем сега на нашата песен. Опитай се да заместиш в „Хубава си, моя горо!“ десет думи с английски със същото значение. Или поне пет. Или дори само една. Веднага ще прозвучи фалшиво, нали? Нещо ще се изкриви. Ще приспи ли някой детето си с такава песен? Магда ти е рекла, че човекът има корен – онова нещо, което е памет на род и народ. И че в него е силата ни, волята ни за живот.

Родният език, на който като деца проговаряме, е неразделна част от този корен. Той е жив! Какво му се случва, ако го мърсим постоянно? Или ако просто го пренебрегваме… Обичта и омразата са две страни на отношението, така ли е? Знаеш как работи тази сила, нали?

Ако обичаш един човек, той си е добре около тебе, има си нужда от тебе, търси те. Ако го мразиш – той боледува и гледа да се махне от тебе, далече да е, да не го заразиш с лошотия. Но ако спреш да го забелязваш или го забравиш, може да умре! Защото забравата е липса на всякакво отношение. Тогава човекът остава непотребен. И залинява… Така е и с езика. Има хора, които го обичат, ползват го и се грижат за него. Има други, които не го долюбват, смятат го за беден и грозен. Но има трети, за които е непотребен и стар. И не си служат с него, не го и познават. Те са най-страшните и най-опасните! Защото не го правят от омраза, а от незнание. Който не знае, няма отношение. Когато не познаваш някой достатъчно, как да го обичаш и да се грижиш за него? Той ти е непотребен, нямаш нужда от него в твоя свят… И точно така умира един език…“

Стопанката на Господ, Розмари Де Мео

В този действително много добър пример можем да открием всички основни твърдения, свързани с този тип разбиране за езика и идентичността, а именно, че:

1. Внасянето на чужди думи в езика е процес на принципно „замърсяване“.

2. Напълно възможно е огромното болшинство такива думи да бъдат заменени (прочистени) чрез замяна с родни, познати такива – за което тук се дават множество примери. Идеята е, че с по-малко, но добре подбрани собствени думи, може да се постигне същият, или приблизително същият ефект, както и с множеството чужди такива.

3. Насищането на езика с думи, идещи от други езици, се разглежда като негова смърт, а не обогатяване.

4. Старото, родното, нашето, е онова, което ни прави онези, които сме. Смесването му с чуждо, непознато и външно, води до постепенното ни изчезване като народ и нация.

Възможно е този списък да бъде продължен с допълнителни твърдения и тези, но естеството на защитавания мироглед е ясно и така, мисля. По принцип тук става дума за класическото българско разбиране за национална идентичност, свързано с централната идея за необходимостта от хомогенност [еднородност] на културата, езика и населението на страната. Идеята е като минимум толкова стара, колкото са и традициите на специфично немското просвещение (за неин баща се счита Йохан Готфрид фон Хердер), а историята на нейното развитие е достатъчно дълга, за да запълни няколко библиотечни рафта. Тъй като ми се ще да не изказвам прекомерно много оценъчни твърдения, като оставя достигането на едни или други изводи на самите вас, ще престана дотук с внасянето на пояснения към този първи мироглед и ще премина към представянето на втория, отново чрез поредица от цитати от представителен текст, този път главата „Два речника“ от книгата Информацията: история, теория, наводнение от американския автор и журналист Джеймс Глийк. До каква степен тук става дума за един напълно различен подход, надявам се, ще почувствате сами.

Английският език, който сега се говори от повече от милиард души в световен мащаб, е навлязъл в период на ферментация, а перспективата, налична в почитаните офиси на Оксфорд[273], е едновременно интимна и вълнуваща. Езикът, който лексикографите подслушват, е станал див и аморфен: голям, въртящ се, разширяващ се облак от съобщения и реч; вестници, списания, брошури; менюта и бизнес бележки; новинарски групи в Интернет и разговори в чата; телевизионни и радиопредавания, както и всевъзможни звукозаписи. За разлика от тях самият речник придобива статут на паметник, окончателен и извисяващ се. Той оказва влияние върху езика, който се опитва да спазва, но авторитетната си роля носи неохотно. Лексикографите могат да си припомнят сардоничното определение на Амброуз Биърс: „Речник: злонамерено литературно устройство за ограничаване на растежа на даден език и правенето му труден и нееластичен.“ В днешно време те подчертават, че не предполагат (или замислят) да не одобряват някаква конкретна употреба или правопис. Но те не могат да изключат най-силната амбиция [която стои зад цялото начинание]: целта на пълнотата. Те искат всяка дума, целия език: идиоми и евфемизми, свещени или профанни, мъртви или живи, английският на краля или онзи на улицата. Разбира се, това е само идеал: ограниченията на пространството и времето са винаги налице и, по границите, въпросът за това какво точно бива да се определи като дума, може и да стане невъзможен за отговаряне. И все пак, доколкото това е възможно, OED [Oxford English Dictionary] е предназначен да бъде перфектен запис, перфектно огледало на езика.

Джеймс Мъри[274] има предвид езика, както и книгата [т. е. речника], когато през 1900 г. казва: „Английският речник, подобно на английската конституция, не е създание на никой човек и на никоя възраст; това е органичен растеж, който бавно се е развивал в хода на вековете.“ Първото издание на онова, което по-късно ще стане OED, e една от най-големите книги, правени някога: Нов речник на английскиq език по исторически принципи, 414 825 думи в десет тежки тома, представени на крал Джордж V и президента Калвин Кулидж през 1928 г. Работата е отнела десетилетия, самият Мъри вече е мъртъв, а речникът се разбира като остарял, още от момента в който томовете са подвързвани. Последват няколко добавки, но второто му издание се появява чак през 1989 г.: двадесет тома, общо 22 000 страници. Тежи 63 килограма. Третото издание е вече различно. То е безтегловно и намира формата си в дигиталното царство. Възможно е никога повече да не включи неща като хартия и мастило. От началото на 2000 г. ревизиите на цялото съдържание започват да се появяват онлайн на тримесечни периоди, и всяка от тях съдържа няколко хиляди преработени записа, както и стотици нови думи.

Първите хиляда записa от М до mahurat се появяват онлайн през пролетта на 2000 г. Една година по-късно, лексикографите достигат думите, започващи с me: ме-изъм (кредо за модерните времена), meds (разг. за лекарства), medspeak (лекарски жаргон), meet-and-greet (вид северно-американска среща), както и всевъзможни комбинации от думата мега- (пиксел, кучка, доза, хит, тенденция). Това вече не е език, който говорят 5 милиона предимно неграмотни жители на малък остров. Докато OED ревизира отделните записи буква по буква, той започва да добавя и неологизми, където и да са възникнали те; изчакването на азбучната последователност е станало вече непрактично. Така например, една от ревизиите през 2001 г. включва записи като acid jazz, Bollywood, channel surfing, double-click, emoticon, feel-good, gangsta, hyperlink [киселинен джаз, Боливуд, сърфиране по канали, двойно щракване, емотикон, усещане за добро, gangsta, хипервръзка], както и много други. […]

Но те не са роби на модата, тези оксфордски лексикографи. По правило един неологизъм се нуждае от пет години на солидни доказателства, за да бъде приет в канона. Всяка предложена дума е подложена на интензивен контрол. Одобрението на нова дума е тържествен въпрос. Тя трябва да се намира в обща употреба, независимо от каквото и да е конкретно място на произход; OED е нещо глобално, което признава думи от всякакви възможни места, по които се говори английски език, но той не иска да се заплита в местните особености. Веднъж добавена, една дума не може повече да напусне речника. Тя може да остарее или да стане рядка, но дори най-древните и забравени думи имат шанс да се появят отново – преоткрити или спонтанно преоткрити – и във всеки случай те са част от историята на езика.

Мисля, че това е достатъчно, за да се придобие най-обща представа за сравнително очевидните противоположности между двата мирогледа, двата подхода към езика. Нека се опитаме да направим и тук някакъв опит за представяне и подреждане на основните му специфики. И така:

1. Както, надявам се, виждате сами, „законодателите“ на английския език не са загрижени ни най-малко за това откъде и по какъв начин идват новите думи, фрази и съдържания в езика им.

2. За тях той е жив, независим от вкусовете, усилията и желанията им организъм, който трябва да бъде третиран с респект и много, много откритост, много отвореност за нови идеи.

3. Най-важните (а всъщност и единствените) усилия тук са съсредоточени не върху опитите за упражняване на контрол (реален или въображаем) върху развитието на езика, а върху регистрирането и запазването за поколенията на процеса на неговото развитие, при което критериите са единствено от времево и пространствено естество (колко дълго и от колко много хора те се употребяват). За някакво разделение на „свои“ и „чужди“ тук не може да става и дума.

Ще приключва тук с фактологическата страна на нещата, за да ви предложа да направите самостоятелен опит за преценка на това кой от двата подхода, по собствения ви усет и разбиране, има по-големи шансове за постигане на напредък, пък ако щете и просто оцеляване, на нещата, за които говорим тук: „езика“, „културата“, „нацията“ и т. н.? Дали това е мирогледът и подходът на затварянето, на недопускането на „замърсявания“, на „прочистването“ и „браненето“ на езика, или, напротив, онзи на безпрестанното възприемане на все нови и нови съдържания, развития, езикови форми и какво ли не още? Означава ли постепенното насищане на българския език с все по-нови и по-странни езикови приумици („соросоид“, „гейропа“) и негова постепенна смърт? Или няма от какво да се страхуваме, езикът е прекалено жилаво и прекалено дълговековно човешко порождение, за да може да се разболее, залинее и изчезне от лицето на земята така лесно?

Или, за да стигнем до истинския въпрос, който стои под всичко това: заплашена ли е идентичността ни от това, че все повече и повече се смесваме с други, или това е нещо не само неизбежно, но и желателно от гледната точка на едно възможно най-безпрепятствено развитие? Имам предвид именно културно развитие, а не просто и само икономическо?

Как виждате по-добре шансовете ни в света, в който живеем: чрез затваряне, или чрез отваряне? И ако вашият отговор е някаква форма на „нито – нито“, то каква точно е тя?

Ще завърша с нещо, което бях писал преди години, и което ми се струва точно на мястото си тук, в края на този текст.

Как беше го казал Левски?

„Ние сме във времето, и времето е в нас“.

Същото важи и за езика. Както и за всяко друго нещо, заради което си струва да се живее и умира.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (6)

- 12-12-2019|Гост

„Tempora mutantur, nosque mutamur in illis“, казвали на латински немци и англичани през 16 век, перифразирайки Овидий, т.е. „Времената се менят и ние се меним в тях“; немският превод от същото време бил „Die zeit wirdt verendert vnd wir in der zeit“ (с тогавашния правопис). Левски е направил чудесен революционен извод от тази мъдрост в немския вариант (откъде я е знаел, не знам) – времето нас обръща, ама и ние него обръщаме! И надали тук става дума за вървеж назад. Нещо ми подсказва, че той не би бил поддръжник на връщането на времената, на соцносталгията, треперенето над старините и превръщането на българщината в музейна цейност.

- 20-12-2019|Valpet

Поздравления и благодарност към г-н Енев за тази високо стойностна статия!

Намирам определянето на двата подхода за изключително съдържателно. В тази връзка се питам:

1. Защо три нации като германската, австрийската и швейцарската, могат да говорят един и същ (поне писмено) език. И защо на английски и испански говорят още много други нации, а нашият български да не се говори дори в съседна Сев. Македония? (Не че оспорвам съществуването на македонски език и нация. Моля ви се – сакън! Просто питам.)

2. Векове наред, руси, белоруси и украинци са живяли в една и съща държава, и в края на краищата всички са научили руския като роден, но и те днес претендират да говорят различни езици! Защо?

3. Един мой съсед по местоживеене (шотландец) твърдеше, че преди няколко века неговите сънародници говорели предимно някакъв келтски език на име „галик“ (ако не греша произношението му), а днес този език го знаели само около 20 хиляди души. Т.е. днешните шотландци си говорят английски, въпреки, че са известни със своя национализъм и са на път да се отделят от Обединеното кралство заради Брекзита. Защо там е така, а на Балканите и изобщо – в Източна Европа е обратното?

Може би има някаква специфика в така наречените славянски езици, която ги прави по-податливи към обособяване (диференциация) на отделни езици?!

Нямам отговор на тези, (може би елементарни от лингвистична гледна точка) въпроси, просто защото съм далече от материята. Но с интерес и благодарност бих се запознал с мнението на специалисти по темата.

Още веднъж благодаря на г-н Енев за статията.

- 31-12-2019|Най-Сетне някой да прогледне!

Valpet писа:

Поздравления и благодарност към г-н Енев за тази високо стойностна статия!

Намирам определянето на двата подхода за изключително съдържателно. В тази връзка се питам:

1. Защо три нации като германската, австрийската и швейцарската, могат да говорят един и същ (поне писмено) език. И защо на английски и испански говорят още много други нации, а нашият български да не се говори дори в съседна Сев. Македония? (Не че оспорвам съществуването на македонски език и нация. Моля ви се – сакън! Просто питам.)

2. Векове наред, руси, белоруси и украинци са живяли в една и съща държава, и в края на краищата всички са научили руския като роден, но и те днес претендират да говорят различни езици! Защо?

3. Един мой съсед по местоживеене (шотландец) твърдеше, че преди няколко века неговите сънародници говорели предимно някакъв келтски език на име „галик“ (ако не греша произношението му), а днес този език го знаели само около 20 хиляди души. Т.е. днешните шотландци си говорят английски, въпреки, че са известни със своя национализъм и са на път да се отделят от Обединеното кралство заради Брекзита. Защо там е така, а на Балканите и изобщо – в Източна Европа е обратното?

Може би има някаква специфика в така наречените славянски езици, която ги прави по-податливи към обособяване (диференциация) на отделни езици?!

Немският се говори в Австрия и Швейцария, въпреки че първата е била в състава на Германия само малко над 8 години по времето на Хитлер, а втората никога не е била! Още нещо-южните китайци говорят Кантонски език, разликите между който и мандарин са като между Руският и Полският, и който е международно признат без никакви политически критерии за Диалектът с Армия и Флот (защото не е официален в някоя държава), използвани в случаят с „македонският“, и освен това в Южен Китай над 13 години е бушувало Тайпинското въстание през 19-ти век, при което загиват повече хора, отколкото през Първата Световна, но никой южнокитаец няма да каже, че бил „кантонец“ по Народност, че при Тайпинското въстание „севернокитайците“ подлагали „кантонският народ“ на „геноцид“, че „кантонците“ заради използването на юмруци в Бойните изкуства били по-доблестни от използващите ритници „подли ханци“, и че хилядолетия героично се биели против тях за свобода и независимост, нито пък биха го казали противници на Китай като Япония, Виетнам и САЩ, като вторият даже счита Южен Китай за „Северен Виетнам“, но пак никой южнокитаец не „балансира“ между „ханците“ и виетнамците! Защо в Бавария и Австрия, където имат такива генетични, културни и исторически разлики със Северна Германия, пред които разликите между нас и Македонците са нищожни, след 45-та не ги обърнаха на нови нации, и никой не иска от Немците да признават „австрийско малцинство“ в Бавария, както искат на нас да наложат „Македонско Малцинство“ в Пиринско!? Защо във Кипър, който никога не е бил в Национална Гърция, по-близко свързан е с Турция в географско отношение, а има и далеч повече диалектни и културни разлики от тези между нас и Македония пак всеки Кипрот ще се обиди, ако му кажеш, че не бил грък!? защо Католиците в Мюсюлманска Албания си остават Шиптари, докато направиха Сърбите Мюсюлмани в Босна „Бошняци“, а Българо-Мохамеданите в Родопите ги правят „Помаци“, а във Косово „горани“!? Защо само сред Историческите Православни Славянски народи Българи, Сърби и Руси е разпространен този вътрешноетнически национализъм, стремящ се към отделянето на етвографските групи от Нациите-Майки и разкъсването им на парчета-ние загубихме Македонците във Вардарска, голяма част от Беломорска и няколкостотин в Пиринска Македония и Гагузите, а вече обособяват „Помаци“ и „Шопи“, Сърбите се лишиха от Бошняците и Черногорците, а от тях обособяват войводинските Сърби, а Руснаците-от Малорусите („Украинците“) и Беларусите, като от тях вече цепят десетки етнографски групи, дори тези на територията на Средновековното Московско княжество, като най-абсурден е проектът за „Ингрийска нация“ във Санкт Петербург-втората столица на Русия и околностите ѝ, един от най-големите градове в Европа, където е разположен Руският конституционен съд, офисите на стотици важни руски корпорации, банки, медии, седалищата на множество научни и културни институции, с най-натовареното руско международно летище и важно пристанище на незамръзващо море, като жителите на района са от Средноруският културен тип и освен това 80% живеят в Петербуг, като мнозинството са заселници от други части на Русия! И защо не може да има само древни Славяни, а може древни англосакси, германци, романци и други народи!? Ами защото Западноевропейската историография иска да изкара Славяните за Нисоккултурни, за да може да бъдат Политически, Икономически, Духовно и културно Заробвани от страните, които са я писали, и съюзниците им!

- 31-12-2019|Възражение!

Защо ние да не използваме нашите говори-включително и западните, за да обогатяваме езика си, или не създаваме Нови Думи, вместо да използваме чуждици-Турците и Французите имат собствена дума за компютъра примерно!? Защо да използваме чуждици и когато съществуват български думи за нещо!? И защо през последните 30 години не е написана нито една Българска книга, която може да се нарече Класическа-като това не е ставало дори по време на Социализма!? Защо именно сега, след като езикът ни най-интензивно се „обогатява“ съсъ всякакви чужди думи-и най-вече с английски, той умира най-бързо!? Не е ли защото губи същността си, защото се откъсва от Корените ис, защото подражава безогледно на език на Богата нация, а не на красив език като френският, руският и други!? Българският език изчезва дигитално, и затова трябва да въведем закони за защитата му, като във Франция примерно! Трябва да приложим Евродирективата 25% от музиката в електронните медии да е местна-защото най-предпочитаната музика е Българската!

- 31-12-2019|Златко
Защо само сред Историческите Православни Славянски народи Българи, Сърби и Руси е разпространен този вътрешноетнически национализъм, стремящ се към отделянето на етвографските групи от Нациите-Майки и разкъсването им на парчета

При условие, че светът буквално се разкъсва от противоречиви етнически искания (с повече или по-малко разбираеми основания – погледнете само към Каталуня или Шотландия, да не отиваме по-надалеч), подобни широки замитания с метлата (няма по-големи загубеняци от нас) ми се струват или невежи, или чисто манипулативни.

И, между другото, никой тук не е пледирал ПРОТИВ изобретяването и въвеждането на собствено-нови думи в българския език, измислени от самите нас (аз го правя непрестанно в писанията си, правят го и повечето от нас, почти ежедневно). Проблемът, който посочвам тук е най-вече простичкия провинциален страх пред чуждото и непознатото, който е една от основните пречки пред свободното разпространение на идеите и напредъка, по целия свят. Разбира се, той не е нито наше изобретение, нито наша специалност – такива като нас колкото щеш по света, включително и на сегашния президентски пост на САЩ – но това в никакъв случай не може да бъде оправдание за вечния ни щраусов страх пред всичко чуждо и непознато. Докато хората с такъв манталитет задават тона в тази страна, децата ѝ ще продължават да я напускат и да заживяват по други места, където да не ги командват вечно вчерашни хора. Това е простичката поука и извод от всички тия галиматии. Кой ти е луд да живее на място, където от всички страни го/я дебнат, сакън да не бъде с нещо малко-малко по-различен/различна от останалите – в езика, поведението, мисленето или каквото там ви хрумне?

- 04-01-2020|Гост

И остана да видим как се извършва възпроизводството на вчерашни хора в сегашно време – така, че и 100 години в пустинята да бродим и всички изкуфели да измрат до един, все да има нови простаци, които да задават тон. Казано наедро, в схемата са съучастници властови, образователни и медийни структури. Без днешното българско начално и най-вече средно образование нови поколения простаци не би имало в такива политически значими количества, медиите сякаш играят по-скоро подчинена, не тъй продуктивна роля, но това, както казах, е съвсем наедро и не включва доста от действащите сили. А просташката политическа класа с удоволствие се самовъзпроизвежда чрез така управляваната от нея схема, пък и излиза по-евтино, защото образованието иска пари, а световните финансови институции и целият глобален консенсус относно тая територия хладнокръвно си искат своето (няма как икономистите от световна величина, които работят в крайна сметка за този консенсус, да не са предвидили цялостната редукция на всичко у нас – само че го публикуват не в книги, а в специални доклади).

Наследството на злото

Автор(и): Майкъл Гора

Малкият баварски град Ландсхут лежи на брега на река Исар, на около час североизточно от Мюнхен. Това е абсурдно красиво място, със сини и розови сгради на главната улица, толкова непокътнати, че приличат на следвоенна реконструкция. Но те не са: Ландсхут не е бил достатъчно голям, за да бъде цел на стратегическите бомбардировки на съюзниците, а и не се е намирал на пътя на някоя от настъпващите армии. Това не означава, че войната не е оставила следи. Една нощ преди двайсет години аз пристигнах там след дълго шофиране, а на сутринта, когато тръгнах към центъра на града, забелязах знак, който ме насочи към пътека покрай реката. Mahnmal, пишеше на него – мемориал – но онова, което открих, когато го последвах, изобщо не приличаше на нещата, които бяха ме накарали да очаквам по-ранните ми посещения на паметните места в Хамбург и Берлин.

Намерих малка тристранна сграда от бели тухли, скрита сред дърветата; вътре имаше бронзова карта на Европа, на която се виждаха границите на Германия от 1914 г., включително и голяма част от днешна Полша. Над нея, на малка гравирана табелка, се четеше надпис, който започваше така: „1939 lebten 18,7 Millionen Deutsche in den Vertreibungsgebieten – През 1939 г. 18,7 милиона германци са живеели в области, от които са били прогонени – а след това продължаваше да разказва, че между 1944 и 1946 те са били изхвърлени, разселени, убивани или изчезнали [от родните си места]. Дванадесет милиона, добавяше табелката, са успели да пристигнат в Германия. Други табелки изброяваха около тридесет провинции, региони и държави, като места на произход [на тези прогонени германци]. Някои от тях бяха близки, като Силезия, а други – далечни колкото Волга, но картата със старите ѝ граници подсказваше, че много от тези места по право все още би трябвало да са германски. Имаше и железен венец, направен от няколко бримки преплетена тел, фиксиран към земята, пред всичко това. Или не, не точно венец, защото той беше украсен с метални бодли, които го превръщаха в мъченическа корона от тръни.

Никога не бях виждал нещо подобно, макар и да знаех какво се възпоменава тук. Милиони етнически германци – Volksdeutsche – са били прогонени от Източна Европа и преселени на Запад след Втората световна война. По новите места те са формирали братски общности и са настоявали да имат претенции към старите си места; чувството им за скръбна носталгия играе основна роля в консервативната политика на Бавария в частност. Ние също сме страдали, твърди мемориалът в Ландсхут, ние също сме жертви. Извадих бележника си, за да запиша надписа и един мъж, който се разхождаше с кучето си, ме изгледа странно, сякаш се чудеше кой съм. Всичко това ме накара да потръпна – картата, начинът, по който числата бяха представени така, че да се вижда, че са повече от шест милиона[275]. И онези тръни. Ако хората, възпоменавани тук, са били мъченици, то кой тогава е забивал гвоздеите?

„Нищо, което някога съм научавала в Берлин, не ме е изненадвало повече от осъзнаването на факта, че навремето повечето германци са поставяли собственото си страдание най-отпред.“ Така пише Сюзън Нейман в „Как да се учим от германците: расата и паметта на злото“. Но в историята, която тя разказва, става дума не за самосъжалението, което се крие зад онзи мемориал в Ландсхут. По образование философ, Нейман първо заминава за Берлин като аспирант през 1980-те години, а по-късно пише хладнокръвно-интелектуален мемоар за живота в разделения град; днес вече, след като е преподавала в Йейл и Тел Авив, тя е директорка на Форума Айнщайн, един мозъчен тръст от Потсдам. Как да се учим от германците иска да покаже как училищата и интелектуалците в тази страната, нейните обикновени хора, но също и политиците, са работили „за признаването на злините, които тяхната нация е извършила“.

Тази работа е била тежка и бавна, извършвана на пресекулки, но въпреки това в много отношения успешна; и ако точно германците, от всички хора, са успели да го направят, то защо да не можем и ние? Именно в това се състои живецът на нейния аргумент. Как може примерът на Германия да помогне на САЩ в непрестанно продължаващите опити за изправяне срещу наследството на робството и опитите за увековечаване на паметта на онези, които са се борили за него? Тя знае, че заглавието ѝ може да изглежда като жестока шега и пише, че почти всеки германец, на когото го е споменавала, е избухвал в смях. Една моя приятелка просто се взираше неразбиращо, чак докато ѝ показах корицата на книгата със снимката на паметника на Конфедерацията. След което се засмя, горчиво.

По улиците на Германия няма статуи на онова, което Нейман нарича „Ханс Вермахт“ – [тоест американския] Джони Бунтовника[276] – да не говорим пък за нацистки генерали. В Онези Volksdeutsche[277] може и да искат да бъдат запомнени, но жертвите, които се възпоменават чрез днешните официални паметници на нацията, са най-вече хората, убити по време на Холокоста, и по-специално германските евреи. Близо до входа на една от църквите в стария ми квартал в Хамбург има табела, на която [от името на германската църква] се моли за прошка заради мълчанието и бездействието по време на Третия райх; друга табела, близо до универсалния магазин KaDeWe в Берлин, изброява списък на една дузина концлагери. Такива места се ангажират активно с онова, което Нейман нарича Vergangenheitsaufarbeitung: преработване на миналото; една близка до нея и по-често използвана дума е Vergangenheitsbewältigung[278], в която миналото се овладява или преодолява. Това е и думата, която аз винаги съм използвал, но в значението на онази, която използва Нейман, има допълнителен нюанс. Той предпоставя, че това е процес, който не може да бъде завършен, а не задача, в която човек може да успее.

И въпреки това са били необходими много и много години, за да може тази работа да бъде започната сериозно. Благоденствието е помогнало, а също и студентските движения от 1960-те години, с настояването им да знаят какво точно се е случило. [В онези години] подновените съдебни процеси за военни престъпления достигат най-високите нива на нацисткото командване, а надзирател(к)ите от концентрационните лагери застават на подсъдимата скамейка; дори когато тези съдебни процеси довеждат до оправдателни присъди, те разкриват огромните мащаби на извършеното зло. Има и популярни телевизионни сериали по темата, включително и американският Холокост, който се излъчва в Германия през 1979 г., а по-късно, започвайки през 1995 г. – също и важна изложба за жестокостите от военното време, извършени не от СС, а именно от Вермахта, редовната германска армия. Изложбата е показвана в тридесет и три германски и австрийски градове. Помага също и това, че има държавна забрана срещу публичното показване на нацистки символи, и че дори в една разделена страна проблемите с паметта не са ограничени до един-единствен регион. Нито пък е имало германски еквивалент на многото някога уважавани американски историци, които са писали от името на каузата на Конфедерацията.

И въпреки това настроението в Западна Германия през първите десетилетия след войната е било доста по-близко до онова на мемориала в Ландсхут, отколкото хората обичат да си спомнят. Денацификацията е прибързан и често снизходителен процес. За членовете на партията се оказва почти също толкова лесно да бъдат освободени от отговорност, колкото е било и за офицерите от Конфедерацията да си върнат правото на глас. Бунтовническите генерали стават губернатори, а в Германия бивши нацисти заемат горните места във водещите професии, включително и в съдебната система. Много хора твърдят, че войниците, загинали в защита на своята Heimat [родина], заслужават да бъдат запомнени като патриоти и герои; а що се отнася до лагерите, казват те, то как биха могли обикновените германци да знаят нещо за тях?

И все пак не германският материал е нещото, което прави книгата на Нейман толкова мощна. Тя разказва с ясна, майсторска краткост, но нещото, което има истински важно значение, е съпоставянето, което се съдържа още в първото изречение: „Започнах живота си като бяло момиче в сегрегирания Юг, и най-вероятно ще го завърша като еврейка в Берлин.“ Нейман разбира се иска да използваме всяка възможност за размисъл върху съдбата на другите, но в края на краищата тя се интересува повече от Америка, защото именно ние сме онези, които все още трябва да научават много неща за работата по изправяне пред лицето на миналото.

Тя, разбира се, не е първата, която е направила тази връзка. У.Е.Б. дю Боа[279] вижда паралели между [расовото] разделение по цветовата линия и Варшавското гето, а Та-Нехаси Коотс[280] предположи наскоро, че репарациите, изплатени от Германия на Израел в началото на 1950-те години, могат да послужат като модел за собствената ни страна. Брайън Стивънсън от Инициативата за една и съща справедливост от Монтгомъри, Алабама, изрично апелира към примера на Германия като начин да разберем собствената си история на системен расизъм, а посещението на Нейман в мемориала на линчуваните чернокожи американци, който той е установил там, е кулминационният момент на книгата ѝ. Но никой от американците, които са виждали тази връзка, не притежава изчерпателните познания на Нейман за това как германците са работили, за да преодолеят миналото си; никой не е преследвал тази идея толкова упорито, по толкова оригинален начин.

Но как би изглеждало едно американско Vergangenheitsaufarbeitung [преработване не миналото]? Как би се отразило то на нашите училища и градове, „кои улици ще трябва да бъдат преименувани, кои статуи демонтирани“, кои учебници да бъдат пренаписани, кои понятия за [историческо] наследство или дом, или смелост на предците, ще трябва да бъдат изхвърлени? Американците харесват „разкази за прогреса. Нека ги наричаме хепиенди.“ Ние не обичаме да гледаме към провалите си, не ги разбираме, не искаме да мислим за тях; нашата идеология на радикален индивидуализъм работи срещу всяка мисъл за колективна отговорност. А германците не са получили избор – и то не само от страна на международната общност. Този вид критично отношение [към собствената история] се налага и от националната култура на „безмилостна самокритичност“, с нейните дълбоки корени както в немската философия, така и в поезията. Може би през 1930-те години тя е отишла в изгнание, заедно с Теодор Адорно и други, но пък се е завърнала след войната, след като е надживяла опитите на Третия райх да я разруши.

След десетилетия в Берлин, Нейман е развила една собствена неотстъпчивост, но може би нейната американскост се открива най-вече в твърдението ѝ, че Как да се учим от германците „е [книга] за сравнение на изкупленията, а не за сравнения на злото.“ Така че целта ѝ е колкото скромна, толкова и внушителна: „Да се насърчава една дискусия за вината и отговорността, която е толкова сериозна, колкото и германската.“

Нейман задава въпроси, но вместо да им отговаря, тя образова читателите си, като обмисля последиците от тях. Понякога тя изказва възражения срещу собствената си позиция, повдигайки ги в курсив – „Репарациите гледат назад. По-важно и по-здравословно е да гледаме към бъдещето“ – а след това изследва какво са казали по въпроса други мислители. Една от по-ранните ѝ книги е доста техническо изследване на Кант, но тя не гледа на философията като на чисто библиотечно разследване. Етиката има място на улицата, тя може да изясни какво чувстваме – и в тази книга авторката често подхожда към темите си като репортер, тя може да посети сайт, да проведе интервю.

В Берлин това е означавало телефонно обаждане или разходка, а понякога и нещо толкова просто, колкото среща с приятел, при която и двамата размислят на глас, при включен магнетофон. Работата ѝ в американския юг обаче е изисквала продължително посещение в Института за расово помирение „Уилям Уинтър“ в Мисисипи. „Всички знаят за Мисисипи“ – думите са от песен на Нина Симоне и Нейман ги взема като заглавие на една от главите в книгата си. Но институтът иска да промени онова, което хората знаят, и офисите му в държавния университет в Оксфорд са предоставили подкрепа за пътуванията ѝ. Тя е отишла до паметника на Конфедерацията в Стоун Маунтийн, Джорджия, който е част от държавен парк, където е играела като дете; посещава [градчето] Натчес, за да посети музейния парк „Поклонничество“, където се представя прастарото минало на щата, а след това пътува надолу до [музейната] плантация „Уитни“ близо до Ню Орлийнс, където обиколката представя не толкова обичайното за такива паркове имение, а се фокусира върху условията на живота на робите.

Някои от срещите ѝ са напрегнати. В Холи Спрингс, Мисисипи, един ездач, представящ войник на Конфедерацията, се взира в нея от коня, за да попита дали е „на наша страна“ – и в този момент той не си играе на театър. Холи Спрингс обаче е и отправна точка на проект, наречен „Зад голямата къща“: една двурасова коалиция, посветена на възстановяването на домовете и историите на поробените, на почти забравената история, която се крие в задните дворове на къщите от предвоенния град. Това е именно онзи вид помирителна работа, на която Нейман се възхищава, а в центъра на книгата е поставена поредица от разговори с историци, куратори на музеи, местни активисти и дори с Джеймс Мередит, активистът за граждански права, който в 1962 г. става първият афроамериканец, приет в университета в Мисисипи. Тези разговори изглеждат по-малко важни заради заключенията си, отколкото заради процеса, който драматизират. При тях често липсват заключения, няма крайна точка, която да се обобщава лесно; онова, което те предлагат вместо това е работа.

[…]

И накрая, Нейман споделя мисли за Холокоста, като разбира много добре, че не може да го проумее по начина, по който би могъл един оцелял, и тук тя разглежда много критикуваната през 2016 г. картина на Дана Шуц, която представя Емет Тил[281] в ковчега му. Лоша картина, според нея – лоша заради неясната си абстракция, а не защото изглежда като акт на „присвояване на култура“, в който бяла художничка изобразява чернокожата болка. Защото, не е ли необходима някаква форма на присвояване, някакъв опит да намерим път към разбирането на нечий коренно различен опит, ако бихме искали „да започнем да разбираме световете си“, да осъзнаваме и признаваме задълженията, които имаме едни към други?

Актът на историческо освидетелстване от страна на Нейман се свързва с редица други, на нейни предшественици – нека си припомним книгите на Джеймс Болдуин и Хана Аренд, или нейната любима, На границите на ума от Жан Амери, описваща преживяванията му в Аушвиц. Но докато четях, аз се сетих и за една друга: Черно агне, сив сокол на Ребека Уест, нейният дълъг разказ за едно пътуване из земите и историята на Балканите. Нейман не е така иронично настроена, както е Уест, но тя също вярва, че историята преподава уроци и че, ако мислим достатъчно усилено, достатъчно внимателно, то можем да ги научим. Можем да се провалим по-добре[282], поне при безкрайната работа за справяне с миналото си. Расата и паметта на злото – няма нито едно кътче от тази страна, недокоснато от това зло, и то продължава да вирее точно заради начините, по които ние (не) го помним.

Тази амнезия засяга всички ни, до голяма степен защото белият Юг избира да си припомня погрешната история. Щатите от бившата Конфедерация са осеяли публичните си пространства с паметници на провалената им кауза и статуи на онези, които тази кауза е наричала герои. Извършителите на злото са усвоили реториката на жертвеността и сами са си изплели корона от тръни. По този въпрос Нейман е изключително ясна: Германия се е отказала от мисълта да почита хора, които са се борили за правото да унищожават други човешки същества. Като въпрос на ценности ние също трябва да се откажем от паметниците, които отдават почит на мъже, които са се борили за правото да притежават човешки същества. Толкова за [генерал] Робърт Е. Лий.

Възможно е да има практически и политически въпроси около премахването на паметниците на Конфедерацията. Морални такива няма.

[…]

Дебатът е здравословен – и колкото по-дълго той продължава, и колкото повече хора участват в него, толкова по-добре. Аз не съм вирджинец, но ако живеех във Фредериксбург, също бих искал паметта за битката да остане[283], като признание за това колко вездесъщи и обичайни са били някога злините на робството и колко много ни преследва паметта за тях. Съмнявам се, че много афро-американци се нуждаят от напомняне на всичко това. Но повечето бели хора – все още да.

Майкъл Гора е професор по английски език и литература в колежа Смит, Масчузетс, където специализира предимно в областта на художествената литература от ١٩ и ٢٠ век. Последната му книга, „Портрет на един роман: Хенри Джеймс и създаването на един американски шедьовър“ (2012) е финалист на няколко награди, включително и наградата „Пулицър“ за биография.

Коментари (3)

- 18-12-2019|де е манол?

И къде ли е сега Манол ти Глишев да вземе да защити от дясно-консервативна гледна точка добрия стар и бял юг:-)

- 18-12-2019|Пламен

Не знам къде е Манол, но въпросната статия е срамна.

- 30-12-2019|Димитър Венков

Хора, които се срамуват от миналото си са недостойни да имат бъдеще…

Турция и Русия: Парадоксът на родовите прилики

Автор(и): Игор Торбаков

Русия на Владимир Путин и Турция на Реджеп Тайип Ердоган все повече си приличат, подобно на две сестри. Вътрешно-авторитарни и международно-дръзки, традиционно подозрителни към кроежите на Запада и разглеждани с недоверие както от Съединените щати, така и от Европейския съюз поради нарастващия им алиберализъм, Анкара и Москва изглежда възнамеряват да градят стратегически отношения и да отправят предизвикателства срещу западната хегемония. Парадоксално е обаче, че приликите между имперските стратегически култури на двете евразийски сили правят разцъфтяващата им антанта крехка и изпълнена с потенциални конфликти.

На 19 ноември 2018 г. двамата лидери се срещнаха в Истанбул след церемонията по повод завършването на офшорната част на газопровода TurkStream. Президентът на Турция подари на руския си колега любопитен подарък: четири изящно подвързани тома от руския превод на Gogol‘un İzinde („Следвайки Гогол“), масивна тетралогия от най-продаваната турска романистка Алев Алатлъ. Въпреки че Ердоган твърди, че се възхищава на Алатлъ и наскоро я направи член на президентския съвет по политиките в областта на културата и изкуствата, подаръкът изглежда е доста повече от просто отражение на собствените му литературни предпочитания.

В своята епична творба Алатлъ – непоколебима привърженичка на политиките на Ердоган – е създала сложно и многоцветно табло, в което се преплитат реални събития от руската и турската история. В течение на смайващи 2000 страници романът преразглежда [съдбите и идеите на] руски литературни титани като Гогол, Достоевски, Набоков и Солженицин, интерпретирайки техните прозрения в контекста на бурните трансформации на Русия (и Турция) от миналото и настоящето. В основата на разказа на Алатлъ е заложен многогодишният сблъсък между две интелектуални направления – прозападно и местническо – както и стремежът на множество руски интелектуалци да формулират представите си за „автентичната“ Русия. Читателите следват изпитанията и премеждията на Русия през погледа на разказвача (и алтер егото на Алатлъ), турската мюсюлманка и интелектуалка Гюлоя Гюрелли. Тя участва в разгорещени дебати за Русия, като същевременно е преследвана от проблем, свързан с всичко това: а къде точно може да се открие „автентичната“ Турция? В нейното ислямско минало или в полуевропейското ѝ настояще? Заключението на романа е недвусмислено: славата и историческото величие както на Русия, така и на Турция, трябва да се търсят не в основите на Просвещението на съвременната западна цивилизация, с нейния култ към прогреса, неограниченото потребление и културния империализъм, а в отчетливите духовни принципи на руската и турско-ислямската цивилизации.

Както изглежда, с подаръка си Ердоган се стреми да привлече вниманието на Путин към приликите между двете страни и по-специално да подчертае как турско-руските отношения, за които той казва, че са „достигнали своя връх“, почиват не само на цял куп взаимно изгодни търговски и енергийни сделки, но и на силно подобна политико-философска перспектива. В основата на всичко това лежи визията за един свят, разделен на отчетливо различни цивилизации. Заключенията от това са трикратни: първо, че справедливият световен ред може да бъде само многополюсен; второ, че никоя цивилизация няма право да заема хегемонна позиция в международната система; и трето, че незападните цивилизации като Турция и Русия се намират във възход. Антизападността и себеутвърждаването са ключовите елементи на тази перспектива. Както казва Алатлъ: „Ние сме втората вълна. Ние сме онези, които са възприели исляма като идентичност, но са станали толкова добри в играта на шах със западняците, че вече могат да ги бият“.

Но има ли някаква действителна поанта в позицията на Ердоган? Сравнението между историческите траектории на двата народа действително създава удивително усещане за родови прилики. Налице са някои интригуващи сходства, както и множество паралели, между постоянството на имперските им наследства, непрекъснатата им борба срещу етническото многообразие и за изграждане на нацията, тяхното модернизиране, моделите на демократизация, както и историческата им връзка с – и начините, по които те възприемат – Европа.

Настойчивостта на имперското въображаемо

Драмата на имперския крах и затрудненията на след-имперското приспособяване са централни за разбирането на начините на мислене при управляващите елити в днешните Русия и Турция. Това са класически постимперски държави, в които имперското минало все още оказва силно влияе върху настоящето. Управляващите елити и на двете страни настояват, че стратегиите им не включват възстановяване на империята. Освен това те бързо отбелязват, че са не просто „обикновени национални държави“, и обичат да говорят за „привилегировани интереси“ в стратегическите си обкръжения. Оттук и твърдението на Дмитрий Медведев след руско-грузинската война от 2008 г., че „държавите по нашите граници, разбира се, са приоритети“, като добавя, че „нашите приоритети не свършват дотук“. Изглежда сред руските политически елити е налице определен консенсус, че, поради нейната история и традиции, руската външна политика е предопределена като великодържавна. В един неотдавнашен политически документ това е заявено категорично: „Нека си го кажем… Ние просто обичаме да играем важна роля в света. Не бива скромничко да се отказваме от великодържавността. Тя съществува; в продължение на над 300-годишната ни имперска история тя е дълбоко вписана в националната ценностна система.“

В същия смисъл, „нео-османистиките“ политици и идеолози в Турция отстояват „специалния статус“ на страната си въз основа на нейната историческа и географска дълбочина. Ердоган казваше още в началото на 1990-те, че „ако Турция иска да заеме мястото си на престижен член на световната общност през 2000-те години… тя е длъжна да възприеме една имперска визия“ въз основа на своята „история, география и етнически състав“. Според Ахмет Давутоглу, бившия външен министър и министър-председател на страната, „Турция се смята за наследник на седемстотин години от османската история и все още се разглежда като политически център от хората в нейния близък териториален басейн“. Според него това наследство принуждава Турция да бъде инициативна и подготвена за всякакви „регионални мисии“. Задачата за реинтеграция на непосредствените им съседи – по икономически или други начини – заема висока позиция в дневния ред на политиците в Русия и Турция. Популярни идеи като Руский мир, „Евразийски съюз“ и историческата „Османска сфера“ отразяват упоритостта на имперското въображаемо в двете страни.

Пътища към „алтернативната модерност“

При сухопътните империи, с техните размити граници между националното „ядро“ и периферията, имперската идентичност възпрепятства развитието на етническия и гражданския национализъм, както и възникването на национални държави. След разпадането на Романовската и Османската империи, съветските и кемалистките елити се стремят в еднаква степен да разрешат напрежението между империя и нация, което се оказва фатално за предвоенните имперски политики. Но руските болшевики и турските националисти изглежда са избрали противоположни стратегии. Докато Съветите се опитват да се справят с културното многообразие чрез изграждането на sui generis [уникална] комунистическа „империя на нациите“, основана на етническия федерализъм, то кемалистите избират турцификацията като начин за асимилация на националните малцинства. И все пак в съвременна Турция и Русия процесът на изграждане на нацията си остава незавършен, а самите понятия за „турскост“ и „рускост“ са силно противоречиви. И в двете страни понятието за национално единство се разбира до голяма степен като държавно единство, а всички сепаратистки сили са безмилостно потискани. За разлика от „постмодерните“ държави от ЕС, които делегират правомощия както нагоре, така и надолу, Турция и Русия са все още „модерни“, тъй като те поставят специален акцент върху държавния национализъм, централизъм и суверенитет.

Освен това, в исторически план Турция и Русия са демонстрирали различни модели на „алтернативна модерност“. Модернизацията чрез мобилизация се характеризира и в двете страни чрез засилена роля на държавата и относителна слабост на вътрешната буржоазия (в дългосрочен план отразена в подчинеността ѝ на държавната бюрокрация). Резултатът от това е неразвитостта на независимите икономически субекти и слабостта на демократичните институции. Сами по себе си тези мутации на модерността са повлияни в решаваща степен от една ключова характеристика на политическата култура, която Русия и Турция изглежда споделят, и която предхожда срещата на двете страни с технологично превъзхождащия ги Запад: сакрализацията на институциите на властта и концентрацията на властта към върха и центъра.

Тази авторитарна тенденция подпомага оформянето на образите на Турция и Русия като „противоположности на Европа“. Според руския историк от XIX век Василий Ключевски, западноевропейските дипломати, търговци и пътешественици, виждат обичаите и нравите както в Османската империя, така и в Московското княжество, като доста сходни: „Те са възприемали и Московското княжество, и Турция, като Ориенталските земи“. Въпреки дълбоките социални промени в хода на последните два века, европейската общественост продължава да ги възприема като „Други“. За разлика от Русия, която счита себе си за равна на ЕС като цяло, Турция се превърна в страна-кандидатка за ЕС и започна преговори за присъединяване към Съюза. Но дори и тази разлика постепенно започва да ерозира, поради коматозното състояние на процеса на присъединяване на Турция. Това по същество оставя Турция и Русия на една и съща страница, тъй като в бъдеще Анкара вероятно ще трябва да търси други форми на асоциация с ЕС, различни от пълното членство.

Това обаче не е единственото сходство. И Турция, и Русия са несигурни относно европейската си идентичност, както ясно демонстрират разгорещените им вътрешни дебати. Главният помощник на Путин, Владислав Сурков, заяви наскоро, че „независимо от външното сходство между руските и европейските културни модели, те имат различен софтуер и различни съединители. Те не могат да образуват единна система“. Позовавайки се на „пропастта между изгледите и ценностите на двете страни“, експертът по външна политика Андрей Циганков твърди, че „прекомерното сближаване с Европа е неблагоприятно за цивилизационните интереси на Русия“. От своя страна турците „са недоволни от Европа“, пише Орхан Памук. Преди няколко десетилетия „Европа беше розова земя на легендата… Но тази розова мечта на Европа, някога толкова мощна… сега избледнява“. Памук обяснява тази промяна на умонагласите с подобрената икономическа ситуация в Турция, повишеното самочувствие, провалите в близкоизточните политики на Европа, както и нежеланието на основната част от днешната европейска публичност, да се възприемат турците като също такива европейци.

Турция и Русия, разбира се, принадлежат към различни религиозни сфери: едната е преобладаващо мюсюлманска, другата до голяма степен православна. И все пак изглежда, че през ХХ век има поразителни паралели между начините, по които руснаците и турците схващат връзката между религията и модерността. Турските и руските мобилизационни модели виждат в религията ясен враг на модерността. Водени от вярата в разума, прогреса и крайните форми на сциентизъм, както Съветите, така и кемалистите се стремят да разхлабят хватката на религията върху своите общества и дори да я потиснат напълно. Но в наши дни вече както православното християнство, така и ислямът се намират във фаза на възход. Все по-изявената роля на религията предизвиква и в двете общества решаващ дебат за това как религията и културата на една страна се съпоставят със стремежа ѝ да стане модерна. Казано по-просто, въпросът, който се обсъжда, е: как точно една определена религиозна вяра или изповедание оказва влияе върху модернизацията на страната? Улеснява ли тя или забавя социалното развитие?

Както в Турция, така и в Русия, известните трудове на Макс Вебер върху социологията на религията – и по-специално твърдението му, че калвинистките (и в по-широк смисъл протестантските) религиозни идеи са оказали голямо влияние върху социалните иновации и развитието на икономическата система на Запада – днес се намират във фаза на преоценка. Консервативните мислители твърдят, че западната траектория не е била единственият път към съвременността. Според Московския патриарх Кирил няма смисъл Русия да „следва сляпо правилата [на западната цивилизация], разработени отдавна от някой си, без участието на [Русия] и без да се взема предвид философията на живота на нейните жители, само защото днес тези правила се прилагат в материално проспериращите страни на Запада“. По същия начин в ранните си теоретични трудове, Давутоглу поставя под въпрос твърдението, че либералната демокрация от западен тип представлява върховно постижение в еволюцията на човечеството.

Консерваторите посочват, че страните им се стремят да реализират конкретни институционални и идеологически интерпретации на модерната програма, основаващи се на собствените им културни и религиозни кодекси. Приемането на традиционната религия от страна на един все по-нарастващ брой турски и руски елити, както и тяхното възхваляване на местните културни източници на развитие, допринасят до голяма степен за намаляването на зависимостта на Турция и Русия от западните шаблони, а също и за нарастващото им чувство на стратегическа независимост.

Цивилизационна близост, имперско съперничество

Сред политическите елити и в двете страни днес става все по-популярна цивилизационната парадигма. Тя се характеризира чрез подчертаване на културната уникалност и геополитическата автономия [на отделните цивилизации] – концепции с дълго родословие както в руската, така и в турската политическа мисъл. Руският външен министър Сергей Лавров разглежда днешния свят като такъв, в който „конкуренцията става наистина глобална и придобива цивилизационни измерения: в наши дни тя включва неща като ценности и модели на развитие“. Това звучи донякъде като ехо на [неоосманската доктрина на] Давутоглу, който определя края на ХХ и началото на двадесет и първи век като време на „цивилизационно съживяване и политическа конфронтация“. Днес значителен брой политици и идеолози в Москва и Анкара виждат в различните цивилизации и културни коалиции основни единици на международните отношения, а също и основни градивни елементи на новия световен ред. За днешните руски и турски елити цивилизационната перспектива има голяма привлекателност.

В края на 1860 г. [руският културолог] Николай Данилевски твърди, че руснаците трябва да се откажат от идеята за праволинеен прогрес, като отхвърлят идеите за „догонване“ или „заместване“ на Запада. Вместо това, твърди Данилевски, всяка отделна цивилизация трябва да се съсредоточи върху собственото си развитие и да се развива според собствената си логика, въз основа на коренните си принципи. По същия начин понятието „западни ценности“ и тяхната универсална приложимост също се дискредитира. Всяка цивилизация притежава уникален набор от ценности. „Реториката на свободния свят, правата на човека и демокрацията причинява ‚вестоксикация‘ [отравяне със западни идеи]“, пише Алев Алатлъ. „Тези привлекателно изглеждащи ястия се сервират в бедни [незападни] страни, които след това страдат от западни отравяния.“ Както Ердоган, така и Путин изглежда нямат нищо против това твърдение.

Но големият въпрос тук е дали тези структурни прилики, философски привързаности и политически прилики между Турция на Ердоган и Русия на Путин могат да послужат като основа за стратегически съюз между двете страни.

Въпреки все по-силните акценти, които техните лидери поставят върху неща като цивилизационния дискурс и имперските въображения, перспективите не изглеждат добре. Имперската политическа философия е нещо, което се основава на универсализъм и изключителност. Империите не са особено добри при изграждането на справедливи отношения със съседите си. Те имат или врагове, или васали. За разлика от националните държави, с техните ясно дефинирани и фиксирани граници, империите не са сили, поддържащи статуквото, и по правило те се пазят от установяването на строги граници, особено в случаите, когато става дума за територии, които самите те считат за свой „стратегически заден двор“. От друга страна, имперско-цивилизационната парадигма по неизбежност предпоставя понятието „погранични зони“ – буферни територии, за които историческите империи са воювали непрекъснато. Важен резултат от всичко това е липсата на добре дефинирани граници между различните им етнически групи. За Турция и Русия смесените и гранични райони на Кавказ, Балканите и Близкия изток, исторически са съставяли такива гранични зони.

Разкази от миналото, модели на политическо въображение, исторически обусловени ценности, символи, традиции и идеологии съставляват онова, което някои учени определят като „стратегическа култура“. Това формира перспективите на водачите в случаите, когато става дума за вътрешните им политики на сигурност, но и като цяло за международните им политики. Взаимодействията между Турция и Русия като съседни, сухопътни имперски съперници, оказват силно влияние върху формирането на съответните им стратегически култури. От края на седемнадесети век, когато Русия се присъединява към антиосманската европейска свещена лига, та чак до разпадането на двете империи през 1918 г., Русия и Турция водят поне десетина войни една срещу друга. Османците са изгубили повечето от тях. Това обяснява защо, особено в случая на Турция, страхът от руския експанзионизъм – директно чрез войни или индиректно чрез вътрешно потискане на недоволни малцинства – се е оформил като продължително наследство на османските, а след това и на турските стратези.

Единственият период, в който Москва и Анкара са имали добри отношения, е през 1920-те и 30-те. След Първата световна война, имперския крах и вътрешните конфликти, двете съюзнически страни съзнателно избягват имперските приключения, обръщат поглед навътре и се фокусират върху вътрешните си трансформации. Турските кемалисти и съветските болшевики са заети предимно със защитата на трудно спечелените граници на своите следимперски политически единици, както и провеждането на безпрецедентни радикални вътрешни реформи. Това е контекстът, в който се появява републиканската стратегическа култура, заедно с най-известните ѝ тропи: „Мир у дома, мир в света“ в Кемалистка Турция и „Социализъм в една страна“ в Съветския съюз.

Интересното е, че именно през това време Андрей Н. Манделщам очертава контурите на бъдещия многополюсен световен ред, в който Русия и Турция биха могли да станат членове на една и съща културна коалиция. Манделщам е юридически учен и обучен специалист по ориенталски изследвания, който през 1898–1914 г. служи в руското императорско посолство в Цариград. Пишейки през 1930 г. [в емиграция в Париж], той излага идеите си за това, което нарича „бъдеща правна структура на света“. Наред със „Съюза на всички народи (Лига на нациите), който ще се грижи за общите интереси на цялото човечество“, ще има и „големи групи държави, свързани с общи интереси (напр. европейски, американски, британски и руски групи). Насочвайки анализа си към руско-турските отношения, Манделщам предполага, че ако турците разберат, че техните „културни и икономически интереси са по-близки до интересите на Русия, отколкото тези на Европа и Азия“, то Турция „би могла да стане член на руско-турска групировка с физиономия, също толкова специфична, колкото и онези на европейските и американските групировки“. Може би, добавя той, „след известно време Персия също ще се присъедини към тази [евразийска] група“. През 1930-те години обаче сценарият на Манделщам не се сбъдва. Възраждането на съветските имперски амбиции след 1945 веднага подтиква Турция да намери подслон под западния чадър за сигурност и да се присъедини към НАТО през 1952 г.

Имперското наследство като пречка пред евентуалния съюз

Появата на едно нова спокойна ера на сближаване между Русия и Турция през 2000-те – много подобна на онази от 1920-те и 30-те – се обуславя до голяма степен от продължаващото постоянство, и в двете страни, на една стратегическа култура, която поставя основните си акценти върху идеята за международната сдържаност. Днес обаче управляващите елити както в Анкара, така и в Москва действат в рамките на имперската стратегическа културна парадигма, като боравят вече по-лесно с тропи като „Нова Турция“ и „Руска държавна цивилизация“. Но, ако и турците, и руснаците да работят усърдно, за да „изолират едни от други“ различните аспекти на своите „многостранни отношения“, то логиката, присъща на имперските им стратегически култури, все пак подкопава потенциала за изграждане на истински съседски и основани на взаимно доверие отношения.

Това е парадокс, който произхожда от родовите прилики между Турция и Русия: опитите и на двете страни да съживят имперското си величие, възкресяват призраците на имперското съперничество в „междинните“ гранични земи. Геополитическите въпроси, които днес разделят Москва и Анкара, са онези, касаещи Крим, Абхазия, Нагорни Карабах, Косово, Кипър и Сирия. Турция не призна законността на руското присъединяване на Крим от 2014 г. (скъпоценно парче недвижимо имущество, което Руската империя е иззела от османците през далечната 1783 г.), нито пък създаването на „независима държава“ в Абхазия, след руско-грузинската война от 2008 г. Тежката милитаризация на Русия и на двете територии предизвиква сериозно безпокойство сред турските военни плановици, тъй като се отразява негативно върху стратегическото положение на Турция в Черно море. Анкара е дълбоко недоволна от едностранните действия на Москва в Нагорно-Карабахския конфликт между арменци и азербайджанци, когато през 1994 едно поддържано от руснаците споразумение за прекратяване на огъня остави азерите – сроден на турците народ – в дълбоко унижение, след като те изгубиха контрол над една част от собствената си територия.

За разлика от Москва, Анкара веднага призна независимостта на Косово. Освен това през 1999 Турция изпрати самолети за участие в нападенията на НАТО над Югославия. Русия разглежда тази война, предизвикана от косовската криза, като грубо нарушение на международното право. В Източното Средиземноморие Русия пък изглежда възнамерява да продължи да поддържа забавянето на преговорите в Кипър. Най-вероятно Москва вижда перспективата за обединението на острова като неблагоприятна за собствените си интереси и отслабваща политическото влияние на Русия в Никозия. И накрая, въпреки настоящите опити за намиране на допирни точки, Анкара и Москва подкрепиха противоположни страни в Сирийската гражданска война. Повечето от тези разделителни въпроси са като цяло част от региона, над който Османската и Романовската империи са се сблъсквали в продължение на няколко века.

Игор Торбаков е старши научен сътрудник в Института за руски и евразийски изследвания към Университета в Упсала. Обучен историк, той специализира в областите на руската и евразийска история и политика. Последните му публикации обсъждат историята на руския национализъм, руско-украинските отношения, връзките между руската вътрешна и външна политика, геополитическите дискурси на Русия и Турция, и политиката на войните за паметта в Източна Европа.

Коментари (2)

- 08-02-2020|Qwerty

Статията е твърде манипулативно написана. Има верни неща, но в редица случаи истината е доста по-нюансирана. Текстът си служи с предварително зададени клишета и рамки, към които напасва разказа, а не въз основа на фактите да се опита да изведе обобщение.

Няколко примера – проблем било, че Русия и Турция обявявали съседните региони за зона на техни национални интереси. А какво да кажем за САЩ, за които се оказва, че Ирак, Балканите или Източна Азия също са национални интереси. Страни, които са на хиляди километри от Вашингтон. Явно става дума за двоен стандарт, ако само на Русия и Турция се отказва правото да имат национални интереси в близост до границите си.

Друг пример – подозрителността на Запада била заради засилващия се нелиберализъм. Не съм забелязъл Западът да беше особено чувствителен към руските притеснения по международни въпроси и в началото на управлението на Путин, която страната не беше нелиберална, например.

Следващо, много е спорно дали засилена роля на държавата води до слабост на вътрешната буржоазия или всъщност вследствие на неразвитостта на вътрешните икономически субекти държавата е принудена да има активна инвестиционна роля в икономиката.

Още една илюстрация – „И в двете страни понятието за национално единство се разбира до голяма степен като държавно единство, а всички сепаратистки сили са безмилостно потискани.“ Вярно е, че всичко, което се счита за сепаратистко, се смазва безжалостно и в двете страни. Само че искам някой да ми даде пример как националното и държавното единство са разделени. Не виждам Испания да гледа много благосклонно на националното самоопределение на баските или на Каталуния, например.

В заключение – статията е блестящ пример как интересни тези и идеи (каквито несъмнено в нея има) могат да бъдат оплескани с тенденциозен политически подход.

- 08-02-2020|Златко

Няколко думи в отговор. Телеграфно.

Първо, неспоменаването на САЩ в една статия, която се занимава с родовите прилики между Русия и Турция, произлиза от самото естество на темата. Това, че Америка обявява много региони по света за място на собствени интереси (да споменем тук само най-известния и най-стар от тези случаи, доктрината Монро), съвсем не означава, че признакът сам по себе си е достатъчен, за правене на по-нататъшни заключения относно „родови прилики“. Такива претенции предявяват и други страни по света (Китай, Иран?) Те също ли трябва да бъдат включени в такъв един текст, за да се избегне упрекът в „двойни стандарти“? Или може би всяка страна, която предявява такива претенции, вече има родови прилики с Русия и Турция?

Второто възражение е буквално абсурдно. ЕСТЕСТВЕНО, че в началото на управлението на Путин, когато страната още не беше нелиберална, НЕ БИ МОГЛО да има упреци в нелиберализъм. Вие четете ли изобщо онова, което пишете, многоуважаеми QWERTY?

Третото възражение, че нямало примери за разделение между националното и държавно единство, също звучи безкрайно повърхностно. А Канада? А Швейцария? Или това, че примерите за действително трудното помиряване на етническите противоречия са редки, означава, че не си струва да се учим от тях? Е, че от какво да се учим тогава? И от кого?

Та така. Отговарям повече от на бързо, според мен коментарът не заслужава и толкова, но от време на време все още ме засърбява тук-там при срещите с нашенската „мисъл“, или онова, което минава за такава.

Москва не вярва на сълзи и клишета

Автор(и): Евдокия Борисова

Самолетът плавно се снижава и виждаме как зад облаците се мержелее октомврийският здрач над Москва. Виртуозно се плъзва по пистата, все едно Анушка току що е разляла олиото… и спира. Руснаците са царе на тая работа. На самолетите. На приземяването и отлитането. На войните и бомбите (би казал някой). И на залезите през октомври. Добре, че календарът е изместил „светлата“ дата пò към ноември, защото въобще нямаше да тръгна точно сега. Отивам на международен симпозиум, посветен на Иво Андрич и руските литературни нобелисти, плюс семинар по българска литература със студенти-българисти от Московский Государствений университет. Но няма да разказвам за служебния повод за пътуването. А за интимната ми среща с Москва. Така желана, така бленувана, отричана, близка, невъзможна. И толкова далечна.

Към Русия, като към никоя друга посока на света, обикновено тръгваме, въоръжени до зъби с клишета. От Хотят ли русские войны до Москва слезам не верит. Предчувствам, че ми предстои среща с тези двете. Но и с други: за най-великия народ, преживял и победил войната; за най-четящите хора; за най-огромните пространства и най-широките славянски души… За крепкия руски студ; за почти религиозния пиетет към изкуството; за най-добрата музикална и филологическа школа. За зловещите Сталински репресии; за отчаяния алкохолизъм на една нация; за авторитарната машина, която мачка свободния дух; за нищожността на човешкия живот, който копейка не струва тук, в безкрайните степи от Урал до Сибир. И никога не е струвал. Нито по царско, имперско, нито по болшевишко време. Особено днес. Четох някъде, че около двайсет милиона човека (без никой да знае точно колко) в днешна Русия живеят в изоставени железопътни вагони. Бездомници, просяци, работещи бедни. Живеещи в градове и села, които ги няма на картата. Има и още клишета, от които на човек му нагарча в гърлото. Които го правят досадно спокоен, но затова пък гузен. За кошмарната бюрокрация, с която и царизмът, и болшевизмът са се чувствали комфортно. За чудните, чувствителни и състрадателни хора, които не са родени да живеят сами, а обичат да се тъпчат в комуналки, продължават да си говорят на товарищ, а жените на девушки, въпреки възрастта. Пишат с тебешири и смятат с дървени сметала. Страната на контрастите? Империята на злото? Когато човек тръгне да проверява валидността на клишетата, обикновено се проваля. Точно затова го прави.

В детското ми съзнание се е запечатал спомен: майка ми се връща от половингодишна специализация в Москва. Дълго се взирам в белите къдрави самолетни писти по небето, бягам по двора и крещя: вижда-а-ам, те-е-е, кракът ти виси от самолета-а-а! Майка ми е горе в облаците, намахва от крилото и се усмихва. След половин година се завръща от обетованата земя на матрьошките, самоварите, говорещите мечки и блините. Като Кот учëнны, изучена в далечната земя. Ето я, върви по дългата пътека през градината на къщата ни, безметежно усмихната, с развети тъмни къдрици, шарена рокля (като сарафана на Руслановата Людмила) и огромен куфар. А вътре? Вървяща кукла, чудо на соцчудесата. Кръщавам куклата Оля, разбира се, това е най-руското име. Олга като Волга. Руса, синеока, с розова копринена рокля, поръбена с дантели, обута в бели обувки колежански фасон и подстригана късо, съвсем по комсомолски. Модата на Барбитата още не е измислена, затова и Оля е гигант, почти на моя ръст, внезапно пораснала Алиса, заредена с витамините на една широка и большая страна, където всичко е възможно и постижимо. Жуй кокосы, еж бананы… На едно дърво растат и ябълки, и круши. През пустините текат пълноводни реки, накъдето си искат. Тръгват и се връщат назад, съвсем като в приказките.

Очите на куклите са като живи, пъстри, мигат и блестят възторжено. Също като на майка ми. А тя разказва денонощно за Града Москва, голям колкото половин България, а хората… стотици милиони са; булевардите се казват проспекти и са толкова широки, че минава час докато ги пресечеш… Театрите са препълнени, метрото прилича на музей и библиотека, защото всеки човек в мотрисата е отворил по една книга и чете ли, чете. Болшой театр е с размерите на египетска пирамида (не че някой от нас има представа за Египет). Университетската „игла“ е забита право в облаците. А Останкино, ах, ами че това е най-високата телевизионна кула в света, острието ѝ стърчи над всички сгради и най-вкусното кафе с мороженое може да се яде там. Седиш си в сладкарницата и се въртиш, а в краката ти е цяла Москва.

Хващам Оля за ръка и крачим заедно из Москва. Градът е окъпан от слънце и дъжд, въздухът е чист и влажен, мирише на гора и берьозки, любимите дървета на майка ми. В Москва е вечно утро, а просто летний дождь прошёл, нормальный летний дождь… Аз крача из Москва, също като във филма. С най-широката крачка, на която съм способна. И пея. Я спросил у облака… Журавли, журавли… Темная ночь… Детството ми мина с песните на сини винилови плочи, 78 оборота, въртени безспир на руския грамофон с дървен капак. С портрета на Есенин, захапал черната си лула, вперил ироничен поглед от стената във влюбените очи на майка ми. Буйният му рус бретон е пригладен някак неестествено и по буржоазному. Заспивах с този поглед над леглото ѝ. В дългите летни следобеди разглеждах до захлас албумите ѝ с репродукции: Пушкин с дълбокия тъжен поглед, от който струи тъга, мавърът със сини очи и по женски красив маникюр, синът на арапа на Петър Първи; Альонушка край езерото; Трите мечки; Царевната лебед; Девушка с персиками. И разказите на майка ми. Дори не знам било ли е? Толкова отдавна и толкова истинско беше.

Но сега кацаме на Домодедово. Където, в деветдесетте, разказва моята приятелка Мариелчето, отивам аз в командировка, посреща ме домакинът ни и се вкопчва в ръката ми – дръж се за мен и не ме пускай! Защо – питам наивно аз… – Ами как защо, защото тука е така, опасно е, – тросва се той – както си вървиш и… хоп, изчезваш. Хайде сега пък, хоп? Къде точно изчезваш, в нечии чеченски обятия, ли? – Не е смешно, просто се дръж. Изчезваш иначе! И никъде, и никога, повече не те намират. Сега се оглеждам в салона на летището, но няма индикации да ми се случи нещо подобно от историите на Мариелчето. Или пък от Майстора и Маргарита. Вече никой не изчезва просто така (само така си мислиш!), няма помен от котараци с папийонки, крачещи на задните си лапи, въобще не се разхождат разни странни типове с две различни очи, рижи коси и карирани сака. Твърде спокойно е даже и някак безлюдно като за Москва. Нареждаме се на опашката пред паспортния контрол и след малко разбирам какво значи да те гледат под лупа. През цели три лупи: визата – с голяма, паспортната снимка – с по-малка, а през лупите на очилата си митничарят командва строго: – Девушка, смотрите на меня! Гледа девушката право в очите, започва дори страшничко да ѝ става. Този май ме хипнотизира. – Вдигни косата, покажи ушите. И двете ли? Две хубави уши. Изчита данните, кимвам в потвърждение, че не съм туристка, търговка, шпионка, не съм враг, я вас люблю, издава ми миграционна карта и предупреждава: навсякъде ще ходите с паспорта и картата и ще ги показвате! Окей, хорошо, как положено, так и будет. Бюрокрация, та дрънка. За по-сигурно ни вземат и намазка от пръстите и подметките на ботушите. Абе, може ли да гарантира човек за подметките си, ами ако съм стъпила, където не трябва? И паспорти, и визи, и пропуски, карти… Кому е нужно? Сигурно така трябва. Мно-о-ого ни разглези тази свобода. Клишетата ми вече май започват да се сбъдват.

Въздъхвам и вратите на Москва любезно се хлопват зад гърбовете ни. С Мира се споглеждаме, вече сме московчанки (а-ха-а, подожди немножко, ты моя кокошка!), поклащаме многозначително глави и делово се отправяме към вокзала. Мая ни се усмихва: – Сбогом, авантюристки мои, среща утре в три часа следобед на малкия Арбат, Стария, пред паметника на Пушкин и Наталия Гончарова! Чудя ви се, прочие, къде сте тръгнали без смартимпулси и джипиес, дори книжна карта на града нямате, това си е безотговорно, но както искате! Развява златиста къдрица, барышнята, и отпрашва с автобуса право към Тверская.

Ние държим курс: Павелецкая – Метростанция Университетская – Московский Государственый университет. Общежитие. Трябва да се доберем до легендарното московско метро. Още на следващия ден ще се изумя от въображението на градската среда: мотрисите в пищното бароково московско метро носят бойните имена Великий Октябрь, Красная стрела, Комсомольская, Заводская, Ленинская (лети с Неговия образ!). Сърпът и чукът си стоят там, където са поставени, СССР също – в това ще се убедим на следващата вечер на Пушкинския площад, пред фасадата на Информагенция Известия. Сега обаче търсим влак. И нарушаваме правило номер едно: Никога не разговаряйте с непознати (глава първа от Майстора и Маргарита). Налитаме на униформен гаров служител със златни зъби (боже, още ги правят?) с въпрос: – Каква е разликата между този поезд, който струва 145 рубли и онзи, който струва 490 – питаме? Тот дешевле – категоричен е тонът, блесва усмивката. Оттук насетне думата дешевле (по-евтино) ще придобие почти магическо звучене в ушите ни и много скоро ще заприличаме на същински Коробочки, които перят пръсти и премятат купюри като ветрила в сложни сметки в рубли, евро и български левове. Е, обяснимо е, в един от най-скъпите градове в света сме, все пак. Ще свикнем с едрите денги твърде скоро – хиляда, петхиляди, десетхиляди рубли. Копейки вече отдавна няма. Но засега сме шокирани от цената 490 и смело тръгваме към левия перон. Това е нашият влак за Москва – спрял, безнадеждно пуст и тъмен, а ние сме единствените му пасажери. Отсреща пристига и заминава осветена композиция на два етажа, препълнена с народ, истински берлински банхоф. Проследяваме я тъжно как се отдалечава отвъд металната ограда. – Мира, това беше правилният влак, дорогая, но късно е да размисляме. А и не можем нито да прескочим, нито да доплатим. Зачакваме. След двайсет минути в купето влизат двама узбеки, техните думи потвърждават, че здесь дешевле и нищо повече не му трябва на човек, малко е холодно, но ребятата са вътрешно сгрети, по всичко личи. Били от Ташкент, хороший город, а здесь зарабатывают… Все някога ще стигнем Павелецкая. Дореволюционният ни влак, който, сякаш току-що е разтоварил болшевиките, бързо се напълва с такива като нас – студентчета, гастербайтери, пенсионери, провинциалисти, съмнителни чужденци и други безпарични граждани. Опитвам се да зърна града през тъмните прозорци на влака, който спира на всяка гаричка. Пътуваме през крайните квартали на Москва, бивши села и софхози, превърнати в гигантски бетонни гори от многоетажни, сиви, абсолютно униформени панелки, като излезли от кадър на Ирония на съдбата. Тези хора как запомнят къде точно живеят? Любопитно ми е как успяват да се приберат у дома? Панелки, Совхози и МОЛ-ове…

Някъде към полунощ (Мая отдавна спи в квартирата на Тверская) вече влачим куфарите си по Ломоносовский проспект, Мириният се разпада и го овързваме с колани като немски военнопленник. Търрр-трррр, студът щипе по бузите ни, шапки, шалове и ръкавици са влезли в употреба и дерзаем към празнично осветената като коледна елха высотка на Московския университет. В подножието ѝ ахваме. На сутринта следва двойно ахване. И така седем дни и нощи, вдигнали поглед към небето, докъдето поглед стига, леле-мале, все высотка, пробила облака! Дълго обикаляме портали, входове, гранитните колонни арки и стълби в питане и разпитване къде е крило Е? ЕЛ? Или ЙЕ? Накрая успяваме да влезем в този град в града, опасан като бойна крепост със зъбчати кули, сводове и много разноцветни светлини, където животът никога не заспива. Населението от студенти и преподаватели от 41 различни факултета тук живее, работи, учи и преподава, играе театър, свири и пее, спортува, храни се, пие кафе и чай, столът работи денонощно, изобщо може пълноценно да се обитава, без изобщо да се излиза оттук. Има гигантски парк за разходка, който води до Смотревая площадка, откъдето градът се вижда като на длан. На сутринта ще преживеем първата си среща с Москва, обвита в димни пари, смог и бълващи комини, с небостъргачи в далечината, а във въздуха се носи остър мирис на нефт, разтопена пластмаса, изгорели газове и… влажна есенна гора. (Внезапен позив на детство.) Мраз и слънце. Ранобуден саксофонист свири мотив от филма Я шагаю по Москве, а дресьор на гълъби буди питомците си. Те сънливо се накокошинват, но дисциплинирано разтварят опашки. Работният ден започва.

Преди това обаче преживяваме особено изпитание, наречено потапяне в бюрокрацията на МГУ. Посред нощ ни пуснаха как да е, с временен пропуск и на юнашко доверие (примесен с остатъчен сантимент към българското), но на сутринта? Обикаляме четири-пет канцеларии (а те са безброй), с надежда да срещнем Акакий Акакиевич с милозливата душа. Но не – във всяка канцелария се мъдрят по една непроницаема Маша и Лена, безупречно гримирани, с прически в стил огромный торт, утыканый свечами, натруфени и старомодни. Тракат строго с токчетата, нервно си разменят папки и листи, планират, разменят ледени реплики, но…, видиш ли, перерыв настал. Мигом се отварят хладилници, пълни с вкуснотии, всяка грабва по един огромен димящ чайник и започва безкрайното сутрешно чаепитие. Търпеливо изчакваме, оглеждайки безбройните джунджурии, окичени по етажерки, бюра и витрини, картинки на котета и кучета по стъклата, девизи и крилати фрази, снежинки от хартия и брокат, гирлянди, фотографии, изкуствени пеперуди. Някъде боботи телевизор, компютър примигва закачливо, но кой ли им обръща внимание? Чай будем пить, чай! Ние си чакаме. Минава половин час. Девушки, а вы о чем? Някъде към единайсет и нещо успяваме да се измъкнем от шинела на высотката, и хукваме към метрото. Из Москва. Защото симпозиумът ни започва утре, а днес ще се поогледаме. И това пооглеждане трае двайсет километра пеша – до полунощ.

***

На станция Университетская се споглеждаме: а сега накъде? Право към Арбат? Към Кремъл? Но първо ще разгледаме легендарния Храм Христос Спаситель. Някога болшевиките са го сринали до основи. По време на комунизма там е имало басейн, който да къпе и упражнява във водни спортове гражданите на най-справедливото, най-щастливото общество. Невярващи, но спортуващи. Здрав дух в здраво тяло. Днес Храмът блести в новата си премяна – разкошни стенописи, колони от мрамор и полускъпоценен камък, пищни златни декорации, впечатляващ олтар, крипта и статуи. Един съвсем нов храм никога не може особено много да те впечатли, с изключение на гигантските фигури на Патриарсите на Русия (гранитно сиви и зловещи), както и входният портал, който по нещо ми напомня за Парижката Света Богородица. Една от статуите обаче ме поразява – Христос на кръста. Тялото, преодоляло конвулсията на болката, спокойно е застинало в смъртта. Гвоздеите и кръвта съвършено напомнят живото изображение, прекомерен натурализъм, който действа вероятно на религиозния потрес, а може би екстаз? Влизаме в мрачния храм на отчаянието и надеждата, такъв, какъвто го описва Марина Цветаева през февруари 1919 г.: …Храмът на Спасителя, голям и мрачен. Отгоре – страховитият бог. Островчета от свещи… И контрареволюционният шепот на поклонниците… Погубиха Русия… В писанието всичко е казано… Антихриста… (Цветаева, М. Смъртта на Стахович. // Страх от оскърбление, Стигмати, 2009, с.7).

На излизане от мрака, не, от светлината на този нов-новеничък храм, нямащ нищо общо с истинския Христос Спаситель, (освен мястото, разбира се), е нужно време да свикнем отново с живота на града. Украинец по анцуг и мушамени денкове на гръб се залепва за нас, чужденките, и дълго ни разпитва за това-онова. Високомерно го упътваме из Москва и отговаряме утвърдително на въпросите, с които ни засипва – да, много е хубаво в Европейския съюз, да, в България е топло, приятно, прекрасен е животът, да, но не ни губи времето, драги, сега сме в Москва и бързаме към нея. Арбат е далеч оттук пешком, затова слизаме обратно под земята и метрото ни изсипва право на разкошната станция Арбатская. Поемаме по прочутата улица.

Честно казано, разочарова ме Старият Арбат. В следващите дни ще се върнем поне още три пъти дотук, но сега… Толкова е комерсиален, панаирджийски и средноазиатски. Контрастът между него и Новия Арбат, облян в неон, хаосен трафик и бляскави витрини, как денди лондонский одет, е не по-малко разочароващ. Около нас се разхождат тëтки, облечени като матрьошки, магарета, палячовци, прасета, мечовци в свръхестествена големина, които въпреки костюмите успяват да поседнат на пейка и протегнат нозе и копита, да се почешат под ушите и рогата, да се прегърнат театрално по улицата, да те придърпат за да се снимате с тях и после… 150 рублей должны… Около нас гъмжи от художници и акварели със съмнителна стойност, магнитчета, шапки, чорапи, матрьошки на космически цени и приветливи азиатки, които отвсякъде ви канят да поизхарчите малко… Дешевле, дешевле… Вдигам очи към небето, но ги няма трамвайните жици и табели, в които се заплита метлата на Булгаковата Маргарита. И въобще из Москва трамваи вече няма. Нито по Арбат, нито по Тверская. Нито по Тверской. Тя и Той. До последната вечер не подозирахме, че те са Двама – Улица Тверская и Бульвар Тверской. Където именно в последния следобед открихме знаменитото Кафе Пушкинъ, точно така, с голям ер накрая, онова, същото, в което Жилбер Беко преживява любовния си романс с прекрасната гид Натали. Вървим си сега по Арабат и е някак тихо. Вървим по тихи, чисти и подредени улици, сред тихи и мълчаливи хора. И в Метрополитена е тихо, всички са забили поглед в книги и айфони. Някак меланхолно е. Москва е тиха.

Само около Паметника на Пушкин и Наталия Гончарова цари невероятно оживление. Паметникът е превзет от деца, покатерени по ръцете и фрака на Поета, по раменете и диплите на кринолина на Красавицата. Прегърнали каменните фигури, те си правят групов портрет. Учителките ги снимат. И деца, и учителки изглеждат щастливи. Веднага си представих как група ученици прегръщат каменния Яворов в София и възторжено се снимат с него. Абсолютно невъзможно. Влизаме в Къщата Музей на Александър Сергеевич на Арбат 53, където се установяват младоженците Пушкини на 18 февруари 1831 година. В музея има оригинални писма и скици на Поета, в които той с възторг разказва за лудата си любов по Наталия. Рисува я, посвещава ѝ нежни редове и стихове. Виждаме оригинали на творбите му, личните му вещи – ръкавици, перодръжка, порцелановата му чаша за кафе. Спираме се, затаили дъх, пред писалището, изработено от палисандър, пищно украсено и напомнящо клавесин. Тайно докосвам богатите дипли на завесите и установявам, че са от съвсем истинска коприна, завързани с тежки атлазени златисти и сребърни пискюли. Странно съчетание на лукс и уют цари тук. Подсилено е от съвсем искрения възторг, който просто струи във въздуха – музеят е пълен с малки ученици, които любознателно учат, възторгват и съзерцават делата Пушкини. А музейната служителка не просто изнася беседа, тя разиграва цял спектакъл през очите ни. – Ребята, представьте себе, что Александр Сергеевич писал на таблет? Возможно это, как думаете… Заслушваме се в сюжета за въображаемите хоръри, които би написал Александр Сергеевич на лаптопа си, после поемаме по извитата стълба нагоре, към втория етаж. Защото тази къща пази много история, много литературна и музикална слава. Тук е живял и Чайковски. Но всъщност това е родната къща на Андрей Бели.

Или иначе казано Борис Николаевич Бугаев. От портретите по стените ни гледа миловидно детско личице, златни къдрици и дантелена яка на… роклята. Професорският син, наследник на Бугаеви, съперникът на Марина Цветаева за сърцето на Ася Тургенева… Онази същата, безтелесна крехка Ася, с къдрици англé, обвита в цигарен дим в полумрака на заснежения Арбат, заметната в барсова наметка и палеща сладострастни мисли в неспокойната объркана душа на Марина. Bichette, с кози очи, козичка на ръба на пропастта, а може би Валкирия? В спомените на Цветаева Бели се мярка винаги в крачка пирует, с остър поглед, почит пробождащ, в гръб, с бяло тебеширче в ръка да танцува край черната дъска, пред портретите на Гьоте и Щайнер, както някога Давид пред кивота, изпъстряйки я с линии, сипещи се като из ръкав (Цветаева, М. Плененият дух (моята среща с Андрей Бели), //Страх от оскърбление, Стигмати 2009, с.32).

Преминаваме пред стаите с налудничавите гениални схеми на културни епохи, векове и ери на просветлението, които Бели е рисувал. Мечтата му за Потъналата Атлантида, хипотезата за века на гувернантките и ерата на езиците, заумното слово и синестезийната теория на изкуството – всичко е съвсем истинско, цветно и вдъхновено описано от ръката на самия Андрей. Следите на отдавна минали времена, чието изящество и мъдрост, нежност и чистота, идеализъм и възвишен дух, повече никога няма да постигнем. Епохата на мислещите и чувстващи личности, пометена от цунамито на революцията. Добре че са музеите, за да препотвърждават университетското ни образование, да захранват непрестанно илюзиите ни и филологическите утопии, благодарение на които още сме живи. А мисълта за клишетата, с които съм тръгнала за насам, точно тук ми звучи повече от нелепо. Каква ти тук тъма, каква империя на злото? Руснаците пазят и си спомнят всичко. Всичко. Цяло чудо е колко много памет са спасили от болшевиките. Непрекъснато си мисля за това, докато обикаляме музеите – Оръжейната палата, Елмазната зала, дома на Гогол, София Толстая, Булгаков…

Влизаме в салона, където са се вихрили страстите на Руския Сребърен век на поезията. Посядаме на креслата, пред огромния роял, на който е свирела Марина Цветаева – влюбената Марина, умоляваща Ася да не се омъжва за Бели (останете сама, останете барс, не заминавайте за Египет и Сицилия). Роялът, около който Ахматова е чела стиховете си. Оглеждаме се в огромните стенни огледала – приличаме ли на декадентки? Тук витаят сенки, тук е бил и Блок, тук звучи Балмонт. Тук е и още диша, живее, гори Боря Бугаев златокъдрият, онзи, вдъхновеният, а не по лъвски месоядният и настървен мяукащ парижки тигър, ранения бял тигър Андрей Бели. Усещам как се изчервявам до корените на косите си, господи, толкова малко знам за тази култура, за този северен свят! Едва сега осъзнаваме както пропастите във филологизма си, така и огромната умора от целодневното препускане из Москва. Вече е шест привечер, вън притъмнява и с неудоволствие разбираме, че е време за тръгване.

Усещаме зверски глад, почти подобен на парижкия глад на Бели: мясо, мясо, мясо и никаких суп. (Цветаева, М. Плененият дух (моята среща с Андрей Бели), /Страх от оскърбление, Стигмати 2009, с.32). Нахълтваме в бистро от веригата Варенная. Мира си поръчва супа от пелмени (чийто вид и зáпах ме ужасяват). Мая пие уханен чай с ягоди и задължителните пирожки. Вкусни са. Аз, естествено, няма да изневеря на традицията и като същинска московчанка си извиквам две топки сладолед с орехи и боровинки. Какво по-нормално, ми кажете, от сладолед през зимата? Прекрасен е, наистина. Номер едно в класацията ми засега; мисля, че успява да пребори конкуренцията на италианското джелато завинаги. Топло и задушевно е тук, всичко е в характерния руски стил, а името Варенная предполага блины, сладко от ягоди и малини, мляко и благи, детски вкусове. Оглеждам се, по стените висят баяни и балалайки, снимам Мира на фона на ковьорче на Шишковия Руский лес с Трите медведи. Още на по-следващия ден ще имаме случая да зърнем и оригиналите в Третяковката. Това тук изглежда леко кичозно, но пък толкова сантиментално, топло и романтично! Може би защото на всяка крачка се срещам с детството си, не знам, но ми е хубаво. И ще продължава да ми е хубаво, колкото пъти се размина с изкуствените крави, разклатили заплашително рога в цял ръст пред ресторантите Му-му (самые дешевые в Москве); с акордеонистите в метрото, същински московски виртуози, къдрещи частушки; с червеноармейската ни метромотриса; с наконтените рускини, влачещи шлейфове, заметнати със скъпи кожи и токчета, чаткащи по паважа пред Большой, а въздухът около тях буквално се реже от мириса на скъп парфюм. Всичко това е много, много… руско.

Още същата вечер поемаме по Тверская право към Пушкинския площад. Удивителен паметник, който буквално диша над главите ни. Вдигаме поглед към патинения Пушкин, който страстно нашепва: Нет, весь я не умру,/ душа в заветной лире/ мой прах переживет и тленя убежит… и, почти повярвали в буквалното безсмъртие, поемаме по булевард Страстной. Точно зад гърба на Пушкин се издига паметна плоча на заличения със земята някога Страстной Монастырь, а по неизвестни причини през 1950 година самият Сталин нарежда Паметникът на Пушкин да бъде преместен именно тук. Той е истинско произведение на изкуството, самият генералисимус се побоява да го разруши, но пък го използва за алиби, което скрива варварството. Зад гърба на Поета… И вероятно в цяла Русия е така – историческите вини, културните пластове се наслагват, наслояват и паметта върви ръка за ръка със забравата, светостта с престъплението. Умом Россию не понять. Оказва се точно така.

Поемаме по блестящо осветената алея на градината зад Пушкин и Московския Мюзикхол. Преди двайсет минути е започнал спектакълът Преступление и наказание, касиерката любезно ни кани на следващото представление. Не, благодаря, няма как да припявам и да се поклащам в такт с музиката на този сюжет. От афиша ни гледа млад красавец, наточил острия топор, от който се процеждат капки кръв. Нет, спасибо, Раскольников, может быть в следущий раз… В следващите вечери горчиво ще съжаляваме, тъй като това е бил от малкото шансове въобще да отидем на театър или концерт в Москва. Въпреки обилието от театри, зали, събития и спектакли – за нищо, нищичко няма билети, освен ако не си се погрижил предварително. А билетите са скъпи – от 600, през 2000 до 4000 рубли. За някои, като Електротеатр Станиславский, например, авангардният театър на теракотените воини и Октавия Трепанация, билетите са свършили още през… февруари. Афишът на този спектакъл бе прелъстителен: портрет на Ленин в анфас, половината му черепна кутия е разрязана, оттам блика мозъкът, разяден от сифилиса, над него израства главата на Буда. Но за следващия спектакъл през март, догодина, все още има билети!

Вървим без карта и идея накъде отиваме, но вървим. Вече отдавна не мислим, целите сме възторг и шемет, зяпаме, спомняме си и снимаме. Упражнение по дежа вю, упражнение в спомена. Познай къде си? Това най-много го обичам, когато съм на чуждо място. А Москва не ни е чужда. Озоваваме се под нозете на Есенин: Сергею Есенину пише с огромни букви, в краката му има пресни букети с живи цветя. Ты жива еще, моя старушка?/ Жив и я, привет, тебе, привет!/ – подхваща Мира и трите рецитираме. Пусть струится над твоей избушке… Рецитираме и попоглеждаме – на паметника всичко е написано. Очите ми се насълзяват. Добре че никоя от нас не си го спомня докрай. Никой от минувачите не реагира странно на рецитацията ни. Предстои ни да се убедим, че да свириш, пееш или рецитираш, ръкомахайки с чувство и на висок глас по улиците на Москва си е нещо съвсем в реда на нещата. И от това най-малко се изкарват пари. Просто така трябва. Просто е хубаво. Московчани се държат така, като че ли и Пушкин, и Лермонтов, и Есенин са все още живи. Искам да го погледна в очите като стар познайник, но е толкова високо, толкова далече. Непостижим. Спомням си добрите му очи и лулата, над леглото на майка ми. Подсмихва се и сякаш шепне: всë будет хорошо, девочки, всë в порядке … Не е за вярване. Примирявам се само да го снимам. После, разглеждайки снимката отблизо, осъзнавам колко е тъжен, колко печален и песимистичен е този поглед, а уж от камък. Всичко свърши, девочки, всичко!

Малко по-надолу се натъкваме на Пушкинския театър, още по-нататък – на паметника на Висоцки, с китарата, вдигнал каменни ръце към небето. Фронтално поглеждаме и вече сме на легендарната Петровка. Е, не стигаме до номер 38, достатъчно ни е само, че видяхме Висоцки, който някога пееше в Песенка про Музы, как три рубля должно бы на такси… Само че на колежката от Скопие ѝ взели четирийсет евро вчера. Колко е поскъпнал превозът на Музи от седемдесетте досега… Особено на вносни.

Завиваме вляво и поемаме по Петровка надолу, без да подозираме, че твърде скоро все пак ще стигнем до Театральная площадь и Большой. Попаднахме в най-лъскавата Москва, момичета, клати респектирано глава Силвана (вносната Муза), кадилакът видя ли го? Не, какъв ти кадилак, погледни архитектурата. Минаваме около култови сгради – Московская Госсударственная Прокуратура (великолепен барок, абе, да не ти идва до главата!), хотел Метропол, магазин Армения, французки пекарни, магазини за перли, диаманти и черен хайвер (рекламата гласи: Жемчужины и изумруды вдохновляют, безспорно вдъхновяват, имах си хас, но, момичета, тук не е за нас). Вече сме много гладни, но има ли време за глад в тази красота, в този карнавал на светлини и блясък, сред гирлянди от лампички, спуснати по улиците, като че направо от небето? Подминаваме с каменни физиономии ресторанти с романтични имена: Мандариновый Гусь (странна птица ще да е този гус); Китчен Данте (ресторант на две нива – само толкова ли, реално се очакват 9 кръга, какво ли готвят там ми е много интересно, а и огньовете сигурно са на живо?); бистра, барове, пред които изчакват търпеливо реда си тълпи от младежи, ексцентрично облечени в скъпи маркови дрехи, северни красавици и снажни богатири, скъпи породи кучета и съвсем, съвсем истинска огромна сова. И тя чака ред да влезе.

Завиваме перпендикулярно по Петровка, подминаваме Театральная, Колонный Зал и не след дълго се озоваваме пред Большой театр. Мая решава да заговори две възрастни жени, не че нещо, но просто ѝ се говори, упражнява ѝ се руския език. Едната, разбрала, откъде сме, хваща Маините ръце и дълго се взира в лицето ѝ: ой, краса моя, болгарка, постой немножко, а я на тебя гляжу, красавица, как я вас люблю, болгары! Чудно нещо са тези руснаци. Първата вечер едно студентче се отклони от пътя си, тръгна с нас, за да ни упъти откъде да си влезнем във высотката. По улицата когото и да спреш, ще отвърне с усмивка, ще те заговори или покани на кафе. Мили и добри хора. Приветливи. Клише? Да, но е истина. Другото клише е това, пред което вече сме застанали, с разкошната имперска колесница на покрива и гигантските колони като краката на божествен слон. Наистина е много, много большой този театр, честно, без преувеличение. Пред неговия ръст и красота в съзнанието ми бледнеят и Миланската Скала, и Сан Феличе в Неапол, и Опера Гарние в Париж. На Большой, мисля, само лондонският Роял Албърт хол би му излязъл насреща.

Освен красив и адски скъп, Большой се оказва и непристъпен. По никакъв начин не можеш да проникнеш дори във фоайето, да се добереш поне до касите. Не припарваш до входа даже. Стоят товарищи милиционеры, следят за реда и повтарят култовата фраза: Не так положено. А може ли поне като музей да се разгледа? На следващия ден се справям с интернет, един също твърде рядък артикул за Москва. WI FI или вай-фай, както казват руснаците, си се оказва направо вай-вай, тръгнеш ли да го ловиш, хвани го ако можеш. На мен ми се получаваше единствено във фоайето на общежитието на высотката: ловнеш го и до стаята… вече е изчезнал. Интернетът тук ме отчайва непрестанно, няма влизане в Большой, освен ако нямаш предварителна заявка с група от минимум двайсет човека, скъп билет и задължителен екскурзовод. Два часа, само два дни в седмицата е пропускателният режим. Дори да спим на стълбите му, няма как да ни се получи. Обикаляме го околовръст, подобно на бедните гаврошовци, оглеждаме афиша, придавайки си важност, и вече се ориентираме към нашето вечерно метро.

***

На сутринта имаме план. Първо слизаме на Воробьовые горы. Но като за начало още в общежитието Мира взема нещата в свои ръце. Властта, така да се каже. И въвежда военно положение. – Слушай, дорогая, първо трябва да закусим. – Ама не искам. – Няма не искам. Ще ядем като рускини, ще пием чай, преди това кафе (в столовата е ужасяващо, добре че си носим от България) и едва след целия този ритуал излизаме навън. Ами че, то докато пресечем Ломоносовский проспект, обиколим Московския цирк и стигнем до нашата станция Университетская… вече сме отново гладни. А няма по път нито време, нито чак толкова много пари, за ядене. Хорошо, Коробочка моя, родная! Безропотно се съгласявам и си поръчвам черен чай с лимонче, от който ми се разтуптява сърцето, филийка хляб и сыр, както и нещо странно, което прилича на крем, с лъжица конфитюр от праскови (оказва се творог – безсолна извара, която руснаците ядат като кисело мляко, алтернативата му е сметана, сливки с джемом, обаче калориите?) Доста блудкаво е всичко, но какво да се прави? За предпочитане е пред ужасяващите котлеты (полусварено телешко кюфте без подправки), но затова пък обилно съпроводени с вездесъщата кафява гречка. Пред червената кървава супа от цвекло с парченца колбас, плуващи на бистрата ѝ повърхност. Пред пельмены с вкус и мирис на конско месо, сервирани с компот от ягоди. За нищо на света.

Абе за вас няма ли водка и сельодка в магазина, ще проговори гласът на разума, няма ли го чудно хубавият хляб Бородино с цвят на какао и аромат на кориандър, няма ли кисели огурчики, пресни булочки, червено цвекло с майонез де провансаль, сельод под шубы (херинга с картофи, цвекло, лук и майонеза с копър), бяло пилешко филе с парченца ананас? Няма ли картошки и блины со сливками? Дори и просто в супермаркета. Никой не говори за Ресторант Грибоедов, за Колизей или Метропол. За виртуозния деликатес бяла риба натюр, яйца кокот с гъбено пюре и парченца чига и рачи опашки в чашки, за суп прентаниер, филе от дроздове с трюфели или пъдпъдъци по генуезки… (Булгаков, М. Майстора и Маргарита, роман. София: Народна култура, 1981). Има, разбира се. Сьомга със зеленчуци. Чай с клюква и боровинки. Сок от облепиха. И тарталета със сметана и черен битер шоколад, гарнирана със съвсем истински орехови ядки. Позлатени. Това се случи снощи.

Точно сега обаче няма време. Москва не вярва ни на глад, ни на жажда. Пък и водката е доста скъпа. Освен това е забранена, пиеш си я само у дома. Пушенето на публични места също не е разрешено. Бирата също, след 23 часа вечерта не ти сервират и не ти продават дори в магазина. И тя е солена – едно кенче немска бира струва колкото… Теория литературы Сергея Зенкина от 2018 година, луксозно издание с твърди корици. Е, какво да се прави, немска бира ще пиете в Германия. Може и в България. Тук се чете.

А сега – право към Воробьовые горы. Бурята отмина безследно и като арка, прехвърлена над цяла Москва, на небето се появи многоцветна дъга, която пиеше вода от Москва река. На височината, на хълма, между двете горички се показаха три тъмни силуета. Воланд, Коровиев и Бегемот, яхнали оседлани черни коне… (Булгаков, М. Майстора и Маргарита, роман. София: Народна култура, 1981). Не, разбира се, че нямаше никакъв Воланд и никакъв Бегемот. Но небето наистина е прозрачно синьо, толкова бистро, че ако се вгледаш в някое рядко облаче, може и да видиш силуета на литнала към вечната любов Маргарита. Гората е златиста, също като жълтите цветя на Маргарита в деня на запознанството ѝ с Майстора. Същите онези тревожни есенни цветя, които така драматично контрастират с черното ѝ пролетно манто. Цветовете на самотата. И Търсещата любов. Цветовете на поезията.

Реката е безкрайна, широка и хладна. Синьогуши патици смело се гмуркат за риба. Дали има риба не знам, почти не се мяркат хора с въдици, но ако се съди по менделеевата таблица, която се носи във въздуха над целия град, дълбоко се съмнявам в съществуването ѝ, гъските обаче са длъжни от време на време да проверяват. Минаваме по горските пътеки на това, може би най-естествено в своята красота, московско кътче. Всъщност ние също обитаваме тези места, защото Ленинские горы са продължението на Воробьовые. Врабци обаче няма. Има спортуващи, разхождащи се граждани, има станции на корабчета по Москва река, но не виждам никое да спира и никой не се качва. Липсва ми оживлението на Сена, на Темза, на Виенския или белградския Дунав, защо московчани не живеят по тази истински прекрасна река? Не я ли ползват за придвижване? Мира категорично попарва мечтите ми да се качим на корабче. – Абсурд! Знам го този, нейния абсурд. Както отбелязах тя, още сутринта взе властта в свои ръце, но вече е на път да въведе и военно положение. – Защото ти, дорогая, озаптяване нямаш. Да, знам, нямам. Примирена правя снимки на гъските, на нас двете след това, селфита на мно-о-огото патици по Москва река. Снимам симпатичните кръгли кабинки на лифта (също забранен от Мира), после небостъргачите в далечината. И те са непостижими. Гледката обаче е фантастична. Посядаме на синята пейка край Кримский мост и после поемаме отново към метрото. Към единайсет часа вече сме пред портите на Кремъл.

Кремъл. Огромната, многолюдна Москва ме посрещна с блясъка на слънчевото затопляне, с топящи се пресни ручеи и локви, с трясъка и звъна на конните трамваи, с минувачи и коли в шумна неразбория, с учудващо множество тежко натоварени със стока шейни, с мръсната теснотия на улиците си, с панаирджийската живописност на кремълските стени, палати, дворци и струпаните между тях блестящи кръгли кубета на катедралите. Възхищавах се от Василий Блажени, ходих из катедралите на Кремъл, закусих в прочутата кръчма на Егоров в Охотний Ряд. Там беше чудесно: долу – доста сиво и шумно от търговското простолюдие, затова пък горе, в две невисоки помещения, беше чисто, тихо, прилично – дори пушенето беше забранено – и много уютно поради слънцето, което гледаше, и топлите малки прозорци нейде отвън… (Бунин, И. Животът на Арсениев, роман. София: Народна култура, 1979, с.279).

Така Москва посреща Арсениев от едноименния роман, който носи Нобелова слава на своя автор. Тази Бунинова Москва усетихме, но само наполовина. Слънчева, огромна, многолюдна. Но не шумна. Не и панаирджийски живописна. А величествена, малко помпозна, сдържана, приказно красива и изящна на моменти. Днес на Охотний ряд отдавна вече я няма Егоровата кръчма. Вместо нея, около най-голямата станция на метрото се намира и най-голямото, най-тайнственото подземие на столицата. – Там снощи открих цял град – възторжено разказва Мая, която е отседнала наблизо. Първото и второто ниво са само метролиниите. Оттам надолу слизаш и откриваш цял подземен град. Там долу е алтернативната Москва, градът на истинските московчани. Ресторанти, барове, заведения, кина, будки за вестници, интернет клубове, магазини. Магазини на разумни цени, плод и зеленчук, супермаркети. Там пазаруват московчани. Горе е скъпо, като за туристи. И, какво искаш да ми кажеш, дорогая? Че московчани пълзят под земята и пазаруват като плъхове, а горе господарски щъкаме ние, туристите, японците, китайците. Не е честно, някак си. Май че повече ми харесва Буниновата Москва.

Днес слизаме на Охотний Ряд и още в подлеза на метрото разпитваме къде се намира прословутият Китайгород и какво е всъщност туй чудо? Пише го по всички карти. Китайгород, та Китайгород. Оказва се, че Китайгород въобще не съществува. Някога го е имало, но няма никакви китайци, а просто кита означава на староруски сноп. Това е бил голям пазар за селскостопанска продукция. Продавали са на снопове житни култури, пръчки, върби за плетене на кошове и, представете си само, целия реквизит от талиги, впрягове, телета, магарета, коне. Всичко това се е намирало в центъра на Москва, зад днешния луксозен ГУМ, понастоящем претъпкан с Гучи, Версаче и Диор. Добре, нямаме време за маратонски обиколки на ГУМ-а, ясно е, че Китайгород може само да се въобрази.

Минаваме покрай Александрийския стълб, край паметника на Александровците – Първи и Втори. Задминават ни дегизирани в кринолини и хермелинови наметки дами с ветрила и перуки, кавалери с триъгълни шапки с пух и дори болярин в ален кафтан и шапка реплика на Мономаховата на главата. Нещо не е наред с този болярин, странен ми е. Вглеждам се в лицето му – ами да, защото е африканец. Напушва ме смях. Арап Петра первого. Оказва се, че тук е извънредна въобще срещата с чернокож. Странно ми е, защото съвсем сме забравили, че съществува и друг свят, светът на глобализацията. За осем дена видяхме само още едно черно лице – на летището. Руският север днес белее твърде много, а и въобще други чужденци освен туристи, твърде няма. В спомените ми от майчините разкази, Москва е пъстра, многоцветна, истинско стълпотворение на света от изток и юг. Но днес…

От другата страна на Кремъл, на Охотний Ряд, е Манежният площад с паметника на императора на кон. Все царе, все освободители. Усмихваме се с усмивката на Воланд. Ние си знаем… От толкова много ходене на Мира леко ѝ прилошава. Трябва да поседнем за малко и го правим – досами крепостната стена. За да потърсим бистро и да поседнем на сок или кафе, означава да изгубим целия остатък от следобеда. Затова и хората сядат направо на паважа, насред площада. Тези чудовищни разстояния. Попаднали на Кремълския площад, очакванията ми отново се оказват много над клишето. Първо Красная площадь въобще не е красная. Тъмен гранит покрива иначе не особено обширния площад. Но мащабите на всичко тук са неземни. Цветовете царски. Ръждивочервено, английска охра, кафяво-вишневи нюанси обагрят съвършено реставрираните порти, стени и кули. Много малка отсечка от автентичната древна стена е запазена. И понеже сърцето на държавния апарат е тук, навсякъде невидимо и зорко, бди окото на Государственная безопасность.

Влизането в Оръжейната палата и във Василий Блажени разпределяме в различни дни. Просто всичко е много: много голямо, много бавно, много се чака, извити опашки на Кремълските каси с твърде скъперническо работно време. Срещу скромната сума от 1400 рубли можем да видим малка част от чудесата на света: златни сервизи на императори и царе, диамантени обкови на свещените книги, роклята на Екатерина Велика, сватбеното платье на Елизавета с талийка като игла, крехки сребърни пантофки като от Пепеляшка, пищни каляски, сред които и на Распутин, и на Иван Грозни, и на Борис Годунов (за който се оказва, че е не само опера, а и история). Удивително е как това дърво, желязо, злато, спици, украси, копринени драперии, свила, тафта, е запазено от времето и болшевиките! И още: пудриери, огледалца, наметала, тронове (включително и трон с кулиси, вратичка за подсказване на речите и поведението на младите царевни)… Дори гигантските ботуши на Петър Първи са запазени. Това ме порази. Ботушите на Котарака в чизми, този Бегемот на руската история с неговите легендарни сапоги, потънали в съвсем автентичен исторически прах, са тук, пред очите ни! Снимахме тайно и забранено.

Разхождаме се по най-известния площад на света: покрай средновековни кули, особена смесица от източна екзотика, заобленост, извитост на формите и геометрична прецизност на башните. Чувстваме се като Хензел и Гретел, попаднали в собствената си приказка. Като Карлсон в тавата с кифлички, от които се вдига сладък дим. Имам чувството, че тухлите на Кремъл са от бисквитено тесто. Спаската кула камбанно прозвънява на всеки кръгъл час. Величествено. На площада ахвам от народ, от огромната опашка, извила се пред Мавзолея на Ленин (още ли?); в далечината артистично извиват пъстри чалми куполите на Василий Блажени. Винаги ми е приличал на огромна торта този Василий, пъстър, шарен, и сега с очите си установявам, че е неземна красавица, тази църква. В следващите дни ще отделим специално време, за да я разгледаме. Вътре човек, ако и да е атеист, си изгубва ума. Без дъх оставаш от пищност и великолепие, въпреки тесните вътрешни пространства. От многостилие. От изящество. От съвършената акустика, в която божествени певци изпълняват Отче наш като виртуозна ария от опера. А полифонията те издига в небесата. Без да е особено висока, ти се предоставя гледка на Москва като на длан. Завива ти се свят от величие, красота и контрасти, та нали Василий Блажени е бил юродивият старец, който съвсем гол и бос се разхождал из заледената Москва, и говорел против властниците. Един праболшевик на вярата. Закрилникът на града. Каква ирония. И замлъкваш. И невидима гума изтрива всичките ти клишета, страхове, предразсъдъци, русофобско високомерие и предубеденост. Може би съзнателно е търсен именно този ефект – да затвориш очи, да забравиш, да простиш, да отминеш и игнорираш. Какво? Недоволните, бедните и гладните? Протестиращите? Скърбящите? Обвиняващите?

Зад Кремъл минаваме по моста над реката, по същия този мост, където преди няколко години застреляха Борис Немцов. Портретът му и днес е там, на лобното място. Свежи цветя. Портрети на убитите журналисти и политици, на водачите на недоволните. Разпознавам лика на Анна Политковская. Не посмявам да снимам.

След това ще се срамувам и ще съжалявам… Подобен срам ме обзема и когато решавам да заснема церемонията по смяна на караула пред Вечния огън. Ритуалът внушава респект, страх, признание, угризения на съвестта, почит и… покой. Виждам рускиня, навела глава. Паднали на колене. Плачещи. Все още ли се случва това? Седемдесет години след края на войната? Невръстни войничета снажно маршируват, носят се като черни лебеди из въздуха. Бавно. Като в каданс. Траурно-тържествено.

Македонската ни колежка се просълзява. И непрестанно задава въпроси. Зáщо? И възклицава. Невéроятно! Фенóменално! Вéлико! Ние, българките, сме по-обрани в реакциите. Толкова много дежа вю ми се насъбра в този ден. А и като гледам лежерното поведение на туристите на Червения площад, седнали направо върху паветата, пият вода, снимат се, разговарят шумно, усещам, как ни заразява карнавалният му дух. И, без капчица свян, там, пред Мавзолея на вожда започваме фотосесия: викаме, крещим и се смеем, с Мира се повдигаме на пръсти и се хващаме за ръце. Сол и пипер. Мятам я на гръб. Скандираме – Мира Президент! Президентката на нашата конферентна група всъщност ни е довела на престижна научна конференция, че и на семинар в Московския университет. Но сега, тук, на приказния площад, под внезапно блесналите светлини на ГУМ (осветен като приказен замък с размерите на Лувъра), точно в 17 часа Московско време, когато над целия площад проехтява едно колективно хилядогласно А-а-а-ах! – усещаме, че полудяваме от възторг. Москва е като сбъднат сън. Едновременно светват и всички рубинени звезди. И искаме да се държим безотговорно като деца. Като безименни туристи, варвари, дошли да видят света. Някой ни е снимал, докато се носим с Мира на гръб – приличаме на гигантско насекомо, пълзящо в здрача на Кремлин. На панаирджийски палячовци в белокаменна-червенокаменна Москва. Две глави, четири нозе, полудели скоморохи на площада на революцията.

Всъщност, истинското значение на епитета белокаменна Москва човек може да проумее, едва когато премине по протежението на цялата улица Варвáрка. Особено ако преди това е влязъл в Покров Богоматери, в срещуположната страна на площада. Василий Блажени ни остава в гръб, вляво. Тръгваме надолу, а вдясно покрай нас се редят чудни приказни църкви и църквички, палати, къщурки от приказките с шарени покриви, с резбовани, дантелени стрехи, сини куполи, изрисувани отвън с точки и звезди, златни кръстове и златни петлета, флагове, които метално се веят от островърхите кули. Приказката продължава почти час, докато достигнем станцията на метрото срещу величествения паметник на Светите Първоучители Кирилла и Мефодия. Капнали от умора, сядаме в каменните им нозе, аз, Мира и Оксана, украинската ни колежка, оцелелите до край от дългото ходене по Червения площад и Кремъл. Вледеняваме се от студ, време е за прибиране в топлата ни высотка. Като дворянки след бал, отново ще вечеряме в полунощ в денонощната столовая. Вечеряме е твърде смело казано, останалото от менюто е салата от цвекло, месо от неидентифицирано животно, черен хляб и… гречка. По пътя си купуваме кенче руско пиво, което умело ще маскираме в чаени чаши, боже, приличаме на симпатичните пияници от Москва петушки на Ерофеев, и безпаметно ще заспим. Оксана задрямва още на масата. Може би защото е непьющая? Отнасяме я до стаята ѝ. Краката ни са в пришки, доплаква ни се, но самоотвержено превързваме бойните рани. Москва слезам не верит. През нощта се будя от умора и пускам телевизора. Улучвам любим филм, Холограма за краля с Том Ханкс. Действието се развива в Саудитска Арабия, в пустинята, група симпатяги са наети да правят софтуер на емира и героят на Том е техен шеф. Завързва се една комедия от грешки, после се появява и една голяма арабска любов, защото Том преживява инфаркт, а тя, понеже е лекарка, го спасява… Много е смешен Ханкс, с този руски дублаж. Какво ли не му дойде до главата на това талантливо момче. Първо Оскари. После – жена-родопчанка. И наднормени килограми. Проговори и български. Сега пък руски. Доглеждам го и сменям канала. О, не! Москва не вярва на сълзи, 12 епизод! Дежа вю до безкрай.

***

Днес до обяд сме във Факултета – срещи с колеги, симпозиум, заседания. Коридорите на МГУ гъмжат от студенти, които в междучасията трескаво щъкат по коридорите, спират се пред безбройните щандове с книги, купуват книги (чудо невиждано за българското око), разговарят, дебатират, пият кафе, ловят вай-фай, разтриват айфоните си… Многолюдно е, но не гъмжило. А някак тихо и дисциплинирано. Няма анцузи, няма викове, бягане по коридорите, непристойно поведение. Асансьорите на 10-етажния Факультет филологических наук непрестанно сноват нагоре-надолу. Свят да ти се завие. Шарен свят, ще кажете. Не бих го определила като шарен. Монолитен. Светлокос, светлоок, северен, снажен, малко меланхоличен, по декадентски тъжен (но не унил), одухотворен, вдъхновен, сериозен млад руски свят. Много различни са младите хора тук от която и да било друга точка на света, поне из който аз съм пътувала. Всичко тук е твърде подредено, разумно, по северному сдържано и преждевременно зряло. Малко старомодно дори. Имам предвид дървените зелени дъски и тебеширите, с които те упорито продължават да пишат. Влизаш във факултета, издават ти поредния документ и минаваш през пропускателен пункт, където пазят поне трима униформени милиционери, отваряш чантата, проверка, минаваш и през скенер, после задължително ползваш гардероб и поемаш към твоята аудитория. Случайни хора тук посмъртно не могат да проникнат. А вън, в градината, зад алеята се извисява поредният московски мемориал, където гори Вечен огън. Един от многото.

Вечерта имаме… не е за вярване! Билети за театър. Понеже предишната вечер танцувахме по Большой Арбат с Вълка и Заека от Ну, погоди, а после решихме да слезем надолу, по булеварда, внезапно се натъкнахме на Дом Гоголя. И тëтките, на които моментално станахме симпатични, взеха, че ни поканиха с най-слънчевите си златни усмивки (от златните зъбни коронки) да дойдем утре вечер на спектакъл. Купихме билетите и готово. Вече седим на първия ред с Мира в огромния салон на къщата музей, столовете са наредени в кръг, телефоните са изключени и представлението започва! Излизат в кръга на сцената две млади актьорчета, облечени в традиционните бели рубашки и запасани с пояси. Истински красавци. Обявяват, че ще гледаме, по-точно ще участваме в теллинг спектакл по произведение на Гогол и това е знаменитият Тарас Бульба. Оглеждаме се – средната възраст на публиката е има-няма 25 години. Деца, деца, деца с техните родители, много други млади хора, ние май сме сред най-възрастните тук? Светлините угасват и започваме. Двамата актьори се редуват да разказват историята на Тарас, свирят и пеят на украински, обясняват, задават въпроси, разпределят роли. Излъчват от публиката човек, който изпълнява ролята на Тарас и зрителят влиза съвсем наистина в пантомимата на легендарния герой. Ние, публиката, препускаме на буйните си казашки коне из степта, вием като вълци, кукаме като кукувици на изгрев, свирим като степния вятър край ушите на самотния Тарас, отхапваме от месото, опечено от него, пием от виното и кваса, с които той ни пои, разчупваме питата хляб, замесена от житото на свещената украинска земя. Враговете нападат славния атаман, той събира конницата и влиза в бой. Сражаваме се с него, сечем враговете, – А-ах, гады! – Хотят ли русские войны? (Мислех си, че няма да го кажат! Не мога да повярвам…) – Нет, не хотят, но явно така се налага – врагът щом атакува, ние ще се сражаваме. Голям зор пада, проливаме пот, кръв и сълзи. – Няма да дадем нито педя от свещената наша земя! (Разбирай Украина!) Оказва се, че двете с Мира сме позабравили този класически сюжет. За публиката обаче съвсем не е така – знаят го наизуст. Две избрани деца от публиката изпълняват ролите на царевич Андрей и неговата любима княжна. Децата са артистични, но и актьорите ги стимулират да играят, да се вживеят, да се забавляват, но и да съпреживяват. Когато тя му поставя условията да напусне и се отрече от царство, род и родина, от семейството си, а той, заради обсебващата ѝ любов, се поддава и се отрича, цялата публика ще застане на страната на непосилното решение на стария Тарас: Я тебя породил, я тебя и убью! После всички плачем горко над родовата трагедия. Андрей е съсечен от бащината ръка. Плаче и Тарас. Следва нова колизия – враговете залавят другия син. Тогава Тарас ще се жертва и ще бъде убит, за да спаси достойния син. Децата, оказва се, не са равни в бащиното сърце. Защото Русия е по-важна от всичко. Публиката се мята от колизия в колизия, смъртни страсти, непосилни за която и да е душа, но не и за руската. Захвърляни сме от огън в лед. И обратно. Завършваме със сърцераздирателни, великолепно изпети песни на украински, за нашата руска земя, Украина. Пеем и ние, заедно с актьорчетата. Плачем. Пляскаме с длани и размахвахме юмруци към тавана, е-е, е-ех – типичният казашки поздрав. Накрая се кълнем във вярност към Матушка Русь. Гледам и не вярвам ни на ушите си, ни на очите си. Истинска психодрама. Събрание на анонимните патриохолици. Защо ми хареса ли? Твърде дидактично, твърде прочувствено. Това се харесва, явно, на всички, Тарас е национален герой, Гогол – светиня. Младата публика е най-важният реципиент, а дидактическият ефект е над всичко. Тези руснаци… Пиететът и боготворенето на поети, писатели, творци, не са празни измишльотини, нито сантиментални спомени от далечното минало, не са митове, не са манипулации тук. Цяла върволица от моите клишета за Русия, току що се сбъдна пред очите ми. И много от предубедеността ми се срина завинаги. Не знам какво да си мисля. Освен че ми харесаха много неща. Как работят с младите, как си представят изкуството, как проектират бъдещето си. Когато попаднеш в пълна зала с млади, красиви, умни, чувствителни, артистични хора с реактивни съзнания, способни на широки жестове, артистични, интелигентни и сдържани, няма как да не се възторгваш. Другото е… политика. Колкото и да не я харесваш… Русия, Украйна, войни, революции… Хотят ли русские войны? Вече не знам, честно…

Вечерта се спускаме по Пятницка, легендарната улица, може би най-красивата, най-московската, и се натъкваме право на… Корчма Тарас Бульба! Точно от това имахме нужда, точно сега. Телефонът на Мира звъни. Мая е, която решава да ни подразни: – Момичета, няма да повярвате къде съм. – Къде си? – На първи ред, в Таганка, след малко започва Майстора и Маргарита. –???!!! – Ами, да, съвсем случайно се сдобих с билет, примолих се на касата и жената ме съжали като разбра, че съм чужденка, продаде ми допълнителен билет. После една старица почти го издърпа от ръцете ми, разплака се, пожалуйста, е, да ама бях непреклонна, не може, ти си московчанка, ще дойдеш отново, а аз… – Е, какво да се прави, ние пък гледахме Тарас. Удивителна е тази любов към театъра. В дните, когато завършвам този разказ, от новините научаваме за стрелбата на Лубянския площад, има ранени, има и убити, а в близкия переулок необезпокояван си тече спектакълът на Борис Годунов. Изкуството е сакрална територия.

Задминаваме Дом София Толстая, вече е късно и музеят е затворен. И слава богу. Човек има нужда от поемане на дъх. След спектакъла на Тарас, имам нужда от промяна на саунда, ритъма и … просто да повървя и подишам гъст, вечерен, мразовит и музикален чист московски въздух. Спираме пред входа на метрото, срещу нас са пасажите на Пятницка, духва вятър и заръмява. Хладно, но приятно. Спираме да послушаме музика: отначало джаз, който внезапно спира и същият музикант влиза в друг жанр, започва чудесна балада, в текста на която се заслушвам. Идеш кому-то из друзей,/заходиш в гости без причин и хотиш прежних новостей,/ просто хочеш ты знать где и что происходит, а-а-а., где и что происходит…/Звониш по телефону всем, того то нет, а кто то здесь,/Для разговоров много дел, для разговоров время есть-е-е-ест…/ просто хочеш ты знать где и что происходит, м-м-м-м… / Там что то спорт ведет крутой, а кто то просто спит давно,/ просто хочеш ты знать где и что происходит… И с кем то рядом ты сидиш, и с кем то вместе пьеш вино,-о-о-о/ Просто хочеш ты знать где и что происходит… Е-е, много декадентско! Много лежерно и по славянски топло. Ода за нищоправенето ли слушаме? Или за Обломовщината? По-скоро апология на съзерцателния славянски гений. От тази, иначе много мелодична и меланхолна песен за смисъла на човешкия живот, ей така, просто да седиш с някого заедно, да си говорите и да пиете вино, човек си прави изводи. Но основно му се допива шампанско и му се водят метафизични разговори до сутринта. За бога, не ми се прибира! Но трябва да се съобразя с режима на пълновластието, който Мира е въвела и покорно хлътвам след момичетата в метрото. Разбира се, намокри ни дъждът. Вечеряме и сядаме във фоайето на етажа за разбор на деня. Очевидно няма да си легнем по-рано от полунощ. През прозорците на высотката ни блесва и загърмява празнична заря. Очевидно в наша чест…

***

Предпоследният ден от нашата Москва посвещаваме на старата Третяковска галерия. Първо слизаме на Парк Культуры, след това по моста и за по-направо (а удължаваме с почти пет километра пътя си) решаваме да минем по Набережная, покрай знаменития паметник на Петър Първи. Поредната великолепна каменна композиция. Той е изправен в исполинския си ръст, добрия стар Кот ученный, разтворил каменен свитък – чете и разчертава старата Москва. Корабът е развил платна и държи курс право към историята на цивилизования европейски свят, накъдето той повежда Русия. И, дали защото самият той е строител, но точно около неговия каменен кораб се вихри такова чудовищно строителство, че се страхувам, как в един момент то може да форсира и завземе самата река. В коритото яростно се налива бетон, багери и фадроми разорават тялото на брега. За разлика от другите европейски речни градове, които са превърнали поречията си в култови места за отдих, разходки, спортуване, похапване, отмора, всичко това по Москва река някак не се получава. Имам усещането, че Москва не обича бреговете си. С изключение на кратък отрязък от поречието тук, пред Новата Третяковска, и там, на Воробьевые горы, май не видяхме друга пешеходна набережная. А зад Кремъл, набережната се оказа оградена и абсолютно непристъпна, отново заради чудовищните по размери и стил сгради в потискащ псевдо-пост-неокласицизъм и кой знае още какво. Шеметно строителство, което сякаш иска да каже на чуждото око: тук сме, най-силни и могъщи, ние сме, самодостатъчни сме си, нямаме нужда от ничие признание. Пред този размах, пред тези мащаби бледнеят и най-амбициозните планове на архитектите на Мусолини, на парижкия барон Осман, а вероятно и Франк Лойд Райд.

Към Чистие пруды поемаме с метро – заинатих се, че ще видим всичките пруды на Москва. Е, не можахме. Яд ме е, че не остана време за твърде отдалечените от нас и центъра Новодевичьи пруды, мястото където Никита Михалков заснема култовата сцена (обзалагам се, е една от най-красивите в историята на киното) на празника Масленица от филма „Сибирският бръснар“. Да, именно там, където бяха люлките, панаирът, където се надяждаха с блины с черен хайвер от белуга и надпиваха с водка, там, където беше юмручният бой и борбата на генерала с мечката (употребила също значително количество алкохол). Но пък Чистие пруды са възпети в прекрасната балада на Игорь Талькин, барда на деветдесетте, чиято загадъчна смърт и до днес не е разгадана. Чистие пруды, застенчивые ивы, мой дальный берег детство где звучит акордеон… Не прозвуча акордеон, но това езеро действително напомня на китайска гравюра, мистика има в отраженията на срамежливите върбови и брезови клонки, в нападалите по повърхността златни листа. Невероятен късмет имаме с тази прекрасна московска октомврийска есен. Вместо вихры враждебные, които да воют за нами, Чистие пруды ни посрещат в златна, слънчева, изморена, леко мразовита сутрин, дъжделива и мъглива, но все пак есен. Вероятно никога повече няма да ми се случи… На тръгваме от Чистие пруды помахваме за сбогом и на каменния Грибоедов.

В късния следобед поемаме към Дом Булгакова. Ермолаевская Бронная, Никитские ворота, преди това Арбатская площадь, улица Садовая, търсим Переулок във форма на буквата П. Така поне описва Булгаков опорните точки, в които се развива действието на романа, квартирата на Берлиоз, която се превръща в квартира на Воланд, малката московска квартирка, превърнала се в бална зала на Сатаната. Когато човек попадне по тези улички откъм Садовое кольцо, особено по тъмно, е някак съвършено убеден, че Дяволът със сигурност броди наоколо, че тук се случват чудеса, котараци проговарят и се вдигат на задните си лапи, а красавици полетяват на метли в търсене на вечната любов. Влизаме във вътрешен двор на задънена уличка – та това е переулок П – и налетяваме на атракционен автобус за литературни разходки по Булгакова Москва. Огромен афиш, на който е изобразена ужасената Анушка, която маха за помощ и предупреждава – вече съм разляла олиото! Влизаме в ексцентричния музей, за съжаление се разминаваме със спектаклите, които тук разиграват всяка вечер. Дълго бродим из дяволската къща с огромни стени-огледала, с мрачни ниши, пиана, бюфети, библиотеки с книги, пишещи машини (дяволски машини), кавалетни скулптури (ето го Берлиоз, ето я и Наташка, гола и разпусната, възседнала литературния критик, превърнал се в прасе), портрети и гипсова статуя на самия Булгаков. Русият светлоок красавец, иронично и мрачно усмихнат, скептично е подпрял брадичката си с ръка, и като че ли промърморва – ама, стана тя една… Изкушавам се да си купя сувенир – сгъваема чашка от стомана, която се свива до размерите на монокъл с верижка. Филигранно изображение на Маргарита с разпуснати черни коси, страстно целува черния Бегемот. Чашка за водка, която никога няма да използвам, но е хубаво да имам. Знае ли човек? Кафето на музея благоухае, сядаме на по чашка дяволска напитка. Който казва, че руснаците не разбират от хубаво кафе, веднага да си вземе думите назад! Кафето е силно, разтърсващо, но с мек, кадифено-галещ вкус и ухание на меласа. – Ако се задържим още малко тук, започвам да практикувам черна магия, дорогие мои, – обявявам тържествено и спътничките ми тутакси се изнизват към изхода.

Много скоро ще стигнем до ресторант Маргарита – изискан, артистичен, подчертано червено-черен интериор, разбира се места няма… Той е съвсем срещу Патриаршите езера. Всъщност езерото е едно. На Патриарших прудах патриархов не было – разочаровано ще промълви някога Цветаева, застанала пред водното огледало. Може би някъде там, в тревата на градината около езерото, под шапките на гъбите се крият гномчетата, останали от нейното детство? Не знам, беше тъмно и не ги зърнахме. Но съм сигурна, че бяха там. Гордо изправен момък, красив като мечта, рецитира на висок глас Есенин. Шаганэ, ты моя Шаганэ, почему что я с севера, что ли… Май че вече свикнахме с този естествен театрален спектакъл на живо? Тук, в Москва, човек е на път отново да повярва в литературата. Че е жива. И отново ми се допива шампанско.

Късно е, но се спускаме по Садовое кольцо. Садовое кольцо Садовое кольцо: Мелькнёт в толпе знакомое лицо./ Весёлые глаза./ А в них блестит Садовое кольцо… И още песни за кольцо-то: Александра, Александра, этот город наш, с тобою… нам Садовое кольцо… Заставаме пред огромните каменни порти, откъдето като с гигантски пергел невидимата ръка на божествения архитект на града е нарисувала първия голям пръстен на града. Градът е венчан за своята божествена геометрия – съвършената звездовидна форма на улици, переулки и проспекти излъчва посоки към покрайнините от сърцето на знаменития площад. Лъчите на метрото под земята (ама че оксиморон – лъчи под земята) мислено следват надземните пътеки, по които някога са препускали карети и шейни. Пред огромния концертен Зал Чайковского, в самото сърце на прословутото Садовое кольцо сме. Умът ми хвръква по това, което се случва вътре, в тази гигантска зала. А на всичкото отгоре електронният афиш непрестанно сменя информацията, където отвисоко (в прекия и преносния смисъл на думата) ни гледат усмихнати лица във фракове и с папийонки на световни музикални знаменитости. Малко по-надолу по булеварда е Театр Сатиры, също облян от лампички и електрически гирлянди. Театърът, където според Булгаков се разиграва вариететният спектакъл на Дявола и след Воландовото представление гражданите си излизали само по кюлоти и хуквали по Тверская… (Булгаков, М. Майстора и Маргарита, роман. София: Народна култура, 1981). Москва прилича на натруфена красавица, събрала на едно парадоксалното, имперски величественото, трагичното, зловещото и комичното. Това, което спасява това място от лъскавия снобизъм, са симпатичните люлки, навързани под арките на каменните врати. Московчани, московчанки и дребни московчанчета се люлеят занесено, като че животът им зависи от това. Истински зимен мраз е тази вечер. Духа и вятър, но на тях им е топло – люлеят си се.

Отсреща гърми хардрок – група на живо свири и държи да проглуши ушите на всички. Децибелите се подгряват и от виещи сирени, клаксони, автомобилен рев по едно от най-оживените кръгови места на Москва. Половин час ни отнема да пресечем булеварда, за да застанем в подножието на паметника на Маяковски. Красив мъж. Много еротика, много чувство, много страст излъчва този поглед, този развят от вятъра гранитен перчем. Гигант в невъзможни размери. Тези руснаци са големи грандомани! А може би така трябва. И точно това заслужава Големият Владимир. (За разлика от малкия Владимир, злобничко промърморвам аз, но няма никаква опасност някой да ме чуе, тъй като глъчката е неимоверна). Край нас и огромните обувки на Владимир Владимирович (Големия) профучават младежи скейтбордисти и кънкьори. Рок, скейтборд и … футуризъм, съвсем в духа на бунтаря. Той свърши по-силно от лирическо стихотворение – с лирически изстрел – пише за него Марина Цветаева. Потресена от самоубийството му, не след дълго ще го последва и тя. А най-големият ѝ страх е да не я заровят жива. Ама че драматизъм има в тези руски души. Дванайсет години подред човекът Маяковски убиваше в себе си поета. На тринайсетия път поетът въстана и уби човека – продължава тя. Никой държавен цензор не се е разправил с Пушкин така, както Маяковски – със самия себе си. И заключава – самоубийството се случва два пъти – първия път е подвиг, втория – празник. (Цветаева, М. Избрани творби, Автобиографична проза, т. 2, София: Народна култура, 1984).

В ума си наистина не можем да поберем тази Русия, ние, средиземноморските балкански души. Дали сме тесни? Битови? Приватни? Дали сме дотолкова егоисти, материални, индивидуалисти? Или просто много обичаме живота? Затова говорим за самоубийството с тих, суеверен шепот, с някакво езическо страхопочитание. Определяме го едва ли не като нещо срамно, болно, недостойно. Като внезапно сполетяла лудост, като прокоба, проклятие, зла съдба. А те – подвиг, празник… Толкова северни, толкова метафизични. Не знам и колкото повече остарявам, толкова повече не знам.

***

Последен ден. С Мира поемаме към Музея на модерното изкуство – един от многото в Москва и малкото, отворени в понеделник сутринта. Волки и елки, барбекю… Пассажи Модерного искусство… магазини… Министерство на просвещението (отпред младеж с автомат Калашников), Щаб на болшевиките през 1917 година (също автомати – и живи, и бронзови барелефи на стената на сградата), следващият ъгъл изобразява маринистична живопис, ей така, насред улицата. Пищни барокови входове, тежки аркади, смяна на сецесион и класицизъм… Колажите на Москва. Толкова много лица. Дори прочутото сграфито, с което само Прага се гордеела някога, тук човек може да открие тук, на най-невероятни места. Удряме на камък с нашия музей, такова нещо, поне на указания от картите и Гугъл адрес, в Москва ня-ма. Точка. Дълго се въртим по Тверская, по Тверской (Тя и Той са се прегръщали през цялото време точно пред погледа на нашия Пушкин), успяваме да се изгубим в чаровните улички зад и успоредно-перпендикулярни на Тверская и попадаме в Мека-та на музикална Москва. Попаднали сме в квартала на композиторите и режисьорите: Здесь жила Людмила Гурченко, там – Плисецкая, Мейерхолд, Ростропович,… има дори паметник на Муслим Магомаев. Мира ме пита защо се подсмихвам. Снимам я върху свит на кълбо каменен заек-пейка. Президентка на заек. Завиваме по булевард Тверской и попадаме на Кафе Пушкинъ, но като съзираме белите покривки и шпалира от сервитьори, бързичко се отказваме от перерыв-а. Държим курс в обратна посока, загърбили Страстной и стигаме, без предварително да сме планирали, до най-грозната сграда на света. МХАТ на Станиславски. Мира, погледни им репертоара! Това е поредната непристъпна крепост. Нищо общо с виенското изяществото на Театр Ермолова, където все още играе любимият ми (не само мой, а и на Михалков) Олег Меньшиков. Малко остарял, но безподобен, неповторим. Продължаваме съзнателно да се изгубваме, следвайки табелите – и стигаме до къщата на самия Станиславски. После поемаме отново към познатите места около Пушкинския площад, останали без дъх от умора и от изчитането на всички безумни афиши на естрадна Москва. – Боже, Мира, Жана Бичевска още пее, не само че пее, но си изглежда съвсем същата, каквато е била в осемдесетте! И Самоцветы пеят, и те са живи! В машина на времето ли сме попаднали? – Кои са пък тия, промърморва Мира… Ох, какво да им обясняваш на младите. Ама пък как иначе човек ще повярва в безсмъртието?

Останали без дъх, Мира от глад, аз без кафе, влетяваме, без да питаме, право в Грамотной кофе, където ни посреща заумная сова с очила и съвсем истинско итальянское кофе. Кой, кой наистина ще дръзне да предположи, че руснаците нямали култура на кафепиенето? Че и уай-фай. Трябва да побързаме за следобедния семинар със студентите от МГУ.

Вечерта отбелязваме утрешното си отлитане оттук с прощално ресторантче на Арбат. Широки стъклени стени и пълна видимост навън, пищна зеленина, лежерни нрави, самообслужване, богат избор на блюда, бира и тишина… Даваме куп пари и си излизаме откровено гладни. Но нищо не може да се сравни с очарованието на внезапно бликналия дъжд, с шарманката, която свири на китара на тротоара, с водоструйката, която минава и обилно къпе Арбат в разгара на дъжда, барабар с шарманката. Ще ни върви като по вода.

Вечерта оставаме да нощуваме в квартирата на Мая на Тверская. Сутринта летим рано, а нашата высотка остава далеч. По улицата ставам свидетелка на истински здрав руски бой. Не юмручен, като във филма на Михалков, а съвсем истински – с мамаша, която налага младеж, с товарищи милиционеры, които изникват като гъби след дъжд, буквално изпод земята, с източни хватки, с извиване на ръце и белезници. Разказвам на момичетата, които в това време се опитват да си купят бира от супермаркета и позорно им се отказва. Излизат с наведени глави, девушки, пропуснахте боя! Виц от времето преди перестройката: Без кого не минава никой зимен празник, мили деца – пита учителката на новогодишното тържество – нека сега да го извикаме дружно и с пълен глас: „Милиция-я-аааааа“… Смешката не ми се получава.

Прибираме се да спим в комуналката на Мая, където ни посреща меката версия на Бегемот в сиво, който тутакси се изпикава в обувките ни. Тясно коридорче, звездовидна форма на разположение на стаите, прескачаме пълния коридорен безпорядък – обувки, бутилки кефир, разтворен куфар, планини от неизмити чинии в кухнята, цукало с двойна употреба, превърнато в саксия на филодендрон, стол, закован по неизвестни причини високо на стената, завеса към хола и… никакви врати. Споглеждаме се озадачено. Комуналка! – Днес цял ден чистят и подреждат във ваша чест – свива рамене Мая – като им казах, че ще идвате… Внезапно отнякъде изниква хазяйката, младо момиче с бебе на ръце и широки усмивки (и тя, и бебето) ни кимат: – Котик, у нас гости пришли! Широката славянска душа. – Поне да измием чиниите – суетя се смутено. Сакън, ще се засегнат! – предупреждава ме Мая. – Остави. Те много работят. Сутрин излизат, бебето така и не разбирам къде изчезва, някой го гледа, имат и друго дете, а в третата стая от време на време се прибират и някакви големи момчета. Не разбирам роднини ли са, наематели ли са? Дават под наем, имат много кредити, съпругът работи на три места, включително и в Държавната комисия за борба с корупцията. Обяснимо, след като живеят с изглед към Кремъл. Отвън сградата прилича на двореца Шьонбрюн, а вътре… Московските потайности. Стигаме до общия извод, че в Москва не е никак лесно да се оцелее, че много се работи и че в края на краищата, то така и си се пее в песента. Москва слезам не верит. А песните не са никак случайно нещо.

В ранни зори поемаме към Домодедово. Сбогом, есенна Москва. Или пък – защо сбогом? А не просто – довиждане до другия сезон. До следващия симпозиум. И до следващата песен.

Евдокия Борисова е родена през ١٩٦٨ г. Завършила е Българска филология в Шуменския университет. Доцент по журналистика в Шуменския университет. Чете лекции по медийни жанрове, новинарство, публицистика, специализирани печатни медии, нова българска литература. Доктор по теория и история на литературата. Автор на книгите „Жанр и норма в българската драма от началото на ХХ век“ (2001), „Жанрове в медиите“ (2007), „Паралитературата. Текстология, социология, медиатори“ (в съавторство с П. Шуликов и Я. Милчаков, ٢٠٠٩), „На ръба на Изтока и Запада. Романите на Орхан Памук“ (2011), „Мелодрамата в телевизионния сериал“ (2014).

Коментари (8)

- 29-12-2019|mira d.

Превъзходен текст! Поздравления, проф. Борисова!

- 29-12-2019|Д-р Георги Карев

И от мене сързечви поздравления! Така трябва да се пишат пътеписите през XXI век!

- 29-12-2019|Мая Ангелова

Роман рапсодия е това, никакъв пътепис! За мен е чест, че имам мелодия в него.

- 31-12-2019|Юрий Проданов

Ево, Ево, Ево! Браво, браво, браво!

- 02-01-2020|Ирен

Удоволствието от пътеписите на Евдокия се превръща в закономерност

- 02-01-2020|Татяна Ангелова

Бях позабравила вкуса на удоволственото четене, но този текст ми го помогна да усетя този вкус отново. Благодаря от сърце на Евдокия Борисова. Удоволствието ми обаче е двойно, защото имах шанса да бъда в Москва през 2005 година на конференция. „Преживях“ отново срещите ми с МГУ, с Кремъл, със събора „Василий Блажени“. Благодаря и на г-н Енев за възможността да се докоснем до света на този текст!

- 04-01-2020|Татяна Ангелова

Ах, да, забравих да добавя нещо много важно! Богатите междутекстови връзки – нека припомним разбирането на Ю. Лотман за културата като диалог на текстове!!!

- 06-02-2020|Иво

Много хора имат вярно чувство за нещата, но не успяват да го изразят. Евдокия разказва прекрасно и „чужди“ мисли, и идеи: да се плеснеш по челото и да кажеш – така е, но как не мога и аз така да го опиша. Браво!

Ръката, която те държи

Автор(и): Дияна Тончева

– Махнах си пръстените, за да не ги загубя.

Баба ѝ говореше забавено, леко завалваше думите. Кая си помисли, че това вероятно се дължи на лекарствата.

Загледа се в ръцете ѝ, безпомощно отпуснати в скута. Наистина изглеждаха отънели.

Не знаеше какво да ѝ отвърне. Какво можеше да ѝ отвърне?

Преди два дни баба ѝ се обади по телефона. Звучеше разстроена.

– Кайче, Мати тука до мене плаче за теб. Ей го на – плаче.

Кая отведнъж усети някакви хладни тръпки в стомаха си.

– Бабо, Мати е на лагер. Не е при теб – кротко ѝ обясни.

– То не е Мати, сянката му е. Чакай, Мати, не плачи. Говоря с мама. Ей я тука сянката му.

– Просто си го сънувала, това е – Кая стисна очи, опитвайки се да запази самообладание.

– Не, не. Още не съм лягала, какво говориш? Ей го тука до мене, седи и плаче за теб.

– Добре, бабо. Хайде, ще се видим скоро. Ти си почивай.

Побърза да приключи разговора, така странен и тягостен.

Сега стоеше срещу нея и мълчеше. Баба ѝ продължи, прескачайки рязко на друга тема.

– Помниш ли като умря прабаба ти, моята майка, и на погребението сестра ти как само повтаряше: Ама защо я заравят? Кажи им, бабо, да я извадят оттам – трескаво нареждаше, гледайки някъде напред в нищото.

Като надрусана, помисли си неволно Кая, после осъзна. Тя е надрусана от всички тия лекарства.

– А тя нали беше съвсем мъничка, не можеше да разбере. И само питаше защо я заравят.

Баба ѝ не беше тук. Беше години назад, много години. Мъчителна гледка. Динозавърът рухваше поразен и нищо не можеше да се направи. Цяла една епоха си отиваше.

Кая реши да си тръгва, но първо трябваше да свърши още нещо.

– Бабо, отивам до спалнята. Ей сега се връщам.

Не беше сигурна дали я чу. Погледът ѝ все така блуждаеше.

Прекоси сумрачния коридор и отвори вратата на спалнята. Влезе, без да се оглежда – вляво от вратата имаше стар двукрилен гардероб, който си стоеше там, откакто се помнеше.

Отвори го и моментално я лъхна познатата миризма на нафталин. Странно, но сега не ѝ подейства неприятно. Вместо това отново усети ония хладни тръпки в стомаха си – този път топлата утеха на познатото.

Бързо намери онова, което търсеше. Една торбичка с терлици, изплетени от баба ѝ, докато ръцете ѝ все още не изтръпваха. Докато погледът ѝ беше бистър и не говореше за сенки и прочие.

Върна се обратно в другата стая с торбичката в ръка и намери баба си заспала на фотьойла. Седнала, както преди, с отънелите ръце без пръстени в скута, само очите ѝ бяха затворени.

Кая постоя на прага, без да влиза, погледа няколко секунди заспалата жена, след което се обърна да си ходи.

Вече в колата, посягайки да запали, си спомни.

В спалнята освен грохналия от старост двукрилен гардероб имаше две единични легла, разположени така, че образуваха прав ъгъл. Когато Кая беше малка, спеше на едното легло, баба ѝ на другото. По този начин главите им бяха съвсем близо една до друга, възглавниците им почти се докосваха и тя слушаше полузаспала гласа на баба си, докато ѝ разказваше приказка за лека нощ. Веднага, щом приключеше приказката, следваше неизменното:

– Бабо, дай ръчичка.

Баба ѝ протягаше ръка в тъмното, Кая провираше своята изпод завивките и страшното изчезваше.

Един слънчев лъч блесна измежду есенните облаци и я заслепи. Кая притвори очи и се отпусна назад.

След четири дни беше рожденият ѝ ден. Време за горчиви равносметки, припомняне на обещания, които не бяха спазени, грешки, които бяха повторени, прошки, които не бяха дадени, нито получени. Напоследък се чувстваше особено. Разбира се, част от причината беше състоянието на баба ѝ, но не само това. Разбира се.

Беше стигнала до етап, в който наистина можеше да разбере тези, които искат да живеят. И ония, които живеейки, бяха спряли да живеят. И другите, които избраха да не живеят. No judgement. No nothing.

През повечето време усещаше, че сякаш се рее през деня и живота си, безтегловна и апатична. Отдалечаваше се от себе си и от другите, все така неспособна да се приспособи успешно – успешно?, да е успешна?, колкото и да опитва, да се впише в този сбъркан свят. В този болезнено красив свят с всичкото му, поправи се наум.

И тая умора, просмукала се в костите и клетките ѝ.

Имаше моменти, божичко, наистина не бяха редки, нито краткотрайни, когато отчаяно ѝ се искаше нечия топла ръка да я издърпа обратно и навреме. Преди да се е отдалечила съвсем, преди да е достигнала Космоса с всичките му поглъщащи черни дупки, от които е невъзможно връщането.

Рязко отвори очи. Следобедът преваляше, светлината беше избледняла, смирена, почти бяла.

Изчезнало ли е страшното наистина, помисли си. Погледна към торбичката с терлици на седалката до нея и запали колата.

Дияна Тончева е родена във Велико Търново. Икономист по образование. Живее в София. Авторка е на романа „Ти си всичко“, изд. „Весела Люцканова“. Нейни разкази са публикувани в“Литературен вестник“ и списанията „Море“, „Простори“, „Съвременник“, „Страница“, „Артизанин“ и др.

Коментари

- 01-12-2019|Серкан

Магия, жива магия…

…

Динозавърът, отиващата си епоха, безнадеждността, бездната…

Малко повече да се обичахме…

И „терличките“ на баба.

…

Детска градина, 4-ри годишно дете на първата седмица е дискриминирано като различно. Името му е различно. Срамно „различно“.

И после цял живот робство, иго, обесвания, революции, бам, бам, бам, бам, бам, бам, бам…

Ден, месец, … отиваща си епоха. Туй край няма.

…

Мразим, отлюспваме, гоним.. Тоз, оня другия.

…

Аз съм 17 години навън. Детето ми стана на 11. Няма да се върнем никога „завинаги“…

Имаме обаче още „баба“, „терлички“, …

Тази година заведох сина си до моето основно училище в Силистра, „Иван Вазов“, сградата на бившата езикова гимназия. Веднъж, да поиграем баскет в двора, втория път полюбопитсвах, влязохме в централното антре. Почти всичко беше като преди 30-40 години. Аз видях и двата портрета, които висяха във всяка стая. Ботев и Левски. През прозорците отвън ги гледах няколко минути.

Като излязохме навън, малкия, който много малко говори, особено като сме в България промълви:

– Тате, аз май късмет съм извадил…

Уффффф…

…

Има „теми“, по които хората няма как да се разберат напълно. Невъзможно е. Обаче може да се опитва, трябва, нужно е, няма друг начин.

За доброто на тези, които са нямали „късмета“ да бъдат изгонени съвсем от собствената си родина. Не на „другите“, те вече няма да се върнат.

Заради собствените деца, които отглеждаме с толкова любов и треперим, безпомощни, на какъв свят ги оставяме след нас.

Светът е пълен с възможности, само трябва да се огледаш, дори и „съвсем наблизо“ за да създадеш своите собствени „терлички“.

„Под игото“, или за не-насладимостта на националната ни класика

Автор(и): Златко Енев

Има три книги, четенето на които, някъде около десетгодишната ми възраст, е свързано със спомени за толкова непоносима скука (подсилвана до пълна нетърпимост от факта, че бяха задължителни), че се е запечатало в паметта ми с почти травматична якост, малко преди или след спомена за първия голям запек в живота ми. М-да, има много и най-различни странни, непонятни неща на тоя свят – и пътищата господни май-май не са точно най-поразителните в личните спомени на повечето от нас.

Първата беше „Без дом“ на Ектор Мало (по онова време името на автора се изписваше като „Хектор“). Не знам кой болен български мозък е стигнал до идеята, че историята на едно дете, продадено в робство [sic!], може да бъде възпитателна, поучителна, изобщо да не споменаваме думата „насладителна“ за което и да е дете на тоя свят, сега или когато и да било. Собственото ми обяснение за включването на тази книга в списъците със задължителна прочитна литература на българските училища от онова време (а може би и днес, знам ли?) е в напълно безкритичното, маймунско възприемане на възпитателните концепции от 19 век, свързани най-вече със заплахи и принуди: чети това тук ужасно нещо и трепери, и се мъчи, за да не вършиш никога нещо нередно в живота си. Не си спомням абсолютно нищо от съдържанието на книгата, с изключение на усещането за непоносима мъка. Отвратително, мъчително усещане. Добре, че я имаше улицата…

Втората беше „Овчарчето Калитко“ на… (упс, тук ми се налага да се обърна към Гугъл, тъй като името на автора е напълно изличено от паметта ми… аха, ето, ето: книгата е написана от някой си Иван Хаджимарчев, господ да прости душата му грешна). В днешна България, където, по неразбираеми за мен причини, името на това дете и тази книга се е превърнало във вид добродушна заигравка с човешката наивност и глупост, реалната непоносимост на нейното съдържание вероятно убягва от вниманието (и спомените) на повечето хора. Та, с риск да изчерпя търпението ви още в началото на този текст, ето тук единственият пасаж, който е останал неизличимо в паметта ми, сред необятността на същото усещане за непоносима скука, както и при „Без дом“:

Между това компанията съвсем бе забравила за малкото чираче: никой от присъстващите не му обръщаше внимание. То бе капнало от умора през дългия ден и както обслужваше, така си и дремеше на крак. Но щом съгледа кървавата глава, момчето не издържа и силно изхълца. Следния миг то се свря под тезгяха и легна на пода. Цялото му тяло подскачаше. Обзе го нервна треска. Сетне изведнъж скочи и като стрела полетя към улицата. Опитите да го задържат не успяха. Полицаите хукнаха подире му. […]

Най-сетне инстинктът го доведе до една двукрила, почерняла врата. И лудо заудря по нея, като викаше колкото му глас държи:

– Глава! Глава! Глава! Господарю, глава! […]

То беше полудяло.

Няма да коментирам безумната идиотщина на този пасаж, цялата книга или възпитателните концепции, свързани с тях. Не по друга причина, а защото всичко това повече или по-малко е вече част от широко утвърдените обществени нагласи, свързани с отхвърлянето на наследството от най-близкото ни минало. Виж, при третата книга, ситуацията е напълно различна.

Защото, както със сигурност вече сте се досетили, тук става дума за нищо по-малко (и нищо повече) от водещото произведение на националната ни класика, „Под игото“.

От тази книга си спомням малко повече, но само защото съм чел части от нея на значително по-зряла възраст, и вече като част от определени изследователски проекти, свързани най-вече с работата ми тук, в това списание. Националните класики, особено при такива късно проходили нации, каквато е нашата, са без съмнение силно спорна работа, но повечето от тях притежават едно безспорно предимство в сравнение с родната: никой не изисква, нито пък очаква от нас, да ги четем в детството си.

Та за да стигнем, с челен удар, до може би единствено важния въпрос, който повдига у самия мен споменът за безумната скука на задължителните книги от детството ми:

Кой точно умник или умница е решил (подкрепян от задължителното ръкопляскане на отдавна индоктринираните маси), че „Под игото“ е книга, която трябва да се чете от деца? Кой, за Бога?

Ако все още не съм ви изгубил като читатели, опитайте само за миг да се потопите отново в атмосферата на тази книга – един бавен, муден и силно напънат разказ за историческо събитие, чиято анти-героичност, че дори и срамност, са неща, достатъчно добре познати на съвременниците на Вазов, за да продължават да се вият като рояк мухи над изкуствен мед в хода на поне още няколко десетилетия, чак докато изчезнат поколенията, станали директни свидетели на „героичността“ на „българската революция“[284]. Или, ако щете, за да преведа въпроса си на банално-уличен български език: „Как точно се прави от пръдня – боя?“

Ами, просто е: пише се напънат, натопорчен, пълен с изфантазирана героичност и помисли за настигане на комшиите разказ (като Термопили славно, безгранично), чиято най-важна цел е един вид масова мобилизация около идеята за национално сплотяване с цел „възвръщане на отнетото“. Това, както и мечтата за догонване на Европа, ако не в реалната реалност, то поне в реалността на собствените мечти, фантазии и блянове.

Вижте, пиша всичко това не с напълно ненужната интенция да развенчавам един от малкото ни литературни паметници. Намирам „Под игото“ напълно в унисон с духа на времето си, в състояние съм дори да разбера неизбежността на неговата поява – все някой е трябвало да измисли легендата, в края на краищата; толкова други са минали и продължават да минават по същия този път, изграждането на национална митология. Ако не би бил сравнително стипчивият спомен от детството, може би щях да бъда в състояние и да прочета тази книга отново, ако не за друго, то поне за да изясня на самия себе си малко по-добре собствения корен, откъде идвам, кой съм, какви са шансовете ми в тоя свят, такива неща…

Но не, не ми е дадено това спокойствие, не ми е дадена възможността да гледам към безумно героизираното си, изфантазирано минало по някакъв спокоен, уравновесен начин. И тя не ми е дадена по много проста причина: защото сънародниците ми, дори и сега, в свръх-информирания, свръх-анализиран и свръх-напредничав двадесет и първи век, продължават да се занимават най-сериозно, без грам осъзнаване на комичността на собствената ситуация и попълзновения, с идеята за сакрализация на националната класика. Сакън, кой ни пипа „Под игото“? Кой пак се опитва да разбутва неща, които не трябва да бъдат разбутвани? Кой опошлява и малкото, което ни е останало като опора срещу всеобщото опростачване? Кой? Кой?

Чета изцепките – не мога да ги нарека другояче – на множество инак напълно разумни, дори силно интелигентни хора из социалните мрежи, и единственото, което минава през ума ми е „Пак ли бе, хора? Пак ли същото, за кой ли вече път?“

Пак нещо ни откраднаха, пак нещо ни опошлиха, пак от нещо си ни лишиха. Е добре бе, колко пъти трябва да се повтаря една и съща история, за да успеем най-после да свикнем с мисълта, че промяната – дори и под форми, които възприемаме като пошли и безвкусни (забележете, че не включвам тук неща, които са очевидно антихуманни или безчовечни!)… та значи, че дори и откровената пошлост, откровената безвкусица, е нещо далеч повече за предпочитане от всякакви сакрализации, които в същността си не са нищо друго освен някакъв детински опит да се закове хода на времето и нещата в някакъв вид неподвижност, някакъв вид „бетон“, или може би „карбонит“, за да използваме образността на собственото си време?

Какво толкова лошо, толкова пошло, има в опитите да се „преведе“ за децата един и без това почти нечетим, поне на тази възраст, текст? В края на краищата, „онези оттатък“ вече са обръгнали на подобни неща до такава степен, че с удоволствие правят от националните си класики и кумири обекти на „безумно пошли“ интерпретации, и дори печелят милиони от приумиците си?[285] И никой – или поне никой, който не би искал да изглежда безумно смешен, остарял, извън-ритъма-на-времето-си, не се сеща да протестира срещу всичко това, не и чрез аргументите, които в днешна България се ширят най-неиронично. Чрез аргумента, всъщност, защото всички те могат да бъдат сведени до един-единствен такъв: „Не пип, че пляс!“

Къде остава здравият ни разум и способността да виждаме нещата в някаква друга освен местно-племенната перспектива? Къде остава чувството ни за себеирония, по дяволите? Къде остава способността ни от малко-малко да се противопоставим на груповото мислене (груповата емоция, всъщност), та дори и хора, които инак възприемат себе си като „освободени от българските предразсъдъци“, изведнъж започват да настояват за цензуриране, за изземване от книжарниците, за забраняване на „кощунството“? О, нерзаумний юроде!

Спирам дотук, за да не се увлека прекомерно в собствената патетичност. Но, преди да завърша, искам да покажа и едно от малкото неща, които все пак подкрепят надеждата ми, че този вид масова истеризация не обхваща непременно всички, ако и желанието за открито противопоставяне и осъждане може би все още си остава привилегия на хората, които са далеч от пушека, като моя милост…

Не всичко е изгубено, разбира се. Не че непременно е намерено и нещо ново, но все пак…

Не знам защо всички толкова са се заецнали с прословутото вече „обяснително“ издание на „Под игото“ – пък дали не било кощунство да се пипат класиците, пък имали ли децата нужда от обяснение, пък правилно ли били „преведени“ думите, пък в кръгли скоби ли трябвало да турят обясненията, или в квадратни.

Аз прочетох „Под игото“ на шест години и половина, в пълната му версия. И нямах никакви проблеми с разбирането. Стори ми се много як тоя роман. От епизода с Иван Кралича и брадвата, та чак до обесването на Мунчо.

Вярно е, че времето, когато съм го чел, е било с 45 години по-близо до Вазовата епоха. И също е вярно, че баба ми и дядо ми говориха на език, който беше доста близък да Вазовия. Но за мен по-същественото в спомена ми е друго: когато все пак не разбирах някоя думичка, от това не ми ставаше по-безинтересно. Напротив: тръпката от непознатото само усилваше интереса ми.

Мисля, че тъкмо там е ключът: любовта към четенето създава естествено любопитство към езика и неговите нюанси, жонгльорства, меандри, скрити портички и тайни светове.

И ако трябва с едно изречение да дефинирам проблема, той е именно там: в липсата на любопитство, в угасването на страстта към непознатото, в утоляването на жаждата за знание не с вода, а със силно подсладено газирано: с клиширани образи, с предсказуеми естетики, с елементарни решения. И с беден, безпощадно беден език.

През последните 12 години организирах 42 турнета с автори от над 25 страни от целия свят. (Пиша „над 25“, защото ми е трудно да определя точния им брой – не мога да кажа дали Рауи Хадж е повече от Канада или от Ливан и дали Тайе Селаси е от Великобритания, САЩ или Гана.) Повечето от тях – истински литературни звезди. Някои от тях – навярно бъдещи нобелисти.

Това прави над 100 премиери и повече от 500 интервюта за телевизии, радия, печатни и електронни медии. Плюс около 40,000 пропътувани километра със собствения ми автомобил. (Да, можех да обиколя екватора. Но избрах да обикалям България. С писател на седалката до мен. И часовете, прекарани зад волана, бяха сред най-интересните в живота ми.)

За това време най-голямата ни и най-влиятелна (поне доскоро) частна телевизия покани мой автор в студиото си един-единствен път. Звъннаха ми в последния момент, предната вечер, и вече бяхме в Пловдив, където предстоеше премиера. Та още си спомням как размятах клетия Кадер Абдола до София и обратно в 7 сутринта за 10-минутното интервю. (Не ме разбирайте погрешно, не казвам, че не си е струвало. Струваше си. Иначе не бих го сторил.)

Вчера същата телевизия ме покани в студиото си да говоря за новото издание на „Под игото“. За краткото време, с което разполагах, успях да кажа някои важни неща, едно от които беше, че трябва да се чете, и че за възпитанието на младите в любов към книгата носи равна отговорност всеки от нас, както в студиото, така и извън него.

Сега добавям, като се обръщам не само към въпросната телевизия, а и към всички, чиято работа пряко или косвено е свързана с думата „медия“:

Срещайте зрителите/читателите/слушателите си с интересни хора. Хора с красиви умове, не с красиви муцунки. Хора, чийто речников запас надвишава 1000 думи. Хора, които имат какво да ви кажат отвъд това къде са яли снощи, кой им е направил прическата и с кого им изневерява половинката. Хора, които всеки миг могат да ви изненадат с нещо, което не знаете. Или да ви впечатлят с различна гледна точка по отдавна позната тема.

Извинението „даваме на публиката това, което иска“ не е никакво извинение. Ако сипваме в чашата на децата си всяка сутрин Кока Кола, Миринда или Спрайт вместо вода или мляко, те почти сигурно ще я изпиват с охота. И ще искат още от същото следобед, а после и вечерта.

Сладкото чисто и просто е пристрастяващо. Многото сладко затъпява вкусовите рецептори и постепенно започваме да увеличаваме дозите, без дори да ни прави впечатление. Това, обаче, изобщо не ни оправдава, ако продължаваме да ги наливаме с него.

Отговорността за бъдещето ни е обща. И вместо да си чешем езиците имат ли децата ни нужда от обяснение на трудните думички в „Под игото“, нека направим така, че книгите и четенето да бъдат забавление за тях, а разговорите с интересни хора – ежедневие.

Тогава за тях „трудни“ думички няма да има, или ако има – от тях ще им става още по-интересно.

И няма да се налага да пълним студията на телевизиите с ненужни приказки.

И ще остава още повече време за наистина интересни, наистина смислени, наистина вълнуващи разговори.

Манол Пейков, български издател.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (20)

- 30-11-2019|Дарина

този неграмотен човек се нарича писател? Боже, американски истории, всеки втори се прави на писател. Писател е човек, чиито книги се четат след смъртта му. А този си е гастърбайтер

- 30-11-2019|Златко

Харесва ми това „Гастър…“ Звучи някак много по нашенски, всъщност. Искам да кажа, като някоя от онези думички на Вазов, които днес трябва да бъдат превеждани на децата…

- 30-11-2019|Златко

Хората винаги избесняват, когато някой се надсмее над колективните им вярвания, и причината за това най-често е, че им липсват някакви други, освен колективните…

- 01-12-2019|Златко

Откъм Фейсбук:

George Pantev Кажи им го Златко … че тези дръвени главѝ не увират… не спряха да настъпват една и съща мотика … Адмирации

Веселин Делчев Вече няма никакво съмнение каква я играете. Разглеждате Априлското въстание, както Дявола чете Библията. Наистина, защо не искате да видите библейските истории или историите на други народи по този начин, ами сте се захванали с малкото самостоятелни опити на българите да създадат съвсем сами държава.

Veni Markovski Книгата си е супер. А ако искат да я редактират, може да я модернизират и да стане „трилър“, в който добрите се бият с лошите. И после да има и продължение (написано от друг човек, разбира се)…

Силвия Недкова Проблемът се измести. Не адаптирането на „Под игото“ е проблем, а аматьорщината, грубата и невежа намеса.

„Под игото“ ще продължи да бъде задължително, горките деца пак ще го учат 3-4 пъти в училищния си живот. Това и аз намирам за безумие. Но този така наречен „превод“ ще внесе още един проблем. Децата ще научат глупости от него.

Направен е тъпо – със скоби вътре в текста. Едно, че става още по-нечетивно, второ – обясненията са грешни и нелепи.

„Под игото“ има едно основно достойнство – поставя начала. Началото на съвременната българска литература е то, първият български роман, но и началото на съвременния български език. Вазов, макар и донякъде графоман (или точно заради това), е създал лексикално изобилие. И има смисъл то да бъде ако не съхранявано, то изучавано за обща култура.

Но когато „маскари“ се превежда с „палавници“ например, се променя и съвременната смислова парадигма. Нарушава се смисълът на днешни вече устойчиви понятия. Когато някой ти преведе „Вържи попа да е мирно селото“ като „Отстрани лидера и групата ще се разпадне“, той те лъже, а детето губи понятие от фразеологизмите, които правят езика красив.

Мнозина тръгнаха по повърхността и зачекнаха темата за емоционалното отношение към „Под игото“, за „националната светиня“. Не това е проблемът.

Zlatko Enev В такъв случай дискусията – поне в яростните мащаби, които се развихриха тук – е напълно ненужна. В смисъл, ненужно е да се дискутира едно толкова невежо представяне на класически текст. Такива неща е имало и ще има винаги, а изданието на книгата НЕ ТРЯБВА да се популяризира чрез подобна истеризация.

Остава си истински важният – а в случая и ЕДИНСТВЕНО важният – въпрос за пълната липса тук, сред нас, на самостоятелно, над-племенно, европейско, мащабно мислене. Способността да се види мястото на собствената култура и литература в един над-български контекст, да се сравни подходът към класиката с онези на хора и народи, които са минали по този път преди нас. Въпросът за абсолютната провинциалност и продължаваща провинциализация на водещата българска интелигенция, която си остава почти напълно неспособна да предложи на Европа и света нещо, което да бъде в състояние да ги заинтересува. В областта на езика, имам предвид. Единичните изключения, като прозата на Георги Господинов, са обекти на завистнически сплетни и оплювки. А в мрежата цари културно кокошкарство и борба за бетониране на съществуващото.

Не може да се твърди, че това е нещо маловажно. Няма как то да бъде маловажно. Денят, в който то наистина стане маловажно, ще бъде и денят, в който България и нейната литература ще получи някаква, пък била тя и най-дребна, познатост сред четящите хора извън нейните граници…

- 01-12-2019|Станой Станоев

Само не ми стана ясно как точно цитираният г-н Манол Пейков е „прочел“ „Под игото“ на ШЕСТ години и половина, че и го разбрал, пък му било и интересно…хората са казали:“…голям залък лапни, голяма дума не казвай…“

- 01-12-2019|Valpet

Хайде и вие, г-н Станоев! Всички ние кога сме чули за първи път следните патриотично-възпитателни стихове?

„Нека йоще носим срама по челото,

синила от бича, следи от теглото.

Нека спомен люти от дни на позор

да висне кат облак над наший кръгозор

Нека… и прочее нека, нека… „

Щем не щем, все някой ни ги натриса тези стихове не само на шест, но и на пет годишна възраст, я на задължително празненство, я в домашна обстановка от зубренето на по-големите ни брат или сестра. – От подобни стихове няма как да се избяга и в края на краищата не ни остава друго освен да станем пишман-патриоти. Нали така?

И с „Под игото „е така. Даже е трудно да си спомним кога за първи път сме чули за този роман.

- 01-12-2019|Цончо

Ако ще се заменят оригиналните думи с уж по-модерни и разбираеми, то тогава новата книга не бива да се препоръчва и за възрастни. Проблемът, за мен, е в подмяната на езика, в неговото опростяване (обедняване). Чемшир, както разбрах, е станал „вечно зелено дърво,“ „чучурче“ – „чешма,“ „глъчка“ – „гласове“, а „ятаган“ – „сабя.“ Ако използвам за пример горния коментар, все едно да заменим „…голям залък лапни, голяма дума не казвай…“ с „нахрани се добре, и мълчи…“

- 01-12-2019|Пенчо.

Тя работата ясна. Либераст е чичо:

„… с удоволствие правят от националните си класики и кумири обекти на „безумно пошли“ интерпретации, и дори печелят милиони от приумиците си?“

ПЕЧАЛБАТА!

- 02-12-2019|Златко

За мен важна е липсата на кумири, за Пенчо – печалбата. Всеки през собствените очила…

А инак нещата са сравнително обясними, мисля си. Когато хората имат 20 или 30 национални класици, експериментите и дори шегичките с един или друг от тях не са нищо особено. Виж, когато са двама или трима, тогава просто няма как. Тогава те са „национални светини“ и разбутването им се превръща в заплаха за всички и всичко.

Пак въпрос на предварително натрупан капитал, а, Пенчо?:)

- 02-12-2019|Мария

Въпросът е в калпавия „превод“. Затова се възмущават хората. Не става дума за патрЕотарски напъни от типа: Долу ръцете от светинята!“, „И на тази класика ли посегнаха!?“, „Подменят ни историята!“ и тем подобни дивотии.

Нямам нищо против този архаичен роман да се адаптира. Още е рано за това, но това е мое лично мнение. И ако решат да „превеждат“ думи, моля да не заменят бей с кмет, маскари с палавници, кобури с калъфи и окови с метални вериги. Това просто е смешно.

- 02-12-2019|Гост

„Радке, дай мюждето!“ – поне бележка под линия можеше да има във всички издания досега…

- 02-12-2019|Златко

LOL (също без превод)…

- 03-12-2019|Гост

А за мюждето разбрах какво е – както и много, много други неща – от превода на „Под игото“ на руски (но пък много чисто български неща руснакът не беше разбрал, понеже отдавна вече не говорим така, а в турския речник ги няма).

- 03-12-2019|Златко

В съвременния 6ългарски език „Радке, дай мюждето“ най-вероятно трябва да се предаде чрез „Радке, имаш да черпиш“ (тъй като Колчо ѝ носи добрата новина, че Огнянов е жив)

- 09-12-2019|Катя Георгиева

Златко Енев е пълен боклук, отричащ всичко българско и родно! Вредно малко, грозно човече! Дори не желая да споря с него.

- 09-12-2019|Катя Георгиева

Златко Енев е пълен боклук, отричащ всичко българско и родно! Вредно малко, грозно човече! Дори не желая да споря с него.

- 09-12-2019|Катя Георгиева

Златко Енев е пълен боклук, отричащ всичко българско и родно! Вредно малко, грозно човече! Дори не желая да споря с него.

- 09-12-2019|Юрий Проданов

Катя, какво търсите на място, наречено „Либерален преглед“?! Споделяйте уплахата си от големия свят и голямото знание на други места! Освен това, българското и родното не са само беглите познания от часовете по литература в училище. Често родното се разбира най-добре след като го погледнеш отстрани – спокойно и с добронамереност. И с повече четене. Всъщност, доста повече!!!

- 09-12-2019|Златко

Както казваше покойният Валери Петров:

Но Катето, Катето не се предавало,

то настоявяло и настоявало

и най-сетне сполучило:

гладки пръти получило.

Та така. Всекиму – своето, предполагам. Тук е малко като на панаир. Един идва да си купи нещо, друг просто да зяпа сеир, но има и един сорт хора, които просто идват, за да изпуснат малко от парата, която им се е насъбрала под шапките (животът не е лесен никъде). Ей го на Катето – не му стига веднъж, нито дваж, цели три пъти се е постарало да напише колко страшно неприятно му е всичко тук. Едно време избухвах с такива хора, сега вече, сигурно щото тестостеронецът намалява с всяка изминала година, вече клоня към повечко спокойствие.

Хубави празници, хора, и гледайте да не хабите нервните клетки нахалост, щото те не се възстановяват, нали знаете?

Поздрави,

Златко

- 09-12-2019|Златко

Всъщност, защо да не пуснем цялото стихотворение? бай Валери със сигурност няма да се разсърди. Така поне се надявам…

ИСТОРИЯ СЪС ЗНАМЕНА

Празник е вън и страната ни млада,

горда със свойте успехи чудесни,

като река ще залее площада

с пъстри букети, усмивки и песни,

лозунги бодри ще екнат могъщо,

флагове вредом ще грейнат червени!…

В нашето предприятие също

знамената са подсигурени.

Но как ний постигнахме такъв резултат?

По тоз въпрос ще направим доклад:

Своевремнно с точна

директива нарочна

подготовката се отпочна

и решено бе: Ана, бай Блаже и Ката

да отговарят за знамената.

Но тъй стана,

че Ана

за друго се хвана,

а пръста си даже

не мръдна бай Блаже,

камо ли помощ да ни окаже,

така че остана само Ката,

горката,

да отговаря за знамената!

А знамената се състоят,

както се знае, от Дух и от Плът,

или иначе казано, от плат и от прът.

И тръгнала Ката по ъгли и кътове

да дири платнища и прътове.

Вредом тършувала,

правила, струвала

и проработил ѝ в края късмета:

открила онези бичмета,

за които лани, каквато е каша

в дърводелната наша,

разкрихме,

уволнихме

и изключихме от Комсомола апаша.

А те били под талаша!

Но сега било късно да се дири вина,

сега трябвали прътове за знамена,

че ако излезе на парада без тях,

заводът ни просто ще стане за смях,

и нека Ката си затваря устата

и да си отговаря за знамената!

Но Катето, Катето от думи такива

не трепвало даже. То сбрало актива

и хем комсомолеца реабилитирало,

хем десет колеца

гарантирало!

И след този успех

във съседния цех,

ги отнесло, ако обичат

да ги избичат

и да им рендосат ъглите,

за да станат кръгли те.

Добре, но там майстора уж „само три чашки“,

а бил се нализал нея сутрин юнашки

и взел та нащърбил рендето,

и не стига ли, дето

има плана първомайски да изпълнява,

ами Ката дошла е да му додява!

Нека сама да си чука главата,

щом отговаря за знамената!

Но Катето, Катето не се предавало,

то настоявяло и настоявало

и най- сетне сполучило:

гладки пръти получило.

Да, но сега пък изникнал въпросът,

че върхове трябвало да им се стругосат,

и някой предлагал да им мацнат безира,

но Катето искало да ги бронзира,

та те да блестят със златисти лъчи

и що за завод сме, по тях да личи!

Ала там се закучили въпросите я,

че Ката се случила да проси боя,

тъкмо когато домакинът ни мил

се бил

вглъбил

в проблема за своя си автомобил,

който трябвало съвсем скоро, уви,

на прегледа пролетен да се яви,

и когато Ката

му казала: „Дай!“,

той си мислил за КАТ- а,

ДОСО- то и ДАИ,

и за туй, че никак не му прилича

да се излага с москвича

и че по- добре с бронза да лъсне мотора,

та да стане от него мотор за пред хора

или – както си казвал този мъж-

„мотор веднъж“!,

и затуй, той отвърнал на Ката,

че му е дефицитна боята

и да не му слага свойте пръти в колата,

а да прави каквото си знае,

защото не той, а тя е

излъчена още на таз и таз дата

да отговаря за знамената!

Но Катето, Катето не се предавало,

то настоявало и настоявало,

намерило кой да го покрепи,

заплашило оня, че контрола не спи,

и и тоз път сполучило:

бронза получило.

Сега ѝ оставало да намери платно.

Добре, но

заведующ склада,

който по оназ част ужасно си пада,

й казал, че готов е да я снабди…

но за икономии трябва да бди…

и все пак нещо ще се нареди…

ако тя не се мръщи,

а му дойде на гости във къщи

в своето качество на служебна позната.

Сега вече би трябвало да си скърши ината,

щом отговаря за знамената!

Но Катето, Катето не се предало,

самО като знаме то пламнало цяло

и тъй като даже посегнал мръсника,

то му отпрало два звънки плесника

и му рекло, че няма да мръдне назад,

докато от нему поверения склад

не бъде отпуснат червения плат,

който ѝ трябва за знамената,

а не на мантото да си шие подплата!

И пак сполучило.

Плат получило.

И оттук вече всичко потръгнало лесно.

Останало само да стане известно,

сърпът и чукът как да бъдат бродирани,

като средства за тях не били запланирани,

а в счетоводството, разбира се, знаели

за перото „Украса“, но хитро си траели,

за да направят кефа

на шефа,

като му купят това перо

ново бюро,

защото те отговаряли за бюрата,

а Ката за знамената!

И тогава Катето насъбрало другарки,

отбор шивачки и баш байрактарки

по линии

партийни и

младежки, и профоргови,

все Райни Попгеоргьови!

Самички просто

рязяли, шили

и, значи, въпроса

така разрешили.

И ето готови са сега знамената,

спокойно подредени в строен ред до стената

във малката стая на Ката.

„Но защо точно в нея? „– ще запитате, знам.

Защо ли? Защото въпроса е там,

че в нашето напрегнато време

знаме да се приеме

е известно бреме,

което председателят нещял да поеме,

защото знамената все пак знамена са,

те, другари, видите ли, не са само украса

и носят затуй отговорности маса…

И приложихме тази система тогава:

нека Ката ги пази

и взема,

и дава,

та всеки в ръката си мощна да има

флага на своята идея любима,

за да мине възторжен и млад

на нашия бодър парад,

след което, ще бъде добре

пак Ката да ги събере,

защото порядък е нужен в страната,

а тя отговаря за знамената!

И бяха тъй пречките преодолени

и знамената ни подсигурени.

И ето ний свършваме този доклад,

вярваме, ясен за стар и за млад,

и понеже говорихме тъй много за Ката,

че тя зачерви се от скромност горката,

време е вече да оставим шегата

и да кажем

извода важен:

че както знамената се състоят

от плат и прът,

идеите също,

за да действат могъщо,

трябва на някого да се опрат,

трябва във хора да намерят плът!

И затуй ни се иска, страната ни млада

днес като рукне с усмивки и песни,

да залее до края площада

като река от възторзи чудесни,

ний сред реката

да подирим, открием и стиснем ръката

не на хитреца, па макар под плаката,

а на тези безбройни,

за обич достойни,

които ни учат, като нашата Ката,

като нашата малка, чудесна позната,

не само в думите, а и в делата

да отговаряме за знамената!

Как се правят учебникови издания на класиците в Германия

Автор(и): Златко Енев

Книгата с червени корици е изданието за учениците (реалният текст на романа, плюс обширен обяснителен материал). Онази с бели корици е изданието за учителите, в което акцентът е поставен върху изключително подробни указания за провеждане на отделните часове, отчасти под формата на таблици.

Да започнем с фактите: работил съм в продължение на около 15 години (1995-2010) за водещото издателство на учебници в Германия, „Корнелзен“, като през по-голямата част от това време основната поредица, която правех, беше добре известната в Германия Klassische Schüllektüre [Класически четива за ученици]. Докато наблюдавах споровете, които се развихриха в България по отношение на опита за издаване на подновено и снабдено с някакъв обяснителен апарат издание на „Под игото“, стигнах до няколко извода:

1. Както обикновено, у нас липсва каквато и да било представа за начините, по които такива издания се правят в развитите страни. Резултатът от това са бесни спорове по въпроси, които не се нуждаят от дискутиране ни най-малко (бива ли да се правят обяснителни издания на класиците?) и напълно изместват единствения въпрос, който има някакъв смисъл в този контекст (добре, трябва, но как точно?)

2. (Което е далеч по-дразнещо): „дискусията“ се превръща във вид национален спорт (повече ръгби, отколкото футбол), в който вземат участие буквално всички хора, които умеят да ползват компютър.

3. Прави силно впечатление пълната липса на реални експертни мнения, тоест такива, идещи от хора, които действително работят в тази област. Вместо това тонът се задава основно от хора, които са се самообявили за експерти по неща като български език и култура, в резултат на което се изтъкват всякакви други, но не и прагматични, не и свързани с реалния процес на обучение, аргументи.

Тъй като това положение на нещата ми изглежда единствено смехотворно (извън моментите, в които ме докарва до изблици на гняв), то реших да направя опит тук за подробно представяне на процеса, в който се създава едно такова издание в Германия, от водещо издателство, за реално-подходящата за такива издания школска възраст (10-11 гимназиален клас, а не, както е у нас, 6 клас на средното училище). Примерът, който избрах (сред повече от сто книги, които съм редактирал, илюстрирал и снабдявал с всевъзможни помощни схеми, като част от производствен екип, състоящ се най-вече от мен и тогавашната ми съпруга, Дорейн Вестфал), е романът „Ефи Брист“ на Теодор Фонтане, тъй като той съвпада приблизително по времето на възникването си с вазовия.

Прочее, нека видим как изглеждат нещата в Германия.

Първата стъпка, която всяко сериозно издателство тук трябва да направи, е да създаде екип, който да работи над съответната поредица (проекти от този род са изключително дългосрочни и се поставя силен акцент върху напасването едни към други на отделните участници в производството). Екипът включва:

1. Отговорен за поредицата редактор в издателството, който координира работата между отделните звена (автори и фирма-производител), но освен това е експерт в поне няколко други области – издателски бизнес, класическа германска и световна литература, авторски права и пр.

2. Автори – обикновено не повече от 5-6 за цялата поредица (което означава, че всеки/всяка от тях произвежда множество различни книги-учебници в хода на годините). За разлика от България, в Германия това обикновено са хора не от академичните, а директно от училищните среди – най-вече бивши учители, които по правило са носители на научни степени (да, в германските училища преподават множество доктори на науките!) и са доказани експерти в областите, в които работят.

3. Производствена фирма, участниците в която също разполагат с необходимата за тази работа подготовка и експертиза (преди да започна работата за „Корнелзен“ като самостоятелен производител, аз работих в продължение на четири години като ръководител на производствен отдел в друго издателство за учебници, а освен това имам докторска степен по философия; Дорейн е магистърка по немска и английска филология).

Този триъгълник функционира чрез непрекъснат обмен на информация между трите му върха, при което между тях няма никаква (или почти никаква) физическа връзка. Авторите живеят на най-различни места в Германия, а самите ние, плюс офисите на издателството, сме в Берлин, но срещите помежду ни се свеждаха основно до работни сесии, свързани с уточняване на едни или други производствени детайли, по веднъж на няколко години. Не е нужно да пояснявам, че този вид производство е станал възможен едва през последните 30-тина години, след възхода на Интернет и модерните средства за комуникация.

Работата започва с предоставяне на ръкопис, който авторите и отговорният редактор обсъждат и оглаждат в продължение на доста време, преди той да стигне до нас. (Какви са конкретните му съставни части ще разказвам по-долу, тук искам просто да ви дам представа за един сравнително гладък, но основаващ се на пълен професионализъм, процес на производство на книги-учебници.)

Оттук нататък започва нашата работа, която се състои в подготовка и производство на готовия за печатницата продукт, в съответствие с производствени специфики, които започват със строги изисквания по типографското и художествено оформление, и завършват с не по-малко строги изисквания относно формàта на дигиталните съдържания, които в края на работата ние предаваме на издателството. (През 1990-те години това все още бяха филми, а някъде от началото на новия век преминахме на изцяло дигитално производство, тоест окончателният ни продукт беше един PDF-файл, плюс т. нар. „отворени файлове“, тоест реалното дигитално съдържание; пази Боже, ако някой файл не е получил названието, което издателството предписва, в съответствие с изискванията на архивния отдел!).

Но нека най-после дойдем до истински важния въпрос, как всъщност изглеждат класическите текстове в школските варианти, които предлага водещото германско издателство? По какъв начин се правят достъпни за доста младите читатели тези съдържания и теми, идещи отчасти от исторически епохи и култури, с които те са сравнително слабо запознати?

Ами, просто е: с помощта на обширен обяснителен апарат, който се състои основно от две части:

1. Забележки под линия, в които се обяснява – с понякога чисто немска педантичност – буквално всяка дума, израз или културна референция, за която се предполага, че е непозната. Броят им е гигантски! При изданието на „Фауст“ например (включващо само първата, по-малка част от необятното поетическо произведение), те бяха около 800! В книгата, за която говоря тук („Ефи Брист“), броят им беше около 300-400, което е сравнително скромна цифра за подобно издание, но пък и романът идва от време, което е с близо сто години по-близо до нас от онова на Гьоте.

2. Различно голяма поредица от научни, есеистични и чисто пояснителни материали, плюс биография на автора/авторката, винаги направена по един и същи образец; накрая, различни по брой и оформление илюстративни и снимкови материали, отчасти изготвяни от нас, отчасти предоставяни от авторите („изчистването“ на авторските права около тях беше една от основните – и не непременно най-лесни – задачи на Дорейн.)

Подчертавам отново, че в немските училища класиката се разглежда стриктно като предмет, който се преподава в горните класове! Всички тези книги са предназначени за ученици над осми клас, в зависимост от материала – и идеята, че, примерно, „Ефи Брист“ би могъл да се преподава на деца от шести клас, тук не минава през ума на никого. Оставям на вас да прецените сами доколко „Под игото“ е материал, подходящ и достъпен за шестокласници, макар и да съм доста сигурен, че това с нищо няма да промени мнението, което и без това вече имате по въпроса.

Вероятно бих могъл да добавя още много подробности към този сравнително лаконичен опит за представяне на една утвърдена и изпитана учебна практика, за която мога само да се надявам, че по някое време ще бъде възприета и в България. А дотогава… Хм, дотогава ще чакам коментарите ви.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари

- 12-12-2019|Гост

Седим безмълвни…

- 15-12-2019|Николай Колев

Чудесен текст, г-н Енев! На достъпен език, разбираме и за хора, които не са специалисти. Само че колко души четат „Либерален преглед“?

- 15-12-2019|Николай Колев

Наскоро прочетох произведението на Фридрих Енгел „Външната политика на руския царизъм (на руски). Основният текст съдържа 19679 думи, от които 1669 – в курсив, сиреч пояснения. Освен това поясненията под линия съдържаха още 6620 думи. Подобни текстове (по мое мнение) не са подходящи за шестокласници.

Метеж на роботърговски кораб или Естетика на съпротивата

Автор(и): Владимир Сабоурин

Далеч от брега на Костадин Бонев

Всичко тънело в мълчание и спокойствие; всичко сиво. Морето, макар и надиплено от мъртво вълнение, изглеждало сковано и лъскаво, като олово, застинало вълнообразно в калъпа на железолеяря. Ята тревожни сиви птици, подобни на ятата сиви пари, с които се размесвали, се виели ниско и на пристъпи над водата като лястовици пред буря над ливадите. Сенки в настоящето, предвестници на бъдещите по-дълбоки сенки.

Херман Мелвил, Бенито Серено

Ако се съгласим с Канети, че всяка нация притежава свой уникален, подобен на воден знак идентификационен символ, в случая на България той определено не е морето. Български филм, който започва с рев на корабна сирена и ивица земя някъде зад мостика, влизаща в началото само за миг в кадър и мимолетно изчезваща в такта на поклащането на кораба, прави символна заявка, която трябва да е много добре подсигурена визуално и повествователно, за да не се оттече в обичайните за българското кино на новия режим фигуративни селения без разказ и визия. Има ли освен това и театър в театъра (т.е. в най-добрия случай театър в киното), визуално-повествователният гръбнак на филма, който да понесе едновременно голямата маринистична алегория и удвояването на фикцията, трябва да е още по-як. Далеч от брега (2018) на Костадин Бонев има топките да излезе в откритото море на една социално и концептуално плътна история и кинематографичния гръбнак да устои на безтелесния символен прилив, оттичащ се обикновено или в откровената театрална бутафорика, или в анорексичното всемогъщество на късометражни анимета.

За разлика от инфантилно безвременния и митологично напомпан соц за пред бели хора и износ в бели държави, търсещ и намиращ пазарния си еквивалент в късометражната анимация, Далеч от брега стъпва на солидната повествователна основа на инкриминиран роман от 80-те, най-силното десетилетие на съвременната българска литература, похарчено и шитнато за жълти стотинки от тарикатите на постмодерния преход. Реалната и имаща последствия естетическа съпротива през късния социализъм, намерила израз в мрачния ноар на филми като Екзитус (1989) – по едноименната новела на Златомир Златанов от 1982-а – е повдигната тук на степен в опита и рефлексията на двайсетгодишната епоха на реставрацията, в която централният за Далеч от брега мотив за движението в кръг придоби социалнополитическа реалност. Настойчивите питания във филма „С тая пиеса да не се опитваш да кажеш нещо друго, а?“, „Да няма нещо срещу властта? Алегории, символи, метафори?“ препращат както към параноята на стария режим (и тогавашната игра на котка и мишка между художественотворческата интелигенция и властта), така и автореференциално сочат към голямата алегория на настоящето на Далеч от брега, съизмерима с Херман-Мелвиловата фигура на капитана-заложник от новелата Бенито Серено.

Алегорията на метежа на кораб в открито море не е безобидна и има дълбоки корени в радикални концепции за социалната революцията и политическия суверенитет, формулирани от екстремни мислители от ранга на Ернст Юнгер и Карл Шмит. Ноемврийската революция (Германия, 1918 г.) ще бъде определена от Юнгер като „нищо друго освен метеж на сражаващ се кораб“, Карл Шмит пък ще види себе си по-късно, след като постепенно изпада в немилост в Третия райх (и когато още по-късно търси алиби за колаборацията си), като капитан на роботърговски кораб, взет за заложник от разбунтувалите се роби. В Далеч от брега има две кинаджийски брилянтни сцени, отварящи тази концептуална дълбочина на алегорията на метежа в открито море: разговорът между директорката на театъра и режисьора, въведен с цитиращата Сиянието на Кубрик, играеща на ластик двойка момиченца, потопен в нацисткото бордо на чорапогащниците и поличките им и на тежките завеси в директорския кабинет; и вторият разговор в бордо, този път на лака, изтритото червило, старческата кожа и тъмнокафявия шал, преливащ в тъмночервено, на една чудовищно добра Цветана Манева в едър план, играеща стара актриса от преди 9-ти, спомняща си за турне в нацистка Германия и standing ovations в присъствието на Херман („Гьоринг, разбира се“ пояснява тя снизходително на сепнатия въпрос „Херман? Кой Херман?“ на младия режисьор). Който продава невинността на естетическото в очакване на статута на пореден заслужил или даже народен артист на несъществувала и в крайна сметка немислима за него съпротива, е дребен балкански каналджия. Далеч от брега е далеч от подобни евтини инсценировки на соца, коткащи неолибералните сланинки на глобалния бюргер, искащ да забрави собствения си минал и настоящ националсоц посредством препарирания за глобална консумация източноевропейски сурогат.

Късният соц във филма на Бонев е еднакво далече от сантиментално захаросаните бонбониерени префабрикати, инфантилно анимационни още преди да бъдат анимирани, от една страна, и „реалистичната“ реконструкция на епохата, внимаваща да не попадне случайно в кадър ПВЦ дограма или пък Хепито встрани от прекрасния кадър на тънещия в мъгла централен площад на Русе. Още в началото на филма черната Волга на областен партиен функционер ще се размине с брехтианско намигане с очевидно анахроничен бял товарен бус (подскачащ, без да намали, на анахроничен легнал полицай), който е прекалено дълго в кадър при това при нула трафик, за да бъде фал, буквално разсичайки надве секвенцията и траекторията на черната Волга. (По-късно ще има и бяла Волга на столични функционери, напомняща за избелването на лимузините на мутрите след края на 90-те.) Мажоретките преди премиерата на пиесата може и да ги е имало под някаква соц форма, но тези са вече на новия Голям брат. Панорамните кадри на соц ландшафти са възвишени със суровостта на една естетика на едновременно титаничното и руинното, напомняща на Тарковски или Звягинцев. Димящите комини на топлоелектроцентрала на брега на Дунава в Кубриков magic hour непосредствено след заглавието на филма са от финала на Сталкер, морето е смразяващо зимно като в Левиатан. „Накрая всички танцуват суинг – и живи, и умрели“ – казва директорката на театъра. „Ужас. Кой измисли тази дивотия?“ – пита режисьорът. „Аз“ – отговаря засмяно директорката, но това Аз е по-голямо от нея и режисьора: Азът на сбъднатата мечта в темпоралността на бъдеще в миналото, единствената темпоралност, в която сбъднатите мечти не са кошмар или непоносим отврат.

Алегорията на небългарското море се въплъщава докрай и щастливо български в неореалистичната сцена със старите моряци, празнуващи раждането на внук на старец с вид на Хемингуей от кубинския му период. Режисьорът седи сам, дядовците са видимо непрофесионални актьори в най-добрите традиции на италианския неореализъм. „Енчо, сѝпи още една ракия на тоз бедняк“ – казва старецът от едно българско средиземноморско море. Защото богатството води началото си от морето и то за миг е българско, без да е призрачно или алегория на спускането в Маелстрьома на вечните, въртящи се в кръг български преходи.

Владимир Сабоурин е пишещ на български литератор от френско-кубински произход: поет, филолог, историк на културата и литературен критик, причисляван към българския постмодернизъм. Автор на „Манифест на новата социална поезия“ и основател на литературното движение „Нова социална поезия“.

За из(б)ора на белоногата

и за един от несбъднатите геопо(е)тически бракове по сметка на Балканите

Автор(и): Юрий Проданов

Предполага се, че в същността си „езикът свещен на моите деди“ има една изключителна функция – да сътворява свещени текстове. Но точно пък по повод подобни свещени текстове за дадена култура Умберто Еко написа, че с тях не можем да си позволим много голяма свобода, тъй като обикновено има някаква религиозна власт или традиция, която смята, че държи ключа за тяхната интерпретация. При разбирането на това съждение може да се получи така, че понятието „ключ“ и словосъчетанието „държа ключа“ да отпрати асоциациите ни към образа на подредената от някой друг стая, в която подобно на хотелската човек влиза за малко, задоволявайки естествени потребности. Също както в образователно подредените семпли и удобни литературни интерпретации-стаи, предлагани от учебни помагала и христоматии в стил „девойката, която ми постла легло“. Напълно разбираемо е тогава защо отклоненията от подобна анализационна рутина ще бъдат оценявани като „подозрителна свръхинтерпретация“, а към авторите им ще се подхожда с подозрителност като към хора, които четат „Аз съм българче!“ не като българчета… И ще бъде напълно нормално, защото факт е, че всяка национална литература изгражда своя текстови канон, за да го превърне в крепост, в която няма място за анализационни галски втурвания. Още повече, историята ни учи, че промъкващите се през нощта гали винаги са усетени с крясък от когото трябва!

Проблемът за „хладния“ коментар на българската възрожденска литература, коментар, лишен от разпалената патриотична преклоненост пред автор и време, задаваща и очертаваща някакво ограничено интерпретативно поле е почти от днес. И в същото време друг проблем – този за безуговоръчната и абсолютна необходимост от коментар, който винаги трябва да поражда национални послания по подобие на посланията, които излъчва текстът – не е толкова мой, колкото на образователната инерция. Но след написаното по-долу може и да стане. Защото всъщност в средите на българските литературоведи този проблем традиционно е предположен от представата, че една национална литература може и трябва да бъде ортодоксално тълкувана предимно от принадлежащи към нацията екзегети.

Какво да кажем обаче за това: „Шумоленето на гората, чиято магия не е усетил нито един античен поет, която лежи извън всички възможности на аполоничния усет за природа със загадъчния си въпрос „откъде и накъде“, с потъването на мига във вечното, се намира в дълбока връзка със съдбата, с усета за история и трайност, с фаустовската меланхолна грижовна устременост на душата към безкрайно далечното бъдеще.“ Лично за мен това е едно от най-добрите неща, изречени по повод оня христоматиен стих от „Хаджи Димитър“ със зашумялата гора и повелия вятър. Проблемът е обаче в това, че почти сигурно преди (пък и след) да напише тези редове, Освалд Шпенглер не е чел нищо от Ботев…

Ако с този кратък пример съм успял да помоля за снизхождение [относно] простително неразумното желание да анализирам от дистанцията на неемоционалната и ненационалната ангажираност една митична за българската литература поема, то нека го и направя. Още повече, че няма да съм пръв в хладните оценки, защото „Изворът на Белоногата“ е оценявана и така – „няма дори пълна имитация, няма спазване на един определен стил“ и още „като много други външни подражания на народни поетически произведения е лишена на места от естествена наивност и непосредственост“ – и това е изречено от Боян Пенев.

В един обобщаващ модел от средата на 1970-те години по повод жанровата специфика на възрожденската поема Петко Тотев прави извода, че националната поема разчита в композиционното си стоене на мотива за двубоя. В този смисъл какво по-разбираемо от факта, че в едноименната поема на Никола Козлев Черният арап и Хайдут Сидер се млатят с балканско упование в крайната цел. Няколко години по-късно обаче се оказва, че двамата могат да захвърлят сабята и кривака, и травестийно да влязат в епическия сблъсък на двубоя-надговаряне край една чешма, на която преди това Хайдут Сидер си е измил краката. И наистина – нормално е да е така при положение, че националните литератури виждат в другия, в различния чужденец единствено врага, пожелавайки смъртта му. Да, но тази поема (става дума, разбира се, за „Извора на Белоногата“) ни изненадва със своя финал. За разлика от други поеми, писани по това време във всички балкански литератури, враговете се разделят по живо, по здраво. Не свисти сабя, няма кървави кошули, горски пътници не носят на войводата си отрязани глави. За разлика от един друг мъчителен диалог-двубой-надговаряне, в който въпросите спират, когато вече няма какво да се реже и „хубава Яна е качена на бяла коня“, за да бъде откарана насила някъде – тук след края на въпросите идва и една достолепна раздяла, натоварена с ориенталска щедрост и преклонение пред пехливанското държание на една жена в момент, в който „първо ѝ либе Никола“ вероятно се спотайва из храстите. Девойката си тръгва, везирът също, белите чадъри изчезват. Но може ли възрожденска поема без труп? Не може, разбира се…

Разсъждавайки върху композиционните несъвършенства на поемата, още Боян Пенев изтъква липсата на казуална връзка между финала с вграждането и логиката на поетическите събития, предхождащи случващото се. Защото дори и във фолклорните текстове такава каузалност неминуемо съществува. Градежът се руши, някой трябва да се вгражда, хвърля се облог кой ще дойде пръв, първа иде младата невяста – и, това е положението, Минке…(ако така се казва невястата). Неуловимата логика, обаче, според нашата хипотеза, е, че градежът на чешмата в „Извора на Белоногата“ е ненужна подробност – Гергана си е вградена по принцип – невидимата духовна себедостатъчност в тесния и захлупен ареал на „родното и милото“ метафорично се трансформира във видимостта на физическото вграждане – тялото в чешмата. Като става дума за сблъсъка на голямото и малкото (като пространствена визия) всъщност още Тончо Жечев видя в срещата на везира и Гергана сблъсъка на космополитния безродник от огромната империя и момичето с национална носия, по която можеш да познаеш дори от кои села е. С други думи срещата на безграничното и ограниченото (в смисъл на пространствена ограниченост). Защото факт е, че езикът на национализма има любимо занимание – да о-граничава тялото и неговото движение. Тоест, да очертава карти, да дърпа граници и да обявява попадналото и оказало се вътре в тези граници за земен рай. В този смисъл очаквано, но и смущаващо в аргументите на Гергана присъства обявяването на малкото и о-граниченото за свръхположително и основно качество – „свидна ми мала градинка“. И сега „нека да внимаваме – ще се чете от „Извора на Белоногата“ – „Няма там, аго, по вази, няма там стени такива“. Чудна работа – защо в междуетническия диалог-хвалба между момичето и везира стената, дуварът, преградата – ще се обявят за свръхценност. Е, наистина оказва се, че тези стени са обкичени с цветя. Но това са стени, стени и стени, обграждащи младата девойка. Стени, зад които е уютно и неподвижно.

Диалогичната игра с тясното пространство продължава и по-надолу в поетичния сблъсък на огромните цариградски сараи и „онзи мой бащин дом“. Оказва се някак си, че основното му достойнство е „едно само прозорче“. От него момичето „ще гледа деня слънцето, а вечер ясен месечка“. И така, градежът е налице – много стени, малко пространство, едно малко прозорче. И вътре Гергана – по всичко личи, че ѝ харесва!

Всъщност наистина ѝ харесва, щом с упование изрежда цветята в малката си градинка – едно флорално изобилие, в което на принципа на „Нашата земя е най-прекрасна, наш’те планини са най-големи“ с божествено безгрижие се създават цветя, които не съществуват никъде, но растат на воля „в нашата мала градинка“. Но нали по този начин националните историографии на Балканите изреждат и подреждат фактите в своите „мали градинки“ – там зад стените на музеите се разказва само в цветовете и цветята на победата – сърбите празнуват с цветята си на Добро поле, а ние ги берем на Сливница…

И ето ни при очертаващите се вече май смущаващи изводи, излизащи извън чисто филологическите задачи и очертаващи геополитически несбъднали се перспективи. В своя героикопатриотичен унес българската историография пренебрежително подминава обществения диспут във възрожденското общество за възможността от появата на дуалистична турско-българска държава. Началото на този диспут е поставено с прословутото „Прошение на 51 български първенци до конференцията в Париж през 1869 г.“, а последвалите години до самото Априлско въстание от 1876 г. са време на проверка на тази политическа идея. В този смисъл „Изворът на Белоногата“ не е обикновена поема. Тя е неочакван глас в политическото говорене на XIX век. Поемата разказва за невъзможния избор на една девойка и един народ. Невъзможен, защото през този век младите девойки-държави на Европа и Балканите вече са направили своите избори – старите везири и старите императори от Виена до Стамбул са ценители, девойките са така млади, но съдбите им са различни…

Всъщност тук можем да си зададем въпроса защо ли в унгарската поезия няма подобна поема. Ами, сигурно защото „унгарската девойка“, показала холеричния си характер във въстанието през 1848 година приема императорската покана години по-късно и тръгва за Виена. И защото метафоричната среща на чешмата в унгарската пуста действително се е състояла в политическия акт на Австро-Унгарската империя. Докато разговорът на Гергана и Везира си остава само поетическа хипотеза на несбъднатия политически дуализъм на Балканите, фантазираната от някои Турско-Българска империя. Още повече, че не само във възрожденския периодичен печат, а и в политическите реалности на Балканите достолепният везир присъства повече в образа на умиращ сифилитик – една доста неподходяща партия за първо венчило.

Тук остава само да припомня, че поемата си Петко Славейков пише във време, в което обществените перспективи (поне в неговите представи) са нахвърляни или под безродните и бодливи глогини, на които е окачена нямата му лира, или под бесилото на Левски. Ситуация доста неподходяща за геопоетически (не казвам геополитически) експеримент-брак по сметка. Подписването на брачните документи е невъзможно вече и по други причини – първо, защото достолепният и великодушен везир е само спомен от героичното време на Сюлейман Великолепни – неговите наследници са вече френски възпитаници и точно като Мидхат паша са склонни да бесят редактори на вестници. На второ място Гергана няма избор, въпреки каламбура в началото на тези редове. Изборът между Свобода и смърт в определени случаи е в избора на начина, по който си отиваш от мира сего. В този смисъл отговорът е единствено възможен – оставам в моята „мала градинка“ – онази малка държава в сърцето на Балканския полуостров, вграждането в която означаваше смърт и забрава (въпреки че за това бе написана и епопея).

И накрая. Въпросът на въпросите. Къде остана Никола? Мъжът, закрилникът, домакинът, стопанинът, къщовникът. В поемата той хрисимо присъства като вярното либе, което по женски прекадява гроба, прелива го с руйно винце и подсмърча, палвайки свещичка. Отговорът, който дава поемата, е „и до ден днешен няма го“. Всъщност не е ли това и днес големият проблем на онова нещо, което Славейков нарече Гергана, имайки всъщност предвид босоногата България…

Юрий Проданов е ръководител на Катедра Журналистика и масови комуникации в Шуменския университет „Епископ Константин Преславски“. Води дисциплините „Теория на журналистиката“, „Българска журналистика и книгоиздаване“, „Пресжурналистика“. Съчетава преподавателската дейност с журналистика на свободна практика – писал е (от 1996 г.) коментари и анализи за вестниците „24 часа“, „Новинар“, L’Europeo и Редута.бг.

Коментари (1)

- 11-12-2019|Петър Петров

Четейки текста неволно си помислих: Колко от смисловото съдържание на статията изобщо присъства във възприятията на хората от онова време? Понякога нещата са много по-прости.

Не съм чувал или чел някой унгарец да изпада във възторг от времето, когато Унгария е под властта на Австрия и по-късно, когато е част от дуалистичната монархия – Австро-Унгария.

Мощното слово на Егор Жуков

Автор(и): Егор Жуков

Че един двадесет и една годишен студент, който публикува в Ютуб видеоклипове, в които призовава към гражданско неподчинение и нарича Путин „луд“, може да се окаже заплаха за руската държава, звучи като детинщина, разбира се. И все пак в днешна Русия – мощната, подновена „световна сила“ на неподражаемия Владимир Путин, който по някакъв начин все още успява да убеждава света и хората по него, че страната му действително е мощна, уверена в силите и способностите си страна – именно в тази Русия се случва това, и то не за първи път. Един двадесет и една годишен студент на име Егор Жуков беше обвинен в „екстремизъм“ за публикуване на видеоклипове в Ютюб, в които говори за ненасилствен протест, за кампанията си за място в Московския общински съвет и за различните подходи към политическата власт. В последното си видео, записано преди четири месеца, той казва, че „лудите“ като Владимир Путин разглеждат властта като цел сама по себе си, докато политическите активисти я разглеждат като инструмент за общи действия. В много от своите видеоклипове Жуков говори на фона на знамето на Гадсден – „Не ме тъпчи!“[286] – което изглежда е било окачено в спалнята му, в апартамента на родителите му. Прокурорът поиска четири години затвор. В петък един московски съд осъди Жуков на три години изпитателен срок – необичайно леко наказание, което вероятно се обяснява от обществения резонанс на речта на младия човек, която няколко руски медии се осмелиха да публикуват. Стотици хора се събраха пред съдебната палата в деня на присъдата. Като условие за изпитанието му на Жуков е забранено да публикува в интернет. Освен това съдийката е постановила флагът, който е конфискуван от полицията, да бъде унищожен.

Особено силно впечатление прави последното слово на младия човек, което гласи така:

„Процесът, който се провежда сега, е посветен предимно на думите и тяхното значение. Обсъждахме конкретни фрази, нюанси на формулировките, методи за тяхното тълкуване. Надявам, че успяхме да докажем на уважавания съд, че аз не съм екстремист – нито от гледна точка на лингвистиката, нито от гледната точка на здравия разум.

Сега бих искал да се докосна до неща, които са по-фундаментални от значението на думите. Искам да говоря за мотивите на моите действия, тъй както и експертът [на съда] говори за тях. Това са мотиви истински и дълбоки. Мотиви, които ме принуждават да се занимавам с политика. Мотиви, които следвах и при видеозаписите, които публикувах в Ютюб за канала „Блогът на Жуков“.

И ето с какво искам да започна. Днес руската държава представя себе си като последен защитник на традиционните ценности. Голямо внимание, както ни се казва, се отделя на институцията на семейството и патриотизма. А като ключова традиционна ценност се посочва християнската вяра. Ваша чест, струва ми се, това може би е дори нещо добро. Християнската етика включва две ценности, които са ми наистина близки. Първо, това е отговорността. В основата на християнството лежи историята на един човек, решил да постави на плещите си страданията на целия свят. Историята за човек, който е поел отговорност в максимално възможния смисъл на думата. По същество централната идея на цялата християнска религия е идеята за личната отговорност.

Второ, любовта. „Обичай ближния като самия себе си“ е основната фраза на християнската религия. Любовта е доверие, състрадание, хуманизъм, взаимопомощ и грижа. Обществото, изградено върху такава любов, е силно общество и може би най-мощното от всички по принцип възможни.

Но за да се разберат мотивите на моята дейност, е достатъчно да се погледне как настоящата руска държава – гордо представяща себе си като защитник на християнството, а следователно и на тези ценности – ги защитава на практика. Преди да се заговори за отговорността, първо трябва да се отговори на въпроса каква е сама по себе си етиката на отговорния човек, какви са думите, които той произнася за себе си през целия си живот. И самият аз мисля, че те са: „Запомни, целият ти път ще бъде изпълнен с трудности, понякога непоносими. Всички твои близки ще умрат. Всички твои планове ще бъдат разбити. Ще бъдеш измамен и изоставен. И никъде няма да можеш да избягаш от смъртта. Животът е страдание. Смири се с това. Но, след като се смириш с това, след като се смириш с неизбежността на страданието, все пак поеми на раменете си кръста и следвай мечтите си, защото в противен случай всичко само ще се влоши. Стани пример, стани такъв, на когото може да се разчита. Не се подчинявай на деспоти, бори се за свободата на тялото и духа, и за такъв ред в страната, при който децата ти могат да бъдат щастливи“.

Но на това ли ни учат? Това ли е етиката, която децата усвояват в училищата? Такива ли са героите, които почитаме? Не. Съществуващата в страната ситуация унищожава всякакви възможности за човешко процъфтяване. 10% от най-заможните руснаци са концентрирали в ръцете си 90% от благосъстоянието на страната. Сред тях, разбира се, има много достойни граждани, но по-голямата част от това богатство е получено не от честен труд в полза на хората, а чрез банална корупция.

Нашето общество е разделено на две нива чрез непроницаема бариера. Всички пари са концентрирани на върха и никой няма да ги върне оттам. А „там долу“ – без преувеличение – е останала само безнадеждност. Като разбират, че няма на какво да разчитат, като разбират, че колкото и да се стараят, те не могат да донесат щастие на себе си или на семействата си, руските мъже стоварват целия гняв върху жените си, те или се пропиват, или се обесват. Русия е на първо място в света по броя на мъжки самоубийства. В резултат на това една трета от всички семейства в Русия са съставени от самотни майки с деца. И тук ми се иска да попитам, това ли са начините, по които защитаваме традиционната институция на семейството?

Мирон Фьодоров [рапърът Оксимирон], който посети заседанията на съда повече от веднъж, много правилно и справедливо отбеляза: у нас алкохолът е по-евтин от учебниците. Държавата създава всички условия за това, между отговорността и безотговорността, руснакът винаги да избира второто.

А сега за любовта. Любовта е невъзможна без доверие. А реалното доверие възниква по време на съвместни действия. Но първо, съвместните действия са рядко срещано явление в една страна, в която отговорността не е развита. И второ, ако все пак някъде се появи съвместна дейност, тя незабавно започва да се възприема като заплаха от пазителите [на реда]. И няма значение какво точно правите: дали помагате на затворници, дали се застъпвате за правата на човека, дали защитавате природата – рано или късно вие ще бъдете застигнати или от статута на „чуждестранен агент“, или просто ще бъдете затворени. Държавата дава ясно да се разбере: „Момчета, скатавайте се в дупките си и не взаимодействайте. Не можете да се съберете повече от двама на улицата, защото ще ви затворим заради митинг. Не може да работите заедно по социалния дневен ред, защото ще ви дадем статус на „чуждестранни агенти“. Откъде в такава среда да се породи доверие, а в резултат на това и любов? Не романтична, а хуманистична любов на човек към човека.

Единствената социална политика, която руската държава провежда последователно, е разединението. Така държавата ни обезчовечава в очите един на друг. В нейните собствени очи всички ние отдавна сме обезчовечени. Как иначе да се обясни такова варварско отношение към хората от нейна страна? Отношение, което всеки ден се подчертава чрез побои с палки, изтезания в колониите, игнориране на ХИВ епидемията, затваряне на училища и болници, и т.н.

Нека се погледнем в огледалото. Какви сме станали, позволявайки да се върши с нас всичко това? Превърнали сме се в нация, която е забравила как да поема отговорност. Станали сме нация, която е забравила как да обича. Преди повече от 200 години Александър Радишчев, пътувайки между Санкт Петербург и Москва, пише: „Огледах се наоколо – и душата ми стана ранена от човешко страдание. Обърнах погледа си навътре – и видях, че бедствията на човека идват от човека.“ Къде днес има такива хора? Хора, чиято душа боли заради онова, което се случва в родната им страна. Защо не са останали почти никакви?

Цялата работа е там, че на практика вярно се оказва следното: единствената традиционна институция, която наистина почита и укрепва сегашната руска държава, е самодържавието. Едно самодържавие, което се стреми да разбие живота на всеки човек, който искрено желае доброто на родината си, който не се стеснява да обича и да поема отговорност. В резултат на това нашите страдащи граждани трябваше да се научат, че инициативата е наказуема, че шефовете винаги имат право, просто защото са шефове, че тук щастието може и да е възможно, но не и за тях. И като научиха това, те започнаха постепенно да изчезват. Според статистиката на Росстат, Русия постепенно изчезва със средна скорост от минус 400 хиляди души годишно. Но заради статистиката не се виждат хората. Така че вижте ги! Това са пропиващите се от безсилие, замръзващите в студени болници, убиващите сами себе си … хора. Такива като нас и вас.

Надявам се към този момент мотивите на моята дейност да са се изяснили поне малко. Аз наистина искам да видя в своите граждани тези две качества – отговорността и любовта. Отговорност за себе си, за хората наоколо, за цялата страна. Любов към слабите, към ближния, към човечеството. Това е моето желание – още една причина, ваша чест, поради която не мога да призовавам към насилие. Насилието развързва ръцете, води до безнаказаност и оттам до безотговорност. По същите причини то не води и до любов. И въпреки това, въпреки всички препятствия, аз не се съмнявам нито за секунда, че желанието ми ще се сбъдне. Гледам напред – отвъд хоризонта на годините – и виждам една Русия, изпълнена с отговорни и любящи хора. Това ще бъде едно наистина щастливо място. Нека всички си представят една такава Русия. И нека този образ ви води в работата ви по същия начин, по който води и мен.

В заключение ще кажа следното: ако днес съдът все пак реши, че тези думи са произнесени от наистина опасен престъпник, то следващите години от живота ми ще бъдат изпълнени с лишения и несгоди. Но аз гледам момчетата, с които ме събра „московската афера“– Костя Котов, Самаридин Раджабов, и виждам по лицата им усмивки. Льоша Миняйло и Даня Конон не си позволиха да се оплакват от живота нито в един-единствен момент от кратката ни комуникация в следствения арест. Ще се опитам да следвам примера им. Ще се опитам да се радвам, че имах този шанс – да издържа на едно изпитание в името на ценности, които са ми близки. В крайна сметка, ваша чест, колкото по-страшно е бъдещето ми, толкова по-широка е усмивката, с която гледам към него. Благодаря ви!“

Егор Жуков (род. 1998) е млад руски политически активист и блогър, който стана известен благодарения най-вече на скандалното дело против него в един московски съд, по обвинения в „екстремизъм“. Повод за това дава неговия видеоблог в Ютюб, в който младият човек призовава към мирна съпротива срещу съществуващия днес в Русия реди и критикува лично президента Владимир Путин.

Не е крайно лошо

Автор(и): Дияна Тончева

Събуди се съвсем рано – тъкмо се беше развиделило – и понеже си знаеше, че няма никакъв шанс да заспи отново внимателно, на пръсти се измъкна от притихналата къща и бавно пое към механата.

Фамилните къщи, от които се състоеше хотелският комплекс, бяха досущ еднакви, общо десет на брой, разположени на две нива. По пет къщи на ред. Тяхната се падаше на горната редица, най-крайната, току до гората и най-отдалечена от механата.

Всички къщи бяха заети, доколкото беше разбрала, и сега в този безбожно ранен час нямаше жива душа навън. Кая прекоси необезпокоявано и без да бърза прясно окосените морави пред къщите, стигна до края на горната редица и заслиза по каменните стъпала, залепени от външната страна на механата.

Щом стъпа на чакълестия път, обрамчващ целия комплекс, зави надясно и след три крачки се озова в подножието на механата. Погледна нагоре, присвивайки очи, за да фокусира, но от мястото, където беше, не се виждаше нищо. Дали изобщо е отворена толкова рано, усъмни се за момент, но все пак пое по масивните стъпала, водещи към чардака.

Горе нямаше никого, както и предполагаше, и тъкмо се обърна да си ходи, когато дървената врата на механата се отвори и отвътре се подаде един мъж. Изглеждаше на около шейсет, но спокойно можеше и да е на повече. Дребен на ръст, със сигурност по-нисък от нея, с късо подстригана сиво-бяла коса и дълбоки бръчки покрай устата – вдълбаха се още повече, когато мъжът се усмихна широко и вдигна подканящо ръце.

– Добро утро, девойче! Как спа?

Кая се усмихна в отговор, докато изучаваше лицето на мъжа. Беше ѝ странно познат.

– Добро утро. Непробудно, като никога.

– Така се спи в планината – кимна одобрително човекът. – Кафе и закуска?

Тогава се сети. Той им сервираше снощи на вечеря.

– Само кафе, благодаря. Закуската после, като се събудят останалите.

– Идва кафето – отсече бодро и се шмугна навътре.

Кая се зачуди дали да не го последва – да седне на топло – или да остане на чардака. Постоя нерешително на едно място, претегляйки ползите и негативите от двата варианта и накрая избра една кръгла масичка навън вдясно от стъпалата, сядайки с лице към боровата горичка отсреща. Със сигурност щеше да помръзне, но пък гледката си заслужаваше.

Тежката врата се хлопна, звънчето, закачено над нея, се обади и в следващия момент беше сервирана една димяща чаша пред Кая.

– А-а, забравих захарта, ще прощаваш – и мъжът се обърна да влезе отново.

– Няма нужда, благодаря.

– Добре, обадете се, като ти дойдат хората. Вътре ще съм.

Кая остана сама. Отпи предпазливо от горещото кафе, без да сваля поглед от гората. Тишината беше оглушителна, само някое куче излайваше от време на време и това беше всичко.

Единственият друг звук, който нарушаваше тишината, беше хлопката на някакъв кон, спънат в подножието на механата. Едър, светлокафяв с бяло петно на челото, с широк гръб и опашка, опираща в земята.

Кая вдиша хладния сутрешен въздух и се отпусна назад в стола. Как да се върнеш после в града, помисли си разсеяно, докато посягаше към чашата.

Сепна се, когато усети движение някъде зад себе си. Мъжът беше излязъл отново и тъкмо сядаше на един люлеещ се стол по диагонал на Кая. Без да поглежда към него разбра, че е запалил цигара.

– Тук ли си стои все? Имам предвид вързан и въобще? – посочи към коня, който пасеше вглъбено, безразличен към заобикалящия го свят.

– Да, използваме го за трупи – отвърна мъжът след кратка пауза, за да си дръпне от цигарата.

– За какво?

– За теглене на трупи. На дърва – обясни търпеливо.

– А за яздене?

– О, не. Стар е вече за тия работи.

Кая не каза нищо повече, но отмести поглед от коня. Посегна към кафето, за да установи, че е изстинало, и го побутна настрана. После със закуската щеше да си поръча ново, не обичаше студено кафе.

Мъжът допуши мълчаливо цигарата си и влезе вътре. И тишината се настани отново, писваща в ушите, пристрастяваща. Кучетата бяха замлъкнали, незнайно защо, само хлопката на стария кон се обаждаше колебливо.

Кая потрепера, чак сега усети хладната прегръдка на планината и се уви, колкото можа, в тънката си жилетка. Изведнъж си спомни думите на Мати на вечерята снощи.

Възрастните се хранеха, насядали около дългата маса, а децата си играеха наоколо, търчаха напред-назад – смях и пищене, от време на време малко рев, разбира се.

По едно време синът ѝ се приближи към нея, дръпвайки я настойчиво за ръката. Прошепна ѝ нещо, но тя не го чу. Някой беше разказал виц и всички на масата се смееха.

Кая се сниши, доколкото е възможно, към сина си.

– Какво? – почти извика в ухото му.

– Не искам да пораствам, казах.

Погледна я право в очите, отдолу нагоре, немигащ и съвсем сериозен. Шумотевицата на масата беше поутихнала.

– Защо, Мати? – Кая се напрегна да го чуе.

– Просто не искам. Не искам да пораствам, да остарявам и да умирам. Не искам ти да умираш – изглеждаше така, сякаш ще се разплаче.

Това ѝ дойде изневиделица и за момент остана безмълвна. Другите на масата спореха за нещо ожесточено. Кая стисна лекичко ръката на сина си – беше малка и топла.

– Дотогава има много време, миличък. Още дълго ще бъдеш дете, това е сигурно. А после… – тук се запъна.

– После? – детето я гледаше обнадеждено.

– После като станеш голям, сам ще видиш, че и това не е крайно лошо – засмя се майка му.

И с това приключи темата.

Хлопката издрънча. Погледът на Кая се приплъзна от бистрото светлосиньо небе през боровата горичка към поляната долу и точно когато спря върху бялото петно на челото му, конят вдигна ненадейно глава към нея. Кая затвори очи.

Дияна Тончева е родена във Велико Търново. Икономист по образование. Живее в София. Авторка е на романа „Ти си всичко“, изд. „Весела Люцканова“. Нейни разкази са публикувани в“Литературен вестник“ и списанията „Море“, „Простори“, „Съвременник“, „Страница“, „Артизанин“ и др.

Коментари

- 15-12-2019|Гост

Не е крайно лошо разказчето.

- 15-12-2019|Дияна Тончева

Благодаря.:)))

Когато телевизията започна да се излъчва по радиото…

Автор(и): Александър Лазаров

Статията е инспирирана от 60-тата годишнина

от първото телевизионно излъчване в България

Обзорът и анализът в този текст почиват изцяло върху лични преки наблюдения от българския ефир и родното аудио-визуално производство. Заключенията също касаят перспективите преди всичко на местна почва. Статията не претендира за изчерпателност. Нейният смисъл е, с оглед на преживяното, да направим колкото е възможно по-точна прогноза за съвременното развитие и перспективите пред телевизията, към която питая известно пристрастие. Според моята логика, ако не се промени драстично, бъдещето на тази медия сред многообразието на медийния пазар не се откроява като оптимистично. И ако статията породи дискусия, то нека я търсим в посока на това заключение, вместо да спорим колко точно съм пресъздал картината от недалечното минало, или нейната хронология.

И така:

Началото

Преди около 60 г. на небосклона изгря Българската телевизия като ново средство за масова комуникация, замислено и използвано от властта за разпръскване сред обществото на добре проверена и още по-добре редактирана информация, пропаганда и култура. Културата няма да коментирам, за да бъде анализът по-фокусиран върху новините и актуалните предавания.

Телевизията пое мисията, отначало да допълни, а по-късно – да измести кино-прегледите и да „погълне“ в програмата си документалния филм, който от своя страна така и не успя да завземе трайна позиция на големия екран. По подобие на радиото, новата технология бе много по-бърза и ефективна спрямо киното. Тя нямаше ограничителната рамка от само десетина минути преди „Главния филм“ и скъси максимално времето между реалното събитие и аудио-визуалния репортаж от него. Сравнително скоро след старта си, тя вече боравеше и с директни предавания на картина и звук от манифестации, конгреси, мачове и други важни събития. Дори първите издания на „Телевизионния театър“ се играеха и предаваха на живо от малко студио в старата предавателна кула на столичното „Дървенишко шосе“. Поради липсата на възможност за видео-запис, през първите си години телевизията носеше белега на нещо живо и истинско, дори с цената на дребни гафове (защо не – и благодарение на тях), а усещането за неподправеност и автентичност на показваното и коментира към него внушаваше голямо доверие към отправяните послания. В този период програмата бе само броени часове на ден, а за да я гледат, хората се събираха у съседи и приятели, защото не всеки дом разполагаше с „малък екран“.

Още в зародиша си, телевизията експонира ново действащо лице – телевизионният говорител. В съзнанието на публиката това ново присъствие беше далеч по-впечатляващо от гласа на радио-аналога си, може би защото пред зрителите стоеше образът на жив човек с цялостно присъствие и, ако щете – обаяние, който за разлика от радио-четеца, освен с текст и интонация, боравеше и с мимика, по-рядко – с жест, имаше подбран костюм и прическа. Разбира се, че по това време изборът на лицата, които да кореспондират с обществото по антенен път бе много внимателен и провеждан добре, но според мен, индивидуалният талант и всеотдайността на изпълнителите на тази роля и умелата им режисура далеч не изчерпват причините „Чичко“ Филипов, Ани Цонева, Георги Ламбрев и Мария Тролева (за по-младите – това са първите водещи на тв новинарските емисии в България) да се превърнат в авторитети и винаги добре дошли гости за множество българи. Основното бе, че телевизията направи възможно не само да чуваш, но и да виждаш този, който те информира или ти преразказва неща, които в повечето случаи бяха илюстрирани и с репортажна картина. Без съмнение, с това телевизията превъзхождаше радиото. Тя не случайно носи името теле-визия, и за мен, лишена именно от визуалната си компонента по каквито и да е съображения, дори в нейното име не остава много – оттук и спорната ѝ същност в осакатения откъм образ аудио-вариант.

Нататък

През седемдесетте и осемдесетте години на миналия век телевизията постепенно постави превес на пропагандата над информацията и културата. Програмата обхвана цялата седмица и набъбна като излъчвани часове. По отношение на новините и публицистиката редакторите взеха изцяло властта над режисурата, поставяйки под пълен целенасочен контрол какво се казва и показва, за да не се хвърли никакво съмнение, че върху светлия комунистически идеал може да възникне и най-малко сенчесто петънце. Трябва да се признае, че ако днес, все още далеч непренебрежима част от обществото ни продължава да витае мисловно сред комунистическата утопия, независимо от ред други причини, на преден план изплува успехът на телевизионния пропаганден инструментариум през въпросните две-три десетилетия. Тогава протекоха няколко паралелни процеса:

· Появи се видео-записът като техническо средство, позволяващо по-прецизна цензура, която на местна почва постепенно прерасна в нещо по-злокобно – в авто-цензура. Отговорността се разми между мисленето на авторите, вижданията на редактора на предаването, мнението на ред-колегията, псевдо-естетическите претенции и словоблудството на Художествения съвет, „думата“ на Главния редактор и др. Любопитно беше поведението на Програмния директор на БНТ и неговите т. нар. „програмни наблюдатели“. Последните имаха „благородната“ цел да се грижат за идейния и художествен облик на цялостната програма, за да не би отделните редакции, увлечени в своите ресори, да изпуснат онова „Голямото“ и „Главното“ (все с главно „Г“) предначертано от конгресите на БКП. Те гледаха всичко преди да отиде в бокса за излъчване и подписваха документа, наречен паспорт на сътворения продукт. Разполагаха с две опции: „пускам“ към ефир, или „пускам със забележка“. Естествено, във втория вариант, описваха забележките си. Ако тази документация се пази, вероятно би могла да послужи за научни изследвания, какво провокираше забележка в онази епоха. Интересното, обаче, бе в това, че графа „не пускам“ не съществуваше. Когато програмният наблюдател не одобряваше дадено предаване или филм за излъчване, той просто не подписваше бланката и я отнасяше на програмния директор. В повечето подобни случаи, ако в екипа създал творбата няма някой изтъкнат другар, който би могъл да възроптае, или чрез здрави семейни и други връзки да породи нежелан „шум в системата“, програмният директор изобщо не си правеше труд да гледа проблемното произведение. Той просто пъхаше документа в чекмедже, а лентите, въплътили нелицеприятни идеи или оценки, заедно със значителен финансов ресурс за изработката им, оставаха на рафта без да видят бял свят, докато някое наводнение в мазетата-складове не ги изпрати окончателно в историята. Така, през лабиринта на море от „съображения“ минаваха предимно идейни клишета, които едновременно налагаха догми чрез непрекъснато повтаряне на едно и също, но и в известна степен дадоха началото на явлението да отблъснеш интелигентния сегмент от публиката си (визирам едновременно образовани и природно-интелигентни зрители), чиито очи и уши обръгнаха и хванаха „мазоли“ към празните от съдържание еднообразни приказки. И все пак, най-вече поради липсата на алтернатива като идеи, мисленето на хората биваше системно поразявано. Този префинен механизъм за елиминиране на мнения, различни от официалните „партийно-издържани“ позиции в голяма степен остава непроменен и днес, но за това ще стане дума по-нататък в статията.

· Паралелно, някъде в средата на 1970-те дойде и синхронната репортажна камера, която бе едновременно безшумна (за да не се впише брумът на мотора ѝ паразитно в звукозаписа) и лека (малогабаритна), за да може операторите да я ползват в много широк периметър от снимачни площадки. В този период се работеше на филмова лента, обратима или негатив-позитив, в зависимост от това, с какво темпо се очаква да бъде обработена и цели ли се трайно запазване на копия в перспектива. Така, на екрана се роди още едно ново действащо лице – интервюираната говореща глава, на която е дадена възможност да отговаря на зададени въпроси. Отклони ли се „разпитваният“ от тях, вземе ли да каже какво наистина мисли, или дори ако е само по-пространен от отредената му роля, веднага заиграваше ножицата в монтажа. Така, отделната заснета личност или група от хора губеше част от идентичността си, за да се превърне в „тухличка“ за изграждане на желаните екранни „взети от живота“ герои и послания. В този дух, разликата между публицистичното нестудийно предаване и документалния филм взе да се размива. В публицистиката питащите журналисти присъстваха с микрофони в кадър, докато обичайно, във филмите гласът на задаващия въпроси режисьор или редактор отсъстваха. При все това, на лице беше един общ принцип: ще говорите само каквото ви питам и аз, т.е., авторският екип, включващ всички изброени по-горе цензуриращи фактори, ще използваме думите ви, манипулирани по наше усмотрение. Изключително рядко заснетите хора бяха канени да видят създаденото преди окончателното завършване на произведението, за да споделят впечатление и оценка, доколко онова от екрана кореспондира с оригиналната им мисъл и житейската правда. Предаванията и филмите станаха протяжни говорилни. Късите формати почти изчезнаха, а разказът само с картина на музикален фон станаха изключителна рядкост. И този подход се запазва до днес, при все че кино-лентата бе заменена първо с аналогово, а после и с дигитално видео.

· В същия период започнаха да идват и „гости“ в студиото за участие в предавания, излъчвани на живо. По правило, водещият на подобна програма бе неизменно много доверен човек за властта, проверен за (не)благонадеждност от ДС и с чин в някой от отделите на тази служба. Разкритията след края на комунистическата епоха сочат, че тази практика не познава изключение нито в БНТ, нито в БНР. С други думи, рискът в реално време в ефир да се каже нещо против тоталитарната власт или Вожда ни бе сведен до минимум чрез достъп до тази възможност само на хора, от които не се очаква да го сторят. А ако все пак се изпуснат в нещо – ефектът бе двоен. Хем БКП се изфуква, колко демократично е настроена, хем тия които са „сгафили“ ще бъдат отстранени, или още по-добре – ще си направят ефирно „харакири“ като обяснят на публиката, че не са имали предвид точно това, което са казали.

Две десетилетия телевизионният ефир се проектираше успешно в тази рамка, като обемът на изразяваното критичното мислене под формата на недомлъвки или многопластови метафорични двусмислици растеше с наближаването на ноември 1989 г. Ако трябва да се влезе в детайлите на подобен обзор, вероятно ще е необходимо многотомно издание с много съавтори, което едва ли е нужно някому днес. Според мен, за съвремието ни важното изречение от опита през този период би звучало приблизително така: отминалата ера „въоръжи“ журналистиката с перфектен инструментариум за налагане на тези сред обществото, стига да е налице монопол върху медийната активност, така че алтернативните възгледи да нямат трибуна. Само че това не можеше да продължава вечно.

„Да, ама не!“

Тази мисъл на покойния Петко Бочаров, долетяла от „Канал 1“ на БНТ освидетелства началото на плуралистичния период на българските телевизии, съпътстващ демократичното развитие на страната. След 1990 г. плурализмът постепенно възникна в българския ефир, отначало – чрез промени в БНТ (спомнете си ерата на директните предавания от Кръглата маса, на неограничените във времето „Панорама“ и „Всяка неделя“, на конкурентните новинарски екипи на двата канала и др.). Настъпи и известно разчупване на коментираната по-горе рамка на цензурата. Подчертавам „известно“, защото системата на цензурата не бе изцяло разградена и понастоящем в немалка степен с нея си служи всеки, който има властта да назначава и уволнява ръководните кадри на националната и на частните телевизии. Не след дълго възникнаха частни локални тв мрежи, предаващи чужди сателитни програми. По-късно се родиха и частните телевизионни оператори с национален обхват. Всичко това се случи в условията на духовното освобождаване на българина, съчетано с икономически недоимък, инфлация, достигаща на моменти хипер стойности и социално-политическо лъкатушене с ориентация, ту на Запад, ту на Изток.

Родната публика се докосна до много нови за нея неща. По различните канали взе да тече информация, предложена в различни дискурси. Появи се репортажът на живо от различни точки на света (преди всичко чрез CNN, която в един период се предаваше и като цялостна програма с превод на български в ефир), дойде западното „шоу“ в цялото му многообразие и най-вече MTv с ярките си клипове. За първи път видяхме специализирани филмови и спортни канали, разцъфтяха и чисто порнографски денонощни програми.

Стана ясно, че ако има политическо състезание между двама, не само във вицовете, но и от малкия екран може да се твърди, че крайният резултат първи и втори означава, че „нашият“ е втори, а другият – предпоследен. Това най-ярко се виждаше по протяжните следизборни прес-конференции. Отначало, зрителите, научени от отминалата епоха да търсят информация за истината някъде в подтекста между редовете и помнещи уроците по литература с акцент „Мислете какво е искал да каже авторът“, бързо се ориентираха за разликата между фактите и тяхната интерпретация. Това, обаче не трая дълго, защото стратезите на пропагандата в новите условия реагираха едва ли не мигновено, насаждайки съмнението към всеки публикуван факт. Как се случи това? Тук водеща роля имаше пресата. Хората все още си купуваха вестници, а последните почти веднага смениха стила си. Само за около две-три години от помпозността и литературният език на комунистическата преса не остана почти нищо. Появиха се гръмки и брутални заглавия, директно наплевателство, груб тон и близък до хулиганския речник. В публикациите масирано навлезе жаргона и лошото възпитание. Статии, под примерен надслов „Влак прегази коза“, или „Машинист пика край Вакарел“ успяваха да фокусират много повече внимание от вътрешно и външно-политически акценти, които слагаха сериозни отпечатъци върху развитието на обществото. Протече процес изцяло в духа на анализа на Бодрияр („Симулакрум и симулация“ – 1981), т.е., най-кратко казано, медиите започнаха да създават образа на реалност, която е доста различна от действителността, а в някои моменти напълно се разминава с нея. Така, на местна почва се родиха фалшивите новини. По мое мнение, водещ в това отношение бе вестник „24 часа“, който в един момент се радваше на голяма популярност, проектирана в страхотни за българските стандарти тиражи, но читателите знаеха и се смееха, че на неговите страници всичко е валидно само 24 часа. Как: днес излиза от печат статия, представяща голям скандал, а утре се оказва, че това е така, ама… не точно така. Нещо е било изкривено, преувеличено, освен описаното има и спестено по темата и т.н. Пак „Да, ама не…“, само че в различен контекст. В подобен дискурс, но по-умерено се понесоха и телевизиите. Важното е, че всичко това не бе плод на някакъв хаос, а целенасочена политика да се влияе на публиката така, че тя да загуби доверието си в медиите. Защо: за да се предпазят бивши и настоящи заинтересовани кръгове, в случай че някой журналист представи действителни факти от някоя минала или актуална мащабна „далавера“, то реципиентът на неговата публикация едва ли не автоматично да реагира с нещо от рода: „Може да е така, а може и да не е.“

Трябва да се признае, че тази политика успя в голяма степен. Публиката, привлечена от директността на изказа, някак поспря да търси истината между редовете и с типичния за „Бай Ганьо“ скептицизъм и „практичност“ в пазарните условия, за по-малко от пет години силно се видоизмени. По-късно тази тенденция се задълбочи, особено сред младите, пострадали от паралелната разруха, протекла в областта на българското образование. Дозата на влаганата критична мисъл при възприятието и оценката на видяното и чутото намаля значително и бе заменена или с гневно партийно пристрастие и неуважение към инакомислещия, или с асоциалните безразличие, безхаберие, отчаяние и т.н. В същото време, в публицистиката си телевизията неумолимо прилагаше инструментариума, описан като „Прозорецът на Овертон“ (https://www.mackinac.org/bio.aspx? ID=12), т.е., стъпките, по които следва да се премине, за да може дадено общество или поне значителни сегменти от него да приемат за възможни и необходими промени, които в първия момент им изглеждат напълно неприемливи и недопустими. Моделът на Овертон е описан подробно и именуван като „Прозорец на възможностите“ в издание на Mackinac Center for Public Policy години след смъртта му – през 2017.

Факт е, че в този период България имаше нужда от радикални мерки, за да преодолее икономическия си фалит след края на Студената война (да си припомним Мораториума върху изплащането на външния ни дълг, обявен от министър-председателя Андрей Луканов през 1990 г.). Трябваше да извървим прехода от държавно-партиен монопол към демократична политическа система и пазарна икономика. Факт е също, че историята на цивилизацията ни не предлагаше никакъв минал опит, как да стане това. Също така, факт е, обаче, че по метода на Овертон и чрез други подобни медийни инструменти за въздействие над обществото, телевизиите прокараха приложението и на твърде спорни (от днешна гледна точка) идеи като например, мултикултурното съжителство във варианта предложен от Чарлс Тейлър („Мултикултурализъм – 1999). В този процес, професионалните социални „инфлуенсъри“ изиграха своята роля и носят своите заслуги, но и отговорности.

През същата „петилетка“ от старта на българския преход, считам, че следва поне да се маркира началото на докосването на българската публика до рекламата – онази, истинската реклама, която има за цел да те накара да купиш, т.е., да направиш омразното нещо да харчиш парите си, и накрая да си доволен. Това бе явление твърде различно, примерно от рекламата на картофобелачка, произведена от „Бакелиткооп“ през 1970-те, просто защото този уред, хем го имаше на малкия екран, хем го нямаше в магазина. По подобие на културата, ще изключа и рекламата от анализа си, най-вече защото не съм експерт в тази област. Ще споделя само, че „рекламно-неопетнената“ и ненапатила се до този момент душа на българина лесно и доста наивно се поддаваше на внушения като този процес даде силен отпечатък и в политически план. Иначе казано, политическата откровена реклама „дообогати“ арсенала на телевизионната пропагандна мисия. Клипът „Последен валс“ според мен е достоен да влезе в учебници за инспириране на стотици хиляди, жадуващи за промяна и справедливост. Отделен въпрос е дали създателите на този клип са искали справедливост, или нещо различно от нея.

Друг съществен аспект от новата палитра на телевизиите през същия период бе дискусията. Срещата на противоположни, понякога полярно разделени мнения в рамките на едно предаване бе нещо напълно непознато за българския зрител, свикнал в миналото, че гостите в студиото, ако ще и на два-три гласа, по правило пеят в хор. За съжаление, обаче, в много от случаите, и тогава, та и до днес, дискусията като такава се предлагаше в твърде опорочен вид. Какво имам предвид? По принцип, в демократични условия плурализмът предполага срещата на различни гледни точки да води до взаимно изслушване, стремеж към вникване в аргументите на опонента, тяхното осмисляне и евентуално – всеки да моделира своя възглед по начин, щото спорът да роди нещо истинско и работещо. Иначе казано, намиране на компромисен изход от проблема, който да даде превес на общото в двете позиции. Ако това се окаже невъзможно, или поне на първо време изглежда така, цивилизованата дискусия предполага влизане и излизане от нея, запазвайки отделните противоположни възгледи, успоредно с толерантност и разбиране към виждането на опонента. Последното, обаче, на българска почва като че ли почти никога не се случи и вместо спорът да ражда истината, приехме за нормално той да ражда скандали. Примери за разправии със срамни мащаби, състояли се на телевизионен терен, колкото искаш. Дори в просъница, всеки случаен зрител може да изброи най-малко пет, какво да кажем за професионалистите. Според мен, по-лошо е друго. От началото на промените та до днес, в общия случай дискусията се преобрази в ниско-качествено надприказване. Участниците в нея се прекъсват един друг, не се изслушват, въобразяват си че като повишават тон агресивно стават по-убедителни. Освен своята гледна точка не признават нищо друго. В резултат, опонентът придобива образ на враг и това е крайно смущаваща тенденция. През всичките вече 30 години на демократично развитие на страната ни, пример за подобно екранно присъствие дават политиците, а журналистите просто им подражават. Първият подобен отвратителен предизборен диспут бе между кандидат-президентите д-р Желю Желев (СДС) и Велко Вълканов (БКП-антифашисти) през януари 1992 г. Тогава Вълканов не позволи на д-р Желев да развие почти нито една своя мисъл, прекъсвайки го брутално, а от своя страна, д-р Желев, явно неподготвен за тази форма на „диалог“ не се справи със ситуацията, но това не му попречи да спечели изборите.

В парламента БСП непрекъснато поддържа този тон в лицето на най-малко по две устати активистки. Без да съм изчерпателен, в различните парламентарни мандати това бяха Нора Ананиева и Клара Маринова (депутат, бивш тв журналист), Емилия Масларова и Петя Шопова, и все така до днешните „остриета“ Корнелия Нинова и Мая Манолова. Това са все хора, които считат политическия живот като форма на война, пледират, че защитават жертви сред обществото, вероятно мобилизират гласоподаватели от типа „червена бабичка“, но при все че пропагандират социално равенство, самите те благоденстват сред парламентарни и други привилегии. Разбира се, опозицията от „сини реститутки“ не им оставаше длъжна в нито един момент – и в нейните редове се намираха достатъчно агресивни борци за демокрация. Не цитирам имена, защото повечето „актьори“ в тази роля вече не са между живите. Така се зароди една креслива хулиганска „приказвалня“, която посредством малкия екран попадна във всеки дом, за да поднесе зрелище на обикновените зяпачи, огън и жупел на партийно-пристрастната публика. Върхът на това пошло поведение се породи в наши дни в лицето на поредица от откровено хулиганските изяви в реалността и в тв програмите на представители на партия „Атака“, воглаве с лидера им Волен Сидеров.

Истинско щастие е, че докато наблюдаваха всичко това, българите масово цъкаха с език, на думи отстояваха позициите на своите предпочитани политици, оплюваха „другите“ словом, но всичко това общо взето не прерасна в улични или по-големи сблъсъци, дори в много напрегнати моменти, каквито бяха протестите срещу правителствата на Жан Виденов и Пламен Орешарски.

Истинско нещастие, обаче, е фактът, че години наред, по много канали наблюдаваме тв водещи, които канят гости в студиата си, задават им въпроси, но ги лишават от възможността да отговорят на питанията като постоянно ги прекъсват. Според мен, това освен че граничи с липса на елементарно възпитание, обезсмисля разговора. Понякога е видно, че причината е журналистическа глупост, професионална немощ, известен нарцисизъм, основан на доминацията – това е моето студио, моето предаване, „Тук се слуша моята дума, аз съм…“.А какво всъщност „съм“? Друг път личи лошо прикрит журналистически слугинаж, т.е., стремеж за прокарване и налагане на конкретна гледна точка, угодна било на управленци, било на опозиция, било на конкретни икономически интереси. Само че който е подценил българина, в конкретния случай – българската публика, считайки я за стадо овце, което може лесно да излъже или манипулира, никога не е успявал, или дори да е въвел някого в заблуда, това е бивало за кратко. Вероятно тази игра щеше да продължава още много години, но …

Родиха се Интернет, а малко по-късно и Социалните мрежи

За няколко години дигиталните технологии преживяха бурен прогрес. Ниските цени на китайското производство направиха възможно в относително кратък срок компютрите да влязат почти във всеки дом и да отворят прозорец към нови хоризонти. От абстрактно понятие, глобализацията се превърна в реалност. Както Зигмунт Бауман („Глобализацията“ – 1999) най-точно обобщи – настъпи пространствено-времева компресия. Новини и коментари започнаха да се пренасят на хиляди километри за по-малко от секунда. Същото взе да се случва и с превода на финанси по земното кълбо. В трудовете си Бауман коментираше, че в глобалното село свободното движение на идеи и капитали не може да бъде пренесено по отношение на преместването от място на място и на големи групи от хора със същото бързо темпо. За съжаление той почина и не можа да стане свидетел на голямата бежанска и псевдо-бежанска вълна към разградената от хуманни подбуди Европа. Какъв ли би бил анализът му на всичко това?

Освен с глобалност в комуникациите и изключителна бързина, Интернет се отличаваше с още един ключов фактор – интерактивността. От самото начало неговите ползватели можеха да взимат отношение към видяното и прочетеното, и разполагаха с възможността на мига да изразяват рационално аргументирани становища или емоционално подбудени мнения. За съжаление, и до днес преобладава второто. Под публикациите се появи опцията „коментирай“ и тя изведнъж отне привилегията на журналисти и други професионалисти да бъдат единствените, които могат да правят това в публичното пространство. Едновременно се появиха уеб-страници на субекти от икономическо и политическо естество и сайтове за „чатове“, където „хейтърите“ се оказаха по-гласовити от трезво-мислещите хора с добри намерения. Не за първи път в човешката история разрушителните нагласи се оказаха по-силни от градивните. В този период, като цяло, агресията доминираше като печелившо поведение в страната. В приватизацията по-наглият и нахален, неподбиращ средствата в морален контекст натрупа повече от кроткия, образован и добре възпитан човек. Рекетът стана ежедневие и плавно се преименува в застрахователно дело. Мутрите безмилостно обладаха всички сфери на живота, откъдето можеше да се „изстиска“ някакъв келепир. В края на 1996 г. хиперинфлацията допълнително преразпредели националното богатство в посока на шепата знаещи какво правят и какво ще стане утре, за сметка на множеството относително бедни, неориентирани и нереактивни люде. Изобщо, агресията стана модел за успешно поведение и както правилно иронизира незнаен автор, публикувал в мрежата: „Всеки млад зажадува за коричка хляб, намазана с чер хайвер, златен ланец БМВ и блондинка …“

Нито една телевизия не отдели време за задълбочен целенасочен анализ на всичко това, при все че на екрана често гастролираха политолози, социолози, психолози, антрополози (даже социални такива) и др. Някои предавания симулираха (а и понастоящем симулират) интерактивност чрез „отворена“ телефонна линия, където в оперативен порядък някой филтрира, чий глас и в каква рамка да прозвучи в ефир. Разбира се, симулацията по никакъв начин не можеше да се конкурира със свободата на Интернет и логично, бавно и последователно телевизията започна да губи позиции преди всичко – сред сегментите на по-младата публика, която много по-лесно възприемаше и ползваше потенциала на дигиталните технологии, в много по-голяма степен си служеше с наложилия се сред компютрите английски език, отколкото по-възрастните.

В тези условия телевизията избра поведение да се налага, и то агресивно – стратегия, която според мен е погрешна и самоубийствена. Каква е технологията на налагането? Първо, чрез „безкрайното“ удължаване на говорилнята. От десетина минути, новинарските емисии достигнаха близо час. Смени се едновременно и формата и форматът им. Всяко събитие, което според редакторите е значимо, започна да се представя приблизително по следния начин:

· Говорителите четат (произволен пример): „Преди по-малко от час, на столичен булевард стана пожар в стара къща. Има силно пострадал с опасност за живота. Там е нашия репортер (примерно) Гошо. Гошо, към тебе…“

· Гошо стои в близък план на задимен фон. Практически, освен него нищо не се вижда. Той докладва: „Да, наистина, преди по-малко от час, на столичния булевард се запали къщата на дядо еди-кой си. Пожарникари го изнесоха силно обгазен и сега лекарите се борят за живота му. Вероятно пожарът е лумнал от печката, с която дядото се е топлил, но причините ще се изяснят, когато станат готови експертизите. Колеги…“

· От студиото продължават: „Показахме ви на живо кадри от пожара, възникнал преди час на столичен булевард, където има силно пострадал“…

Ето, по този начин – чрез трикратни повторения в рамките на една емисия, и къде, къде по-многократни в рамките на деня, телевизията реши, че може да доминира над технологично-обременената да закъснява преса, (за щастие) доста по-пестеливото откъм слово радио и Интернета. В добавка, преди или след новините бяха позиционирани и коментарни предавания, в които всевъзможните „пожари“ продължаваха да бъдат раздухвани и раздувани с часове.

Само че в същото време, ползващите Интернет като източник на информация отдавна бяха прочели сюжета в два реда, илюстриран с някоя наистина информативна снимка, и докато отказалата се от картината телевизия продължава да „дудне“, те вече виртуално се отзоваваха в някоя друга по-интересна за тях точка в глобалния свят.

Така, постепенно обществото ни започна да се разделя на хора, гледащи и негледащи телевизия, и първата група взе да се превръща в малцинство. Важно е да уточня, че в групата на негледащите, освен категорично отказалите се от нея и заложили изцяло на Интернет, влизат и тези, които включват телевизора и той им бърбори от ъгъла на стаята, докато те вършат друго и често дори не са в помещението, където медията се изявява.

Не разполагам с точни данни за това, понастоящем, колко от младите семейства си купуват телевизор, или се задоволяват с лаптоп. Ако има такава статистика, сигурно би била показателна. А тази тенденция претърпя задълбочаване с появата на таблетите, смартфоните и много по-бързия Интернет. Родиха се и социалните мрежи с особения си „чар“ да превръщат интерактивността във виртуалния компютърен свят в спонтанно и неформално организирана активност в реалността. Отделните групи по интереси и броят на последователите на дадено виждане или процес стана безусловен критерий за ефективно влияние върху публиката, едновременно с това и доста коректен показател за нейните настроения и реакции към отделни събития и политики. Днес стигнахме до там, че президенти и други лидери изпращат повече на брой, по-ясни, значими и недвусмислени послания през Twitter и Facebook, отколкото в протоколните си изяви, предавани по телевизиите.

Как реагираха на това последните на родна земя? Разбира се, те разработиха собствени сайтове, през които човек би могъл да гледа фрагменти или цялата им програма. Зрителят придоби правото с „клик“ на мишката или с пръстче на тъч-скрийна да прескача, каквото не го интересува, дори да участва и в анкети по отделни проблеми. В същото време, за разлика от други уеб-адреси, той отново е поставен в позиция да споделя виждания в много по-ограничен периметър, спрямо социалните мрежи. Отделно, администраторите на телевизионните сайтове имат ангажимента в оперативен порядък да „почистват“ нелицеприятното от политическа или икономическа гледна точка за собственици, имидж-мейкъри, мениджъри или обикновени директори – нещо, което във Facebook и Twitter не се случва, стига да не иде реч за тероризъм или много фалшиви новини.

В епохата, когато световните медии ангажираха и Изкуствен интелект, за да може т.нар. „робоновини“ да се произвеждат и разпространяват ултра-бързо, белязани с лаконичност и изчерпателност (за съжаление – за сега неемоционални и обективистични), нашите телевизии продължиха с желанието да налагат тезите си на обществото на всяка цена и за целта, много канали започнаха да се предават и на радио честоти, естествено, лишавайки се от картина. Ролята на последната пък бе тотално занемарена. Декори почти няма. Костюмите са еднотипни. „Псевдо-динамиката“ на изображението се изразява в това, че говорещият репортер, или синоптичката в студиото, правят две-три крачки вместо да стоят на едно място. Репортажът престана да има дори илюстративен характер. Главното остава, какво се казва и колко пъти се повтаря, за да се втълпи на публиката. Така, кога съзнателно, кога чисто папагалски, продължават да се насаждат спорни възгледи. Ето значим пример от последния месец. След местните избори, загубилата кметската надпревара в София Мая Манолова, поиска касирането им по съдебен ред – възможност, предоставена ѝ от Закона. Тя даде прес-конференция и много телевизии в един глас съобщиха (цитирам по памет приблизително следното): „Днес Мая Манолова внесе в Съда 14 тома доказателства за опорочаването на изборния процес…“ Далеч съм от мисълта, че всички телевизии, които информираха публиката по този начин имаха жаждата и хъса да представят този факт така, както го стори Антон Хикимян по bTV, но така или иначе го направиха в същия контекст. В демократичната държава, обаче, „деликатният“ детайл в случая касае принципа, че дали един документ е доказателство за нещо или не, решава Съдът. В този дух, безпристрастното съобщение следваше безалтернативно да звучи: „Мая Манолова внесе в Съда 14 тома документи, които според нея доказват опорочаването на изборния процес…“

В конкретния случай и други подобни, силата на четвъртата (медийна) власт се опита да вземе от функциите на третата – (съдебната), колкото и да са чувствителни медиите към намеси на другите власти в нейната работа. А в случая, на зрителя се насаждаше мнението, че изборите са били нечестни, преди по темата да се е изказал компетентният Съд. Този пример е показателен още, как понастоящем телевизията продължава да си въобразява, че може да налага мнения. Според мен, това е истинска заблуда у телевизионните журналисти и ръководителите им, или ако в подобна мисия все пак успяват, това вече касае само малка част от възрастни безкритично приемащи авторитета им зрители.

Изобщо, споделям мнението, че в общ план, „когато телевизията започна или по-точно – допусна да се излъчва по радиото“, тя пристъпи към един самоубийствен акт. Пък аз съм пристрастен към нея и ми се иска тя да не скочи в пропастта!

Един вариант за изход от създалата се ситуация?

Ще дам пример за последователност. Казах, че като спориш с някой опонент, не е лошо да го изслушваш – може пък и той да каже нещо умно. Има един световен теоретик и практик в областта на политиката, когото бяхме длъжни да изучаваме. Текстът ми недвусмислено сочи, че по принцип, не съм съгласен с него, но репликата, че за да направиш две крачки напред е нужна една назад има логика и би могла да се приложи към конкретния анализ:

· Първото, което според мен трябва да направи телевизията е един обратен завой към поднасяне на богата, професионално заснета картина, която да изобилства и да преобладава над изричаното в ефир. Това коства немалко пари и ако бюджетите не достигат, заслужава си да се редуцират значително обемът на производството и излъчването в името на тази цел. Вярно е, че днес всеки снима повсеместно със смартфони, таблети или дигитални фото-апарати, но както в много други области в Интернет, разликата между аматьорската и професионалната реализация и ефектът от постигнатото чрез тях не търпят съревнование – професионалистът превъзхожда любителите значително.

· Паралелно, трябва рязко да се ограничи „говорилнята“ от всякакво естество: новини, сутрешни блокове, коментарни студия, ако щете – реалити формати, и всякакви такива. Обратното, т.е., днешната програмна практика води право към един единствен резултат, обобщен от народната мъдрост с думите: „Като пееш, Пенке ле, кой ли ми те слуша…“ Не търсете аргументи против това мое становище – просто си спомнете какво се случи с комунистическата пропаганда в периода 1985-1990.

· Там, където ще остане дискусията (а аз никак не казвам, че тя трябва да изчезне), следва да се наложи уважителния тон и поведение на взаимното толерантно изслушване, независимо колко противоположни са позициите и колко високопоставени са гостите в студиото. Това следва да е законово регламентирано и наказателната процедура за неспазването на това условие трябва да е много ясна и лесно приложима. Съответни права и отговорности трябва да се вменят на водещите. Те следва да разполагат с конкретен механизъм за отстраняване на недисциплинираните, още на мига – в ефир. И обратно – укоримото поведение на водещия също следва да бъде коригирано на мига, примерно, с негова подмяна от резервен такъв, пак на момента в ефир. Оценката на ситуацията и пристъпването към действия в реално време трябва да върши арбитър, натоварен от ръководството на всеки канал и добре известен на обществото. Този арбитър следва да си служи с методите на системата „VAR“ (Video Assistant Referee) във футбола, т.е., самият той да може веднага да прекъсне дискусията, да повтори проблемния фрагмент, публиката също да види повторението, и тогава да се вземе решението за „цвета на картона“ на футболен език, т.е., предупреждение, или изгонване на някое от действащите лица.

· Последно, но не по важност, телевизията следва да промени мрачно-некрологичния си оттенък. Навсякъде стават убийства, катастрофи и лекарски грешки. Не казвам да ги премълчаваме, а само да не ги извеждаме на преден план. За целта, може би е добре да се въведе норма на журналистическо поведение, според която криминалните новини да се отделят от централните в отделна рубрика и час. Примерно, защо не – преди криминалния филм, да видим и чуем автентичното зло преди художествената му трактовка. Така, информацията за сблъсъка между безразсъден моторист и комбайн без светлини на мокра и некачествена пътна настилка няма да изпреварва и затъмнява съобщенията за вътрешно или външно политическите акценти от деня. Опитът от (най-малко) последното десетилетие показва, че когато криминалните новини доминират над останалите, това с нищо не намалява престъпността, не води до по-добро поведение на пътя и драмите на пострадалите семейства с нищо не помагат за развитието на обществото.

Считам, че без приложението на горните стъпки, свързани със сериозна хирургия в обема и качеството на предаванията, както и с още някои действия, препоръчани от полемиката, провокирана от тези няколко страници, полетът от високо към пропастта на нищото ще спре да изглежда неизбежен. Ще е нужно обаче значително преобразяване на програмите. Иначе, колкото и да ни е тъжно на пристрастните към малкия екран, зрителят просто ще заключи: „Game Over“ и ще се ориентира към друга, нов тип виртуална игра.

Александър Лазаров е кино и тв оператор, доктор по философия, хоноруван преподавател по „Философия на изкуствения интелект“ в СУ „Климент Охридски“ в рамките на „Philosophy, Taught in English Masters and Doctoral Program“. Оператор на два игрални филма за голям екран, два телевизионни игрални филма и един телевизионен сериал, множество документални филми и публицистични предавания. Автор на седем статии и две философски монографии, третиращи дигиталния свят в дискурс на философията на информацията.

Коментари

- 16-12-2019|Златко

Интелигентна, добре написана статия, с ясна и добре формулирана позиция. Всичко изглежда си е на мястото, според мен липсва само едно: релевантност. Възможно е твърдението ми да е напълно определено от това, че живея на хиляди километри от България, но при всички случаи в него ще има поне един ценен момент, мисля си: то най-вероятно ще бъде доста близо до мненията на онези 15-до-25-30 годишни хора, за които се говори тук (тоест ония, които не дават пет пари за телевизията). Не съм от тяхното поколение, но не давам пет пари за телевизията от много, Много, МНОГО години насам. Моля за извинение и автора, и всички хора от четящата аудитория, които може би ще се почувстват засегнати от една толкова нихилистично звучаща позиция, но, повтарям: тя най-вероятно е много по-близка до позицията на младите, отколкото вашите собствени (макар че, на почти 59 години, аз съм всичко друго, но не и част от това младо поколение).

Самият аз гледам много, ужасно много, но НЕ ТЕЛЕВИЗИЯ (в смисъл, никакви или почти никакви новинарски, информативни или анализаторски програми). За тия неща си има Интернет – една медия, в която има далеч по-големи възможности за плурализъм на мненията и източниците, плюс почти моментални възможности за проверка на достоверността на предлаганите информации (сверявате с други сайтове, на които се доверявате – и готово). Телевизията просто не притежава такива възможности и – в световен план, не само у нас – се оказва все повече и повече тотално средство за манипулация, а не за информиране. Всъщност гледането на „телевизия“ е за мен първостепенен поколенчески показател. Наречете ме както искате, но за мен „телевизия“ гледат само хора от вчерашното време. Съжалявам, ако за вас това звучи просто глупаво. Самият аз не „гледам“, откак напуснах България. Недоверието към „телевизията“ е първото нещо, на което хората от образованите класи учат децата си в страната, в която живея.

Това не означава, че вкъщи нямам телевизор и че не гледам нищо. Напротив, гледам много, ужасно много, просто убийствено много. Но онова, което гледам, са добре разказни истории, по многобройните международни канали, които се занимават с правене на такива неща. За да бъда откровен, трябва да призная, че този вид истории малко по малко изместват напълно основния им източник, от по-голямата част от досегашния ми живот – книгите. Чета също много, но все по-малко белетристика, тъй като писаното слово, така ми се струва, вече изобщо не може да се конкурира с визуалното такова. И то визуалното точно в смисъла, в който то се осъществява по днешните големи телевизионни канали от рода на HBO примерно. НЕ ХОЛИВУД, където нещата опират до това кой кого ще „над-ефектничи“ и успешните истории се свеждат принципно до все по-фантастични и все по-зрелищни картини. По днешните телевизии, слава Богу, се разказват достатъчно много изключително висококачествени истории от типа, който преди стотина години се е очаквал от Дикенс, примерно. За мен това е единствено качествената телевизия (без кавички). За останалото – тоест за политическата ми, гражданска и чисто човешка информираност, примерно – си има Интернет, както вече казах.

Надявам се да не съм засегнал никого, и основно автора на статията, който вероятно е някъде на моя възраст и може би се чувства донякъде „предаден“. Съжалявам, сама по себе си физическата възраст не означава нищо (поне за мен). Все още имам тялото – а надявам се и мисловните способности – на 30-годишен мъж. Все още мога да се състезавам със сина си във всякакви видове спортове – и да печеля, нерядко (той е на 25). Дали всички тези неща имат някакво реално значение или са просто залъгалки за едно застаряващо его – това може да покаже единствено бъдещето.

Но не вярвам, честно казано, някой ден отново да загледам „телевизия“. освен може би в някой старчески дом, под грижите на някоя добричка сестра Ратчид.

Или поне така се надявам. Да поживеем, пък да видим…

[1] Известна развлекателна пиеса на американския драматург Нийл Саймън, по-късно филмирана успешно с Джак Лемън и Уолтър Матау в главните роли. (Бел. пр.)

[2] Отлагане на всичко за „утре“. Бел. пр.

[3] Вж. Aсман 2001, Нора 1997, 2005, Халбвакс 1996, Hobsbawm, Ranger 1983.

[4] за повече подробности вж. Иванова 2005:232-243.

[5] за сравнението между българския героичен и сръбския травматичен национализъм вж. Иванова 2009.

[6] „топоси на историческата памет“, проведено през 2009-2010 от нов български университет и американския университет в България.

[7] Вж. по този повод Dimitrijevic 2010, Хранова 2011 (http://www.srpskikod.org/sr/ први-ниво/хаjдуци/ропство) и др.

[8] срв. и Хранова 2011:370.

[9] Шариатът не забранява на немюсюлманите да държат роби, ако те не са мюсюлмани. софийският владика данаил през 1662 г. освободил робинята си теодора. Петре стойче от Прилеп имал няколко робини. никифор рилски обвинява християнките, че използват робини за къщната работа. епископ теофилос от янина възразява срещу практиката християни да продават християни на чужденци. а копривщенските търговци маджаров и Палавеев на връщане от поклонение на Божи гроб решили да си вземат две черни робини от кайро. (Хранова 2011:397)

[10] Подробно за това вж. Corovic 2001, Musovic 1981, Filipovic 1985, Grivaud et Popovic 2011 и цитираната там литература.

[11] сърбия е традиционно смятана за територия, където ислямизацията е засегнала само няколко човека твърди иронично Ф. Желе. (dans Grivaud et Popovic 2011:475)

[12] тук целта ми не е да обсъждам (не)истинността на „домашните извори“. Това, за щастие, е отдавна направено. Само малка част от текстовете, посветени на този проблем, са: Тодоров 1984, Желязкова 1997, Иванова 2011, Радушев 2012.

[13] Гръцките разкази за ислямизацията интерпретират преди всичко конверсията на етнически гърци и почти напълно игнорират протичането на тези процеси в Южните родопи и Беломорска тракия, макар че тамошните конвертити са, според официалната гледна точка, „славофонни гърци“. на единствения автор П. Родакис, който третира тази тема, ще се спра по-късно.

[14] По-нататък ще разгледам подробно „фолклорната“ история на самата тази цитирана песен.

[15] този основополагащ за митологичния възглед за ислямизацията „документ“ ще разгледам подробно по-нататък.

[16] Всяка историческа школа казват Ж. Гриво и а. Попович е слеДвала тенденцията да развива своите собствени анализи, без да държи сметка за резултатите, постигнати в съседните страни, които са имали същия исторически опит. (Grivaud et Popovic 2011:11)

[17] Именно във времето на този триумф (през 1968 г.) е произведена мюсюлманската нация в Босна, чието изобретяване има тясна връзка с паметта за ислямизацията. По това време с проблемите на ислямизацията са ангажирани не толкова историците и етнолозите, колкото юристите и политолозите. (По Grivaud et Popovic 2011:677)

[18] Вж. напр. Мшоую 1981, Limanoski 1989 и др.

[19] Съвсем сходна е паметта за конверсията към ислям в Индия, изследвана от Р М. Итън. Тя варира от „религия на социалното освобождение“, през „религия на покровителството“ и „религия на миграцията“ до „религия на меча“. (Eaton 1993:113-134)

[20] Само десетилетие преди цитирания текст на Патриаршията (По време на руско-турската война от 1787) австрийският император Йозеф II отбелязал: „Никога няма да позволя на руснаците да се установят в Константинопол, защото съседството на тюрбана ще бъде за Виена винаги по-малко опасно.“ (Първев 1998:302)

[21] Теренен материал на автора, Сараево, Почители, юни 2014).

[22] Отгласи от босненската богомилска теза – без идеята за освобождение – има и в Македония (Matkovski 1986:198-200), в Беломорска Тракия (П. Родакис, 1999, по Grivaud et Popovic 2011:334) и в България. Още Стою Шишков през 1936 възразява срещу нея, за да обоснове основната си теза за ислямизация чрез насилие. (Шишков 1936:48)

[23] По същото време българските му колеги използват диференцирането ислямизация/турцизация, за да „докажат“ българския произход на всички турци, спонтанно забравили родния си български език.

[24] Възможно е Кипърската криза от 1974 г. също да е оказала далечно влияние върху този поврат. Обособяването на Севернокипърската турска република би могло да въодушеви албанските мечти за самостоятелно Косово.

[25] За превода на пасажите от „История на албанския народ“ благодаря на г-жа Здравка Бобева.

[26] Именно тази теза оспорва цитираната по-горе „История на албанския народ“ по отношение на Косово и Македония. За района на Санджак тя също е твърде спорна.

[27] Другият важен „идеолог“ Петър Негош ангажира вниманието си преди всичко с „истрага потурица“.

[28] Съдбата на един от тези историци – Владимир Чорович (1885-1941) – е твърде интересна: макар участник в „Млада Босна“ и в Сараевския атентат, в текстовете си той не проява националистически възгледи. Напротив – като масон и противник на фашизма – е осъден на смърт от Третия райх. По времето на комунизма съчиненията му са забранени, защото (начело на Белградския университет) в края на 30-те потушил една студентска демонстрация, заради което получил прозвището „кървавия ректор“. Съчиненията му са публикувани за първи път след 1989 г, когато широко е разхвалван и честван.

[29] Кнежевич бил привърженик на идята за единен босненски народ и определял себе си като „бошнак“ (въпреки християнската си принадлежност) и „илириец“.

[30] Също 30 000 бяха първите босненски фамилии, приели исляма.

Още за интерпретациите на девширмето като откровено насилие вж. у Hadzi Vasiljevic 1924:9, Grivaud et Popovic 2011:43, 474, 515 – и чак до 80-те – у Vlahovic 1981:52.

[31] Привилегированата рая масово приема исляма век по-късно, когато са и наложени извънредни данъци като авариз, от които до този момент била освободена. Такъв именно е случаят с Чепинското корито – макар Н. Тодоров да твърди, че „помохамеданчването на част от Родопите, на Панагюрско и Пазарджишко е следствие от бунтовните действия на местните войнуци“. (Из миналото…1958:72)

[32] Интересно съвпадение е, че през същата година в България излиза „катастрофичната теория“ на Х. Гандев. (вж. сл. глава)

[33] Обратно – в босненската памет Гази Хюсрев бег, чийто вакъф е Сараево, превърнато в централен град на Босненския санджак именно по негово време, е на особена почит.

[34] Издадена едва през 1982 г.

[35] Преданието за потурчването на Мъглен, например, поразително съвпада с разказите, популярни в България. И там турците нахлули навръх Великден, докато християните се черкували. (Кънчов 1970:345)

[36] Вж. по този повод и анализа на Н. Клейер в Grivaud et Popovic 2011:698.

[37] В Медицинския факултет на Солунския университет дори е защитена дисертация, която – чрез кръвни анализи – доказва „хематологично родство“ между гърците и помаците.

..археологически, исторически, културни, езикови ихематологични данни убеждават, че помаците са автохтонни траки, т.е. древни жители на по-широкото елинско пространство. (По Желязкова 1997:37-38)

[38] Едва когато се оказало (под влияние и на чуждестранните наблюдатели), че албаноезичното население не може да бъде съвсем „скрито“, сръбското управление променило стратегията, като се вслушало в идеолога на „прочистването“ Васа Джубрилович и изселило над 100 000 албанци. Джубрилович приложил ефективната си идеология и през 60-те, вече при комунистическия режим, когато изселените албанци надхвърлили 200 000. (По Малкълм 2001:355, 399)

[39] Две официални истории на Албания (1959 и 2002 г.) и съчиненията на най-изтъкнатия гръцки изследовател на периода Вакалопулос ми се струват достатъчно основание да твърдя това.

[40] В българския археологически фолклор е твърде разпространен слуха за директори на музеи, които подхвърляли кръстчета в мюсюлманските гробове, за да ги „намерят“ при разкопките.

[41] Подобно отношение – макар не като официализирана памет – може да се открие и у някои български автори. така, каравелов отрича на конвертитите правото да се наричат българи – отреклият се от вярата е „овца или коза, отделила се от стадото“. (По райчевски 1998:58) следвайки библейската традиция, някои народни песни стигматизират конверсията като акт на блудство и дори на инцест. (Живков 1988:138)

разбира се, гледната точка на авторите мюсюлмани е съвсем различна. някои от тях (н. Шукрич, 1984) отхвърлят самия термин „ислямизация“ като пежоративен, предизвикващ чувство за вина и дори за предателство. Други (м. Хаджияхич, 1990) доста иронично спорят с негош и последователите му, че – ако ислямизацията е предателство към националната (к.м. – Е.И.) идея – християнизацията също би трябвало да бъде предателство. (По Grivaud et Popovic 2011:643, 654)

[42] Вж. по този повод Арнаудов 1998:58.

[43] Едно възможно обяснение за това – не без национална гордост – дава И. Ябланович през 1933: Ислямизацията в сръбските земи била епизодична и слабо разпространена. В Босна – тъй като църковната организация била слаба – имало голяма ислямизация. Обратно – в сърбия църквата била силна. (По Grivaud et Popovic 2011:566)

[44] Перифразирана век по-късно от новия „идеолог на нацията“ епископ Николай Велимирович като „Без Голгота няма Възкресение!“ и изиграла основна роля за разгръщането на сръбския мъченически национализъм във всички следващи епохи. (вж. Иванова 2009)

[45] Теренен материал на автора, май 2009 г.

[46] Тук няма да разглеждам самоопределението им – доколкото то няма връзка с отношението на макрообществото към тях.

[47] Това отново отпраща към коментираната по-горе хипотеза, че конвертитите са „отдругаде“.

[48] Като „шарени българи“ са определяни в края на 30-те години на 20.век и членовете на дружба „Родина“, защото станали „кауре“ – отметнали се от ислямските традиции. (Иванова 2002:38)

[49] Най-интензивен е дебатът в Независимата държава Хърватия по време на Втората световна война.

[50] Българските вариации за етимологията на понятието помаци – между „помагачи“ и „помъчени“ – ще разгледам в следващите глави.

[51] В Босна и Херцеговина мюсюлманите никога не надхвърлят 50% от населението.

[52] В съвсем скоро време попаднах в интернет на туристически пътепис за Босна и Херцеговина, кратък откъс от който ще приведа:

Оказа се, че Босна е била една от малкото държави, които са приели доброволно исляма. Когато османците дошли да завладяват, тук нямало кой знае какво за разрушаване (за разлика от България например) и съвсем в разрез с практиката, която познаваме ние, те започнали да строят мостове, административни сгради и училища, които, очевидно, са спечелили сърцата на босненци. (Ьйр://ра1ер18.сош/? р=18319)

[53] Както се случва при „исконния“ сръбски мит за падналата държавност на Косово поле (вж. Иванова 2009).

[54] Разказът дълго време беше известен в историографията като „Ръкопис на Ламански“.

[55] Вж. гл. I. Пак от 1567 г. е и приписка в четвероевангелие от Зограф, цитирана от Й. Иванов (Иванов1931:189), където също става дума за Селим като „кръвник, блудник и винопиец“ и за неговите „люти и прескръбни времена“, но не се говори за ислямизация.

[56] Първата му, анонимна публикация е във в. „България“ през 1860 г.

[57] На думата „лесно“, употребена от Захариев в бележката към Летописа, обърнаха внимание също Б. Алексиев (Алексиев 1997:81) и Цв. Георгиева (Георгиева 2011:229-230)

[58] Последната спомената в него година е 1739 г. Предположението за късен произход на летописа изказва още Н. Начов. (Начов 1898)

[59] Това предположение е вече коментирано (вж. напр. Иванова 2011:374-375).

[60] Независимо от обогатената тук-там „география“ – Станимака, Баня самоковска – главните персонажи остават жителите на Чепинското корито.

[61] Смоленска епископия действително се споменава в ранни епархийски списъци на Цариградската патриаршия, но изчезва от тях много преди периода на османска власт. (Тодорова 1997:73)

[62] „Исторически бележник“ е оспорван дори от такива „родолюбци“ като един от инициаторите на Дружба „Родина“ Петър Маринов (Маринов 1977) и Николай Хайтов (Хайтов 1985:638-643).

[63] Подробно по този въпрос вж. Иванова 2009:52-54.

[64] рядкото споменаване на Чепинско в преданията се дължи, вероятно – освен на локалната принадлежност на най-ранните родопски изследователи – и на факта, че и преданията, и песните за ислямизацията циркулират преди всичко в християнска среда, за което ще стане дума подробно по-нататък.

[65] Един интересен пример са различните интерпретации за произхода на селищното име Крастава, Велинградско.

Християнски вариант: Името е свързано с помохамеданчването на българите в Чепинско. През 1666 г., когато това е станало, хората поискали от нашественика за последен път да отслужат литургия на бащината си вяра. Било им позволено. направили грамаден дьрвен крьст и за последен пьт се помолили по християнски, след което приели мохамеданството. От тоя голям крьст останало и името на махалата Крьстава, което по-кьсно преминало в крастава. (Архив ИИХ, папка Велинград, а.е. Цветино)

Мюсюлмански вариант: за името има две версии. над селото има един кръстопът – от него идва. не е от кръст, откъде накъде – кръст? Другата версия е, че имало много крастави овце. (теренен материал на автора, юли 2013)

[66] Тук включвам – въпреки подозренията, че са всъщност авторски, а не фолклорни – и двата варианта на трафаретния мотив за „Балканджи Йово“, публикувана за първи път у Веркович като „Даваш ли, даваш, Никола?“ (БНТ 3, 1961:329-330) и препубликувана и доработена от Славейков (БНТ 3, 1961:331-332).

[67] това е единствената песен у Миладинови, в която се говори за „потурчване“. Кауфман съобщава подобен вариант, изпят и от мюсюлманин в родопите (без да казва къде), в който липсва християнското име на момата и не е прецизирано за коя точно вяра става дума. (кауфман 1969:89)

[68] Сред публикуваните в този брой на СбНУ от А. Букорещлиев, В. Стоин и Р Кацарова 1250 песни от Родопите тази е единствената, в която става дума за масова ислямизация.

[69] Подобен мотив присъства и в публикуваната в „Българско народно творчество“ песен „Брат и сестра съпрузи“: Там -

Пее дребен славяк:

Турци земя разделия,

старо секат, младоробят. (БНТ, 3, 1961:279-280)

[70] Малко по-рано в интервюто същата информаторка съобщи, че Усю най-много си пеел сам – „Пийне две ракии, легне и пее.“

[71] Благодаря на колегата от музея във Велинград Георги Куманов, който ме свърза с информаторите.

[72] През 1884 – малко преди да започне кампанията по „оневиняване“ на помаците, която съм разгледала подробно по-нататък – М. Дринов се усъмнява в автентичността на текста, като го приписва на Н. Бозвели (средата на 19. век). Според него, „известията, които срещаме тук, на пръв поглед се показват съмнителни, дори невероятни“. (Дринов 1884:8-13)

[73] Достатъчно е да си припомним бурните дебати около „Веда словена“.

[74] Чак до Първата световна война образът на гърците в българските учебници е натоварен с най-отрицателни черти. Образът на турците е следният: „Турчинът е работлив. Обича разговора. Той е фаталист и обича почестите. Турчинът е фанатичен и набожен.“ (Доклад на Й. Иванов, анкетна комисия за съдържанието на учебниците – по Данова)

[75] Ясно се вижда, че и в тази интерпретация (както при Захариев и останалите „летописи“) основната вина носят също „лукавите гърци“. Впрочем, Захариев също извежда етимологията от „помагачи“, когато говори за помаците. (Захариев 1970:66) Все във връзка с Летописа на поп Методий е и предположението на Цв. Георгиева за вероятен произход на понятието от „ямак“ (помощник). (Георгиева 2011:208)

[76] Подобно тълкувание публикува и Св. Иванова (Иванова 2011:385, 399-403).

[77] Впрочем, Попконстантинов е един от първите, който обвързва нарасналия интерес към помаците със заплахата от демографски срив. Като причини за масовото им изселване, започнало още от първите дни след освобождението, той сочи враждата между батачани и чепинските помаци, взели участие в клането, грубите обноски на чиновниците и нетактичното водене на пропагандата по „свестяването“ на помаците, новите погранични условия след съединението, военната повинност и т.н. (Попконстантинов 1898:250-260)

[78] Преброяванията в Княжеството през 1881, 1888 и 1893 г. не отчитат народност.

[79] Където Спиридон, например – със „За времето на второто разорение на България“ – е обозначен като „неизвестен летописец“. (Из миналото. 1958:64)

[80] След 1911 г. „Летописът“ на поп Методий се изучава в програмата по литература. По времето на комунизма той става част от обучението по история.

[81] В интервю с Даниела Горчева Антон Дончев признава, че имало поръчка от СБП за написването на романа, но тя не била отправена към него, а към Стефан Дичев, който обаче категорично отказал. След това се обърнали към Андрей Гуляшки, отказал и той. Питали и други, никой не се съгласил.

Та – казва в интервюто Дончев – на мен не са ми давали поръчка, аз реших да я напиша тази книга, след като и Стефан Дичев, и Андрей Гуляшки отказаха, тогава бях още неизвестен автор. И ми дадоха само 75 лева командировъчни и аз обиколих Родопите с тия пари за 15 дни, никога преди не бях ходил там. После седнах и написах романа, завърших го през есента на 1963. (Горчева 2008)

[82] Отдадено е уважение и на самия Ботев с „гора зашуми, вятър повее“, представено тук като „гората зашепна, лъхна вятър“. (Дончев 1983:109)

[83] Единственото на Балканите (поне – доколкото ми е известно) художествено произведение със същата тематика, донякъде сравнимо с „Време разделно“, е пиесата на македонския писател Войдан Чернодрински (1875-1951) „Македонска кървава сватба“, чиято премиера през 1900 се смята за рождена дата на съвременната македонска драма и театър. Чернодрински, написал пиесата съвсем млад, прекарва по-голямата част от живота си в България, където семейството му емигрира през 1890. (Да опознаем…2002:165, 401)

[84] Вж. по този повод и Иванова 2011:406.

[85] В същия том на сборника са публикувани и доста по-нюансираните статии на Страшимир Димитров и Вера Мутафчиева, които – основани върху османски документи – показват частичността и постепенността на ислямизационните процеси, но по никакъв начин не отхвърлят хипотезата за насилието и „масовото крушение на християнската маса“. (Димитров 1965:109, Мутафчиева 1965:116) По-късните претенции на С. Димитров за „отхвърляне“ на „домашните извори“ още през 60-те и 70-те ще разгледам по-нататък.

[86] Използвам военната терминология неслучайно. Тя ми изглежда най-подходяща за описание на случващото се.

[87] По същото време, както вече отбелязах в глава I, в Гърция е публикувано и съчинение на М. Гиолас, което прокарва съвсем същите внушения – за жестокия геноцид над гръцкото население под османска власт.

[88] Първият му председател е Людмила Живкова, последвана от Георги Джагаров.

[89] „Българите с възстановени имена“ – от своя страна – също са подразделени на „българи от 72-ра“, „българи от 84-та“ и т.н.

[90] Вж. тук – предговора – „Функционалните употреби на миналото“.

[91] Приблизително по същото време произведенията на Дуйчев, Златарски или Й. Иванов излизат в тираж 2000, а избраните съчинения на Раковски – в 4000. Сборникът с академични изследвания, посветен на 150-годишнината от рождението на Левски (издаден също от БАН през 1987), е в тираж 1500. Затова пък жанровият хибрид „Историята и ние“ надхвърля 10 000 екземпляра.

[92] Втората част на филма носи именно това заглавие – „Насилието“.

[93] Изразът е на Николай Аретов. (Аретов 2006:234)

[94] Вж. Аретов 2006, Георгиева 2001, 2011, Желязкова 1997, Иванова 2011, радушев 2012, тодорова 2001, Хранова 2011, Ялъмов 2014 и др.

[95] Прегледът на „българската историческа наука като цяло“, направен по-горе, показва ясно неверността на това твърдение.

[96] http://bg.wikipedia.org/wiki/%D0%98%D1%81%D0%BB%D1%8F%D0%BC%

D0%B8%D0%B7%D0%B0%D1%86%D0%B8%D1%8F_%D0%B2_%D0%B1%

D1%8A%D0%BB%D0%B3%D0%B0%D1%80%D1%81%D0%BA%D0%

B8%D1%82%D0%B5_%D0%B7%D0%B5%D0%BC%D0%B8

[97] Интересен довод в тази посока е неразпознаването на термина „ислямизация“ от електронния речник и приемането на термините „потурчване“ и „помохамеданчване“.

[98] 96 Теренен материал на автора, Велинград, септември 2013.

[99] Хранова зададе този въпрос в дебат по повод „Време разделно“, спечелил второ място в „Голямото четене“.

[100] Вж. Иванова 2009.

[101] Много подходящ пример в това отношение са различните интерпретации на клането в Батак. (срв. Троева 2007 и цитираната там литература)

[102] Теренен материал на автора. Интервютата от 2014 г., за които липсва специално посочване, са направени от автора в различни населени места.

[103] Тук няма да коментирам наличието на такава теза през 30-те години на 20. век, документирано от Шишков, който през 1936 възразява срещу нея, за да обоснове основното си твърдение за ислямизация чрез насилие. Изразът, „някои чужди и наши историци“, които – според автора – защитавали тази гледна точка, показва, че не става дума за разкази, произхождащи от средите на помаците. (Шишков 1936:48)

[104] Моллов, вероятно, не знае, че предишното име на местността е Карамуш, Карамушица, а името Кормисош и е дадено по времето, когато Т. Живков и П. Кубадински построяват там ловен резерват, съществуващ и до днес.

[105] Вж. по аналогия паметта (в християнски и в мюсюлмански вариант) за селищното име крастава: тук, II глава, бел. 13.

[106] теренен материал на дипломантката от НБУ Мириам Кожа.

[107] Вече посочих (във II глава), че далечна аналогия с този възглед – без тезата за позитивно влияние на ислямизацията – може да се открие в някои по-ранни български разкази, които представят избора на исляма като спасение от домогванията на гърцизма – „турчин да става, но грък не!“ (Шишков 1936:49) същото внушение се съдържа и в запис на Веркович, цитиран у Кънчов, за „потурчването“ на Мъглен. този запис (твърдение на архимандрит Симеон, известен борец срещу гърцизма) е сигурен резултат от конкретна политическа конюнктура, но тя няма общо с „националното осъзнаване“ на помаците, а с борбите за българска национална еманципация чрез самостоятелна църква. Самият Кънчов отхвърля внушението за гръцките асимилационни кроежи, като предпочита хипотезата за насилието. (Кънчов 1970:344-345)

[108] Теренен материал на М. Кожа.

[109] Интервютата в Рудозем през декември 2013 са направени от Наталия Кехайова. Благодаря на нея и на Хайри Лошев за оказаното съдействие.

[110] Цитираният теренен материал е от изследването „Нагласи на мюсюлманите в България – 2011“ (ръководител Евгения Иванова и екип Антоний Гълъбов, Боряна Димитрова, Илона Томова, Михаил Иванов, Соня Хинкова), проведено с количествена и качествена методика в периода март-ноември 2011. Теренните сондажи (специално – що се отнася до общността на помаците) са проведени във всички дялове на Родопите: областите Благоевград, Пазарджик, Смолян и Кърджали. Вж. тук – Приложение. Теренния материал от 2011 г., който по-нататък ще цитирам без изрично позоваване, е взет от това изследване.

[111] теренен материал на м. кожа.

[112] Благодаря на Евгения Троева за допълнителната информация, изясняваща подробности около биографиите и самоопределението на респондентите и. Снахата от първото интервю не е местна. Родена е в района на Чепеларе, известен с не особеното усърдие в исляма. А „литературата“, която и „влияе“, се оказаха съчиненията на Н. Примовски.

[113] Преброяване 2011 (www.censusresults.nsi.bg).

[114] Теренен материал на М. Кожа.

[115] Това представително социологическо изследване (ръководител – Илона Томова) с извадка 2445 души беше проведено през 1997 г. от Института за източноевропейска хуманитаристика на територията на целите Родопи. То беше част от по-голям проект – „Планината Родопи: модел за толерантност на Балканите“ (1996-2000 г.) с ръководител Евгения Иванова и екип: Валери Григоров, Мария Бебелекова, Илия Атанасов.

[116] Вж. тук Приложение.

[117] Вж. за същото определение и Мангалакова 2010, както и новоизобретения в Босна и Херцеговина термин „нашия език“, примиряващ „различията“ между „бошнашки“, „сръбски“ и „хърватски“. (теренни наблюдения на автора, Сараево, Мостар, юли 2014 г.)

[118] Случва се в твърдението на един единствен респондент да има и повече идентификации:

Ние сме българи. По-рано бяхме българо-мохамедани. Голяма грешка е да ни наричат помаци. Ние сме мюсюлмани – българо-мохамедани. (жена, 61 г., Чепинци, май 2011 г.)

[119] Респондентите извеждат думата „ялучи“, която съм срещала само в Кирковско, от „yol uc“ – „трите пътя“, по които тръгнали да се заселват турците към трите района: Бенковски, Подкова и Фотиново. С „трите пътя“ те обясняват видимите различия в манталитета на местните жители – турци, като не забравят да изтъкнат тяхната чуждост спрямо самите себе си. Настояват, също така, че именно те, помаците, са коренните жители, а турците са пришълци. Разбира се, „ялучи“ може да има и други интерпретации – „края на пътя“, или – като „el uc“ – „народ/племе от края/границата“, например. (Вж. Ivanova 2006)

[120] БСП също има поддръжници сред тях, но доста по-малко в сравнение със СДС и ГЕРБ.

[121] Интервютата през декември 2013 г. в Кирково са направени от Лили Сивова, на която благодаря.

[122] Друга възможна мотивация за „осъвременяването“ ще разгледам в следващата глава.

[123] Именно от Ардинското корито (с. Арда) е произходът и на Валя Балканска, която наскоро предложи да се забрани терминът „помак“. (Нова телевизия, „Всяка неделя“, 15.12.2013 г.)

[124] Вж. по този повод и Бокова 2013:40-41.

[125] това и следващото интервю в Рибново през февруари 2014 г. са направени от Весела Сергиева, на която благодаря.

[126] „замяната“ на ислямизацията с различни етапи на „възродителния“ процес ще коментирам подробно по-нататък.

[127] На преброяването през 2011 г. в Брезница – от общо 3379 жители 2585 са се определили като турци. В Корница – от общо 1666 – 1234. В Лъжница – от общо 1602 – 1442. (http://censusresults.nsi.bg/).

[128] Материал на М. Кожа.

[129] През 1992 г. 72% от мюсюлманите в общината се бяха самоопределили като турци, през 2011 г. този процент е около 60 (4120 „турци“ и 6608 мюсюлмани по религиозен признак, сред които обаче има и цигани). (http://censusresults.nsi.bg/)

[130] Материал на М. Кожа.

[131] Вж. архива на ИИХ – изследването „Планината Родопи: модел за толерантност на Балканите“, 1996-2000. Вж. и Георгиева 1998, която съобщава за разпространението им още в началото на 90-те.

[132] В края на 90-те Страшимир Димитров уплътнява времето си с „разгромяване“ на всевъзможни „погрешни“ теории, като им посвещава пространни статии в сп. „К11<>с1<>р1са“. Освен че детайлно „разобличава“ самодейния труд на Дорсунски (Димитров 1998), той се нахвърля и върху текст на младия тогава учен Божидар Алексиев (вж. тук Алексиев 1997) – заради това, че си позволявал да иронизира „възродителските“ усилия на османистиката по времето на комунизма. (Димитров 1999)

[133] Подобни хипотези циркулират и в някои турски академични изследвания, разбира се, по-диференцирани. Така, Ахмед Гюншен говори за общност само на българоговорящите мюсюлмани (помаци, торбеши, горани) и изтъква тяхното турско самосъзнание на базата на обичайни практики, някои от които са специфично религиозни, а други – езически, запазени и у християните. (Гюншен 2013)

[134] Съвсем същата хипотеза (огледално обърната) формира българското самосъзнание на гагаузите: Дали сме си езика, но не и вярата. (Теренен материал на автора от Българево, 2003, 2010.)

[135] Вж. напр. Османски. 1990:103-105, където е публикуван опис на суми, изразходвани за дрехи на приелите исляма по време на султанския лов през 1679 и 1680 г.

[136] Впрочем, разликите в „теориите“ им за произхода на помаците не попречиха на Моллов и Дорсунски да обединят организационните си усилия за произвеждане и официално признаване на помашки етнос.

[137] Тъй като партията ПОМАК (Патриотично обединение за многообразие, автентичност и култура) все още не е ясно заявила своята платформа, нито е учредена официално, няма да я коментирам тук. Няма да коментирам и медийния шум около нейното учредяване, нито предложения от БСП (По този повод) специален член за сепаратизъм в Наказателния кодекс, изискващ много строго наказание. Това са явления от друг порядък, по-подходящи като тематика за предишната глава, където очертах мъчителните трудности при преодоляването на клишетата в официалната памет.

[138] Интервютата, които ще цитирам по-долу, са направени от М. Кожа.

[139] Мнозина от респондентите, които иначе мислят себе си като помаци, „българомохамедани“, мюсюлмани и дори като турци, настояват, че са българи по национална принадлежност, изтъквайки българското си гражданство и местоживеенето си в България.

Най-добре е да има само националност, да няма етнос. По националност сме българи, тук живеем. (мъж, 45 г., привърженик на идеята за „помашки етнос“ и самоопределил се като турчин, Буково, юни 2011 г.)

Турците си имат Турция. Ние друга държава нямаме! (мъж, 32 г., Рудозем, август 2011 г.)

Могат да Ви кажат, че са турци, мюсюлмани, помаци, но всички ще Ви кажат, че са български граждани. (мъж, 52 г., Якоруда, юли 2014 г.) Така – без да познават в детайли теоретичните концепции за нацията, без да са чели Хердер и Ренан – респондентите ясно разграничават етнокултурната от политическата (гражданската) нация.

[140] От преброяването то няма и как да се потвърди – доколкото в графата „етнос“ не може да се напише „мюсюлманин“. Онези, които са избрали това самоопределение, очевидно са попаднали в графата „други“, както и самоопределящите се като помаци.

[141] Вж. тук Приложение.

[142] Вж. по този повод и Лозанова (1998:455-456), според която историята, писана преди всичко от християни, предизвиква у мюсюлманите „стрес от историята“.

[143] Теренен материал на М. Кожа.

[144] Те са били 6 души през 1992 и 109 през 2001 г..

[145] През 1992 г. „другите“ са 215, а през 2001 г. – 963.

[146] http://censusresults.nsi.bg/

[147] Анкетите в Якоруда през февруари 2014 г. направи Фетие Шаранска, на която благодаря. Според нея, респондентите избягвали да уточняват дали се определят като мюсюлмани по религиозен или по етнически признак, но настоявали на тази си идентичност и не назовавали никаква друга. Собствените ми проучвания обаче, направени половин година по-късно, показаха в по-голяма степен преферирано „помашко“, отколкото „мюсюлманско“ (по етнически признак) самосъзнание.

[148] Дорсунски 1998:101, 140, Мехмед 2007:12.

[149] След прехвърлянето на първото хилядолетие по Хиджра османската епиграфска и канцеларска практика често пропуска цифрата 1 – за 1000. Така 1254 г. става 254. (Венедикова 2008:186, Димитров 1998:208-209)

[150] Тази беседа е изключително интересна – особено със спора между модераторите, единият от които (Chech Explorer – Чечлията, очевидно – от областта Чеч между Западните Родопи и Пирин) се идентифицира като помак. Именно той твърди, че паметникът е наличен в музея.

Основните принципи на Уикипедия изискват този паметник да бъде представен чрез негова академична публикация. В случая – на специалист по османотурска палеография и/или историк арабист. Всичко друго не може да бъде източник при редактиране на статии – отговаря неговият събеседник Digital Worm.

Следва доста симптоматично възражение от Chech Explorer:

И откъде, след като живеем в страна, в която помаците сме били винаги репресирани, да се намери такова изследване? И не само това, а и в на ужким неутралната Уикипедия пак сме потърпевши, защото в статията няма един източник от помак. Не че не мога да сложа, мога, но пак ще се намери кой и за какво да се зачепка – я за корицата, я за формата – все за несъществени неща – само и само да се отразява единствено българската гледна точка.

Сори, но ако искаш да се перчиш, ходи някъде другаде. Ако мразиш помаците (което си личи), пак ходи някъде другаде.

[151] Респондентът ми подари диск с копие от снимката и „преведения“ надпис.

[152] Петров пък и връща жеста в една своя по-късна публикация, като се позовава на нейната статия, за да обори твърденията на Дорсунски и Мехмед. (Петров 2010:23)

[153] Не ми е известно да съществува академична публикация по този повод.

[154] Вж. също Венедикова 2008:172.

[155] За съжаление, камъните в дервишкото гробище днес липсват. Бяха изхвърлени заради строежа на новия имарет към тюрбето. Освещаването на сградата на 3 септември 2011 г. се превърна в пародия на богослужение: В присъствието на Ахмед Доган и другите висши функционери на ДПС Главният мюфтия Мустафа Хаджи прочете дува под благосклонния поглед (от портрета) на сектантския шиитски водач имам Али… (БТВ, „Тази сутрин“, 05.06.2011)

[156] Теренен материал на автора, Сараево, Почители, Айватовица, юни 2014 г.

[157] Благодаря на С. Бешлия и на българския посланик в Сараево г-н А. Ангелов, който ми помогна за контактите с босненски колеги.

[158] „Гробовете“ на Саръ Салтък – според житието му, написано през 15. век, според Евлия Челеби, Хаджим султан и модерни изследователи като Хаслук, Кийл и Смит – варират от 7 до 40. Намират се на територията на Анадола и Централна (Полша, Чехия), Източна (Русия) и Югоизточна (Турция, Румъния, Албания, Косово, Македония, Босна и Херцеговина) Европа. Един от тях се споменава и в България – при Калиакра. (Срв. Акалън 1999:32-42 и Micijevic 2014:27-31, 42-43, 64-67)

[159] Теренен материал на автора, Благай, Почители, Айватовица, юни 2014 г.

[160] Вероятно, тя в голяма степен съвпада с българската: „наваксване“ на престижност, снемане на стигмата от „предателството на вярата“, като – в косовския случай – не бива да се пренебрегва и конкретното етно-политическо противопоставяне.

[161] Въпреки очевидното си желание да внуши преди всичко антисръбски и антиевропейски настроения, като се позовава на политиките през средните векове, дори най-късният сред тях – н. Ибрахими – не си позволява да изневери на академичната теза, че най-масовите процеси на ислямизация настъпват през османския период.

[162] Теренен материал на М. Кожа.

[163] В беседата към статията „Помаци“ в Уикипедия, в цитирания вече спор между Chech Explorer, който се позовава на Ибрахими, и Digital Worm, последният казва:

Съжалявам, но Ибрахими не може да бъде запазен като аргумент поради религиозна пристрастност, необективност, фрапантна неточност, ненаучност и явен негативизъм към християнството. Това не подлежи на спор, тъй като текстът му е в противоречие с основните принципи на Уикипедия за характера на източниците. (http://bg.wikipedia.org/wiki/%D0%91%D0%B5%D1%81%D0%B5%D0%B4%D0%B0:%D0%9F%D0%BE%D0%BC%D0%B0%D1%86%D0%B8)

[164] Съвсем същите нагласи е отбелязала и дипломантката ми Мириам Кожа при теренното си изследване в Рибново през февруари 2014. Тук е мястото да и благодаря за прекрасния материал, който събра от няколко села в Гоцеделчевско.

[165] Често се говори за „продължаващ „възродителен“ процес“, като се имат предвид обвиненията в „радикален ислям“, отправени срещу група имами от прокуратурата в Пазарджик, за които ще стане дума в следващата глава.

[166] Вж. тук Приложение.

[167] Теренният материал, цитиран без специално позоваване, е от изследването „Нагласи на мюсюлманите в България – 2011“

[168] През 1994 г. П.-Е. Митев е регистрирал обратната тенденция – по-висока религиозност у възрастните поколения. (Митев б.г.и.:172) Това е донякъде обяснимо, като се има предвид, че сегашните възрастни поколения са именно ония, възпитани по време на комунистическата секуларизация, а сегашните млади поколения не са изпитали въздействието ѝ.

[169] Според количественото изследване, 59,3% от мюсюлманите в България не правят намаз.

[170] недвусмислеността на „политизацията“ на понятието проличава и в обозначаването на ислямизацията като „ДПС-аризация“ – съвсем неточно обозначаване, като се има предвид светския характер на ДПС-политиките.

[171] Предпочитам да използвам това понятие, което съдържа политически смисъл – вместо медийно популярните „радикален ислям“ или „ислямски фундаментализъм“, които описват религиозни проявления. (срв. Евстатиев 2007: 73-74, 79-81)

[172] http://www.bivol.bg/wlislambg.html (първоизточник Wikileaks).

[173] http://www.focus-news.net/? id=s3200

[174] За обвиненията по Чл. 108 (проповядване на фашистка или друга антидемократична идеология или насилствено изменяне на установения от Конституцията на Република България обществен и държавен строй) и Чл. 109 от НК (ръководство или членуване в група, поставяща си за цел престъпления против републиката) се предвижда наказание „лишаване от свобода“ до 20 г.

[175] Вж. тук Приложение.

[176] Вж. по този повод Троева 2012 и цитираната там литература.

[177] С това, разбира се, не искам да кажа, че имамите в Мадан и Рудозем нямат собствени заслуги за нарастващата религиозност. Рудоземският, например, е изключително популярен – включително заради футболния отбор, който е организирал. Именно организирането на футболния отбор му беше вменено като вина от прокурора по делото.

[178] Симптоматично е и диференцирането между „учените“, които хората наричат имами (арабското понятие), и „не-учените“, които си остават ходжи (турското понятие).

[179] Този конфликт беше изобилно артикулиран от обвинението по Дело № 330/2012 на ОП Пазарджик с обяснението, че подсъдимите пречели на останалите мюсюлмани, които изповядват умерен ислям, да практикуват свободно религията си. По този начин се засягало правото им на вероизповедание. В резултат настъпило разделение в мюсюлманската общност, както и подмяна на духовници. (Пледоария на прокурор Недялка Попова на заседанието от 29.01.2014 г.)

[180] Най-отчетливо е това в Мадан, където при строежа на новата – от най-големите в България – джамия се сблъскаха интересите на двете мюфтийства и на прекалено много групировки и отделни хора.

[181] Най-висок процент (35,2%) всъщност отговориха: „В нашето населено място няма нов имам.“

[182] Изпълнява се най-често при помен за мъртвите, но и в други случаи. Мевлидът не е коранически текст, а поезия, описваща живота на Пророка, съчинена от турския автор Сюлейман Челеби през XVI в., поради което е считана за нововъведение.

[183] Честата практика да се посещават тюрбета е характерна не само за алевиите, но и за мнозина от самоопределящите се като сунити. „Новите“ имами забраняват тези практики като шиитски, напомняйки, че в ортодоксалния ислям не може да бъде обожествяван никой (дори – самия Мохамед), освен Аллах.

[184] Обичаят „девир“ – роднините на покойния да дават пари на бедните за опрощение на греховете му – се отхвърля от ортодоксалния ислям като некоранически. Мнозинството от информаторите обаче го изпълват със съвсем утилитарно съдържание: Който има, дава, който няма – какво да даде?

[185] По-късни тълкувания на Корана, сътворени от последователите на Пророка.

[186] Набеждаването на Мутлу и изобщо на Сърница като основната „спяща клетка“ на ислямизма има дълга предистория, с която не бих искала да утежнявам основния си текст. Ще припомня само, че той беше директор на закритото училище за квалификация и преквалификация на имами, чийто възпитаник Тони Миленов е съквартирант на един от заподозрените за атентатите в Мадрид през 2004 г. Собственик на сградата, в която се е помещавало училището, е сириецът Муафак ал Асад, женен за сърничанка, основал фирма заедно с официалния представител за България на фондация „Ал Уакф ал Ислями“ Абдулрахим Таха. Таха беше изгонен от страната, а дейността на фондацията – прекратена. Според Мутлу, това се е случило – не защото е била незаконна, а защото отказала да даде огромния подкуп, който властите и поискали за пререгистрацията. Ал Асад не беше подведен под съдебна отговорност заедно с имамите, а призован само като свидетел, уличаващ ги в „проповядване на антидемократична идеология“. По време на процеса (заседание от 29.10.2012 г.) той се отказа от показанията си в досъдебното производство с твърдението, че са му изтръгнати насила.

[187] Заседание от 17.03.2014 г.

[188] „Следи“ от салафизъм в България биха могли да се откроят още преди Втората световна война. Доктринално обновяване чрез „чудесното наследство на предците“ проповядвали някои от преподавателите в шуменския Нювваб. Тогава ги наричали „модернисти“, защото настоявали за реформи, които да изкоренят суеверията от религиозните практики. (Ялъмов 2014:288-280)

[189] Друга джамия в Сърница – в мах. Крушата, където живеят съвсем малко хора и почти не ходят на молитва – напротив, е съвсем скоро реновирана, много модерна и красива отвътре. За нея обаче никой не твърди, че „онези“ фондации наливат нари…

[190] Интересно е, че от определящите се по етнически признак като мюсюлмани, 100% отхвърлиха носенето на забрадки в училище (79,6% в цялата извадка). Дори набеденият за най-голям ислямист Сеид Мутлу от Сърница отговори, че – ако едно момиче е изправено пред дилемата да учи или да се забражда – той категорично ще я посъветва да учи.

[191] 189 Става дума за нашумелия скандал с две момичета от Смолян, заради чиято воля да носят забрадки в училище Организацията за ислямско развитие и култура (ОИРК) сезира Комисията за защита от дискриминация.

[192] Съпротивата, впрочем, изглежда в доста по-голяма степен медийна и политическа, отколкото обществена, защото повечето жители на града, които интервюирах, казаха, че облечените по този начин жени се появяват много рядко в центъра (ако отиват на пазар или на лекар) и не дразнят никого. Тяхната поява е рядкост и в самия квартал „Изток“, където голяма част от жените не носят дори забрадки. (Теренен материал на автора, февруари 2013 г.)

[193] Това съм направила на друго място (Иванова 2014).

[194] Дж. Каплан, основателят на сектата, е ислямист, действащ в Западна Европа сред турските емигранти и финансиран от Иран. Пледира против Ататюрк и светския характер на Турция. Проповядва изграждането на ислямска държава по подобие на Иран, в която конституцията да е Коранът, суверенитетът да принадлежи на Аллах, лаицизмът да се смята за безбожие, а народът да се дели на принадлежащ към партията на Аллах и партията на дявола. Каплан и най-близките му привърженици носят черни раса, зелени шалвари, бели чалми и се возят на черни мерцедеси. (Хаков 2000:382)

[195] Теренен материал на автора, февруари 2013 г.

[196] На второ място е Турция, която тук изпускам, защото в случая имам предвид държави от Западна Европа.

[197] Респондентът е имам.

[198] Вж. цитираните вече Сейджмън, Бурума и Маргалит, Роа.

[199] Достатъчно е да припомня шумните демонстрации против връщането на вакъфските имоти, съпротивата срещу построяването на джамия в Гоце Делчев, истеричния говор на омразата, излъчван от представители на немалко политически партии или на възстановената дружба „Родина“, и безпрецедентното нападение над джамията „Баня баши“ в София през май 2011 г.

[200] симптоматични за степента на религиозност – особено в тази махала – са запазените български имена на някои от „нетрадиционно“ облечените жени и на мъжете от „свитата на Ахмед“.

[201] БТВ, „Тази сутрин“, 24.03.2014 г.

[202] В първото си интервю след произнасянето на присъдите Сеид Мутлу не случайно заяви, че „държавата ни е мащеха“. (Нова телевизия, „Събуди се“, 23.03.2014 г.)

[203] Видяхме в I глава, че дори в Индия разпластяването на паметта до голяма степен съвпада с разнообразието в нашите географски ширини.

[204] Разбира се, в Гърция разпластяването на паметта е по-сложно: заради множеството вариации на отношенията с Турция след Първата световна война и около конфликта „Кипър“.

[205] Ако към тях се добавят и потомците на колонизираните турци, липсващи в Сърбия и представляващи незначителен брой в Гърция, ситуацията се усложнява още повече.

[206] От този дебат трябва да се изключат Албания – доколкото там „устоялите“ са малцинство – и Босна, където фактическото „устояло“ мнозинство е поделено на православни сърби и хървати – католици, чиято обща „мнозинственост“ е твърде проблематична.

[207] Ранните сръбски и късните гръцки разкази предпочитат по-скоро катастрофизма, докато ранните гръцки и късните сръбски разкази поставят акцента върху доброволната ислямизация.

[208] Андре Мюлер преувеличава силно. Онова, което Райх-Раницки казва в цитираното интервю е буквално: „Намирам това отвратително. Откак евреите в Третия райх бяха сравнявани с въшки и буболечки, ненавиждам каквито и да било сравнения с животни, а хората, [които го правят], трябва да се срамуват от използването им.“ Бел. пр.

[209] Цитирано по: Андре Мюлер, Отвъд въпросите, Разговори с писатели, dtv 1998, стр. 103. (Бел. авт.)

[210] Литературна алюзия, свързана с фразата „‘Като куче!‘, каза той така, сякаш този срам би могъл да го надживее“, с която завършва „Процесът“ на Кафка. Бел. пр.

[211] Тъй като Мюлер е германец, а Хандке – австриец. Бел. пр.

[212] Статията е от юли ٢٠١٩ г. Бел. пр.

[213] Животоописание на лице, обявено от църквата за светец/светица. Един от основните жанрове на средновековната литература. Бел. пр.

[214] На полски (и английски) думата е „амвон“. Бел. пр.

[215] Текстът е от 2004 г. Бел. пр.

[216] На немски: Dreck. Бел. пр.

[217] Nestbeschmutzer/in (букв. „замърсител/ка на гнездото“). Изключително характерна за немския език дума, с която неодобрително се обозначават хора, които критикуват или посочват злоупотреби в социалната, икономическа или политическа система (семейство, професионална среда, село, град, компания, държава и др.), в която живеят или работят сами. Бел. пр.

[218] Алис Шварцер (род. 1942 г.) е немска журналистка и публицистка. Убедена феминистка, тя е основателка и издателка на женското списание Ема и една от най-известните представителки на немското женско движение. Бел. пр.

[219] Тук е налице едно понятийно и теоретично противоречие, което трябва да бъде представено незабавно, за да се избегнат ненужните спорове и пререкания, до които то обикновено води. Синдромът на Аспергер е психическо състояние, което е било изключено през 2013 г. от авторитетния Диагностически и статистически учебник за психиатричните смущения (DSM-5), издаван от Американската психологическа асоциация (АПА), в който на практика се задават стандартите за нормалност. От друга страна, синдромът все още е част от Международната класификация на болестите (ICD-11), което дава, поне формално, някакво право на всички онези, които биха искали да го виждат и разбират просто като „болест“. Остава си напълно неясен въпросът как е възможно едно психическо смущение, което не се счита от психиатрите за такова, да бъде „болест“? Или може би тук става дума не за психическа, а някакъв друг вид, чисто телесна, „болест“ (което за самия мен звучи като противоречие в определението). Очевидното обяснение според мен трябва да се търси във факта на различната напредничавост на асоциациите и медицинските кръгове, които се занимават с различните видове класификации, както и наложителната необходимост от премахване на Аспергеровия синдром от всякакъв вид „болестни“ класификации. Въпрос на време, но и на промени в обществените умонагласи, които протичат мъчително бавно, при това с много различна скорост на различните места по света.

[220] Като се изключат полумаймунските жестикулации, които си позволяват хора като настоящия американски президент, но това вече са изключения, свързани с прекалено конкретни и прекалено болезнени политически първопричини, за да могат да бъдат дискутирани тук.

[221] Евгения Гинзбург. Тежък Маршрут. Фондация КОМУНИТАС, 2013 (с. 245).

[222] Из отчета на НПО.

[223] Фуко, М. Надзор и наказание. Раждането на затвора. София: УИ „Св. Климент Охидски“, 1998.

[224] DeVeaux, M. The Trauma of the Incarceration Experience. Harvard Civil Rights-Civil Liberties Law Review (Vol. 48), 2013.

[225] Christie, N. Limits to Pain. Oxford: Martin Robertson, 1992.

[226] Кристи, Н. Предели на страданието. София: Сиби, 2015.

[227] Унизително отношение, физическо насилие, хепатит или СПИН, разбито семейство, деца излезли от пътя, депресия и опит за самоубийство и т.н. – Б. а.

[228] Петров, Р Отношенията в съвременното българско училище. Нагонът към власт, корупцията и кризата на средното образование. Култура, № 35, 2003.

[229] Долапчиев, Н. Наказателно право. София: Изд. на БАН, 1994.

[230] Маджаров, Е. Пенитенциарна психология, първа част. София: Албатрос, 2016.

[231] Kleinig, J. Ethics And Criminal Justice. An Introduction. Cambridge: Cambridge University Pres, 2008.

[232] Кристи, Н. Предели на страданието. София: Сиби, 2015.

[233] Christie, N. Crime Control As Industry. Towards GULAGS, Western Style. London: Routledge, 1994.

[234] Обективизирано е редовно от тесен кръг организации (БХК, ЦИД и др.). – Б. а.

[235] Salize, H. J., H. DreBing, C. Kief. Mentally Disordered Persons in European Prison Systems – Needs, Programmes and Outcome (EU- PRIS) Final Report. October 31, 2007.

[236] Тилкеджиев, Н., Л. Димова (съст.). Благополучие и доверие: България в Европа? Сравнителен анализ по Европейското социално изследване (ESS) – 2006/2009. София: Изток-Запад, 2010 (с. 47).

[237] Пак там (с. 46).

[238] Тилкеджиев, Н., Л. Димова (съст.) (с. 230).

[239] Даниел Стоянов, председател на Асоциация за реинтеграция на осъдени лица, в интервю пред агенция „Фокус“ http://m.focus-news.net/? action=opinion&id=31856 (посл. посетен на 15.03.2018 г.)

[240] Liebling, A. and S. Maruna (Eds.). The Effects of Imprisonment. Cambridge: Cambridge University Press, 2005.

[241] Wacquant, L. Punishing the Poor. The Neoliberal Government of Social Insecurity. London: Duke University Press, 2009.

[242] Калайджиева, З. Затворите на нищетата, или завръщането на невидимата ръка на Адам Смит с желязна ръкавица. Култура, № 25, 2004.

[243] Тилкиджиев, Н., Л. Димова (съст.).

[244] Асоциация за реинтеграция на осъдени лица, Български хелзинкски комитет, Дружество за религиозна и обществена подкрепа на лишените от свобода, Мисия спасение, Фонд за превенция на престъпността – ИГА, Фондация „Инициатива за здраве“. – Б. а.

[245] Петрова-Димитрова, Н. и др. Оценка на предоставяните психиатрични, психологически и социални услуги на затворниците и на персонала в местата за лишаване от свобода в България. София: ИСДП, 2004 (с. 16). https://sapibg.org/bg/book/ocenka-na-predostavenite-psihiatrichni-psihologicheski-i-socialni-uslugi-na-zatvornitzite-i-na-personala-v-mestata-za-lishavane-ot-svoboda-v-bylgaria (последно посетена на 24/04/2018 г.)

[246] http://btvnovinite.bg/article/1194395569-Badeshte_sled_zatvora.html

[247] Текстът е от 2010 г. Заглавието е игра на думи – перифраза на известна детска игра, при която някое от децата казва „Аз виждам нещо, което вие не виждате“, а останалите трябва да отгатната какво е то. Бел. пр.

[248] Тук авторът използва една дума, която е болезнено-чувствителна за немския слух, Gleichschaltung. В буквален превод това означава „уеднаквяване“, „синхронизация“, и би трябвало да бъде напълно невинна дума, ако не би бил историческият факт, че именно тази дума е била избрана от нацистката пропагандна машина като евфемизъм, с който е било оправдавано и „правено приемливо“ присъединяването към Третия райх на териториите, завладени безкръвно преди началото на Втората световна война (чешките Судети, Австрия и др.) Бел. пр.

[249] Тъй като въртенето на кръста навява определени еротични асоциации. Бел. пр.

[250] Реално място в Истанбул, където свършват всички „нежелани“: хора, починали от СПИН, жертви на убийства на честта, самоубийци, алкохолици, наркомани, членове на ЛГБТ общността, както и стотици бежанци, които са се удавили при опит да преминат до Европа. Бел. пр.

[251] Синдромът на първооткривателя, който до края на живота си отказва да приеме, че е имал грешно или непълно разбиране на феномена, който е открил, е добре известен в историята. Най-известният му представител е Христофор Колумб, който до края се е противопоставял на идеята, че е открил нещо друго, а не „Индия“. Бел. пр.

[252] Кой родител на дете с аутизъм не е преживявал многократно как малкото започва да плаче и се блъска безутешно, и не може да бъде успокоено в продължение на много часове, ако види как страда някое друго дете? (Говоря от личен опит). Бел. пр.

[253] Самостимулиращото поведение, известно още като стиминг и самостимулация, е повторение на физически движения, звуци, думи или придвижване на обекти. Това поведение е често срещано при хора с увреждания в развитието и най-разпространено при тези от аутистичния спектър. Стим-ването се счита за защитна реакция срещу сетивно претоварване, при която хората се успокояват, като блокират по-малко предвидимите стимули от околната среда, към които имат повишена чувствителност. (По Уикипедия)

[254] Една от големите битки между Съюзниците и Вермахта по време на последната фаза от Втората световна война. Бел. пр.

[255] Larvatus Prodeo (http://kweekly.bg/publication/4067)

[256] Теорията за т. нар. „Тоба-катастрофа“ е предложена през 1998 от американския антрополог Стенли Амброуз. Основната статия, в която тя е развита, може да бъде намерена на адрес: https://pdfs.semanticscholar.org/b783/b6fe453a9879fc3193d22efdde5d7629337e.pdf (посетен на 23.10.2019). Бел. пр.

[257] Мултимодалният маршрут за пътуване представлява информационна система, която може да предложи набор от една или повече транспортни услуги, отговарящи (като минимум) на въпроса „Как мога да отида от местоположение A до местоположение B в дадена дата и час на отпътуване/пристигане, и при какви условия“. Най-обичайният начин за достъп до такъв вид планиране е чрез конкретна уеб услуга. Например www.destineo.fr, www.trafiken.nu, www.anachb.at са сайтове за планиране на мултимодално пътуване. Бел. пр.

[258] Туитър си остава феномен, прекалено специфичен и зависим от големината на участващите човешки маси. При малки езици и култури, каквато е българската, влиянието и видимостта му са практически нулеви, в сравнение с онези на други големи социални платформи. Бел. пр.

[259] Разбира се, ние в никакъв случай не насърчаваме когото и да било към експерименти от подобен род. Какви са евентуалните странични ефекти от ползването на подобен род супер-възбудители е нещо, с което човек трябва да се запознае подробно, преди да ги опитва. Бел. пр.

[260] Американската служба за одобряване на нови лекарства и хранителни съставки. Бел. пр.

[261] Авторът намеква за експериментите с опиати, на които Олдъс Хъксли се е подлагал редовно. Бел. пр.

[262] В лицето на гигантската финансова криза от 2008. Бел. пр.

[263] Игра на думи с идеята за „прокълнатите поети на Франция“: Пол Верлен, Артур Рембо, Стефàн Маларме. Бел. авт.

[264] Първите два реда, и приблизително четвъртия ред, от сонета Nevermore на Верлен. Бел. авт.

[265] Вижте в тази връзка Владимир Набоков, литературният бежанец, „Либерален преглед“, 5.4.2019. бел. пр.

[266] Тоест от Франция в Италия. Бел. пр.

[267] Американецът Боби Фишер (1943–2008), често считан за най-големия шахматист на всички времена, стана световен шампион, като спечели „Мача на века“ [срещу Борис Спаски] през 1972 г., но отказа да защити титлата си през 1975 г.

[268] Безумно преувеличение в стил „Набоков“! В старостта си (и, разбира се, не в началото на века, както твърди тук Набоков), Рубинщайн живее в старчески дом (а не лудница). Детайлите за огледалото и пр. са напълно възможни, ако и не чак толкова чудновати за човек в силно напреднала възраст и с биографията на Рубинщайн (той е понесъл множество удари на съдбата, в това число и зад шахматната дъска). Впрочем, не бих се учудил, ако и те са резултат на същата склонност към „леки преувеличения“, вероятно характерна за всеки автор на „миражна проза“. Бел. пр.

[269] В случая – леген за миене на ръце. Бел. пр.

[270] Прилагам тук извадка от Уикипедия, където понятието е обяснено с повече дълбочина: „Невроразнообразието е неологизъм, популяризиран в края на 1990-те години от австралийската социоложка Джуди Сингър и американския журналист Харви Блум, като обозначение на специфичните вариации в човешкия мозък, отнасящи се към неща като общителност, учене, внимание, настроение, както и други психични функции, в един непатологичен и обществено неутрален смисъл. Терминът е комбинация от думите „неврологично“ и „разнообразие“ (многообразие) и се появява като предизвикателство срещу преобладаващите в повечето днешни общества виждания и разбирания, че някои невроразвития са в същността си „патологични“. Вместо това тук се възприема идеята и социалния модел на увреждането, според който социалните бариери са основният фактор, допринасящ за изолацията и патологизирането на хората с увреждания. [Всички бележки в книгата са на автора.]

Последвалата от него парадигма на невроразнообразието е противоречива сред защитниците на аутизма, като противниците й твърдят, че нейната концептуализация на аутистичния спектър не отразява реалността на хората, които имат висока нужда от подкрепа“.

[271] Още по-конкретната причина беше калният порой, който се изля в българското публично пространство по адрес на „болната“ Грета Тунберг. Очевидно в тази страна просто липсва каквото и да е разбиране за естеството на феномена, както и за начините, по които се подхожда към него в по-високоразвитите общества. И една от важните причини за това, без съмнение, е липсата на конкретни, автентични истории на родители с деца от спектъра. Същото е било и в Америка, както и навсякъде другаде, преди да се публикуват първите важни описания на подобни животи, най-вече от майки, в началото на 1960-те. Именно публичното споделяне на лични истории, а не клиничните изследвания, които са започнали още през 1930-те, бавно започва да променя умонагласите на хората и да премахва булото на „патологичност“, с което феноменът е бил покриван дотогава. Крайно време е на някакъв подобен процес да бъде даден ход и в България. Това е надеждата, това е и чувството на задължителност, с които започвам този текст.

[272] Всъщност аутизмът е състояние, което невинаги се изразява и видимо се демонстрира от най-ранното детство. Известни са много случаи, в които той настъпва „най-неочаквано“ някъде около третата до петата година от живота на детето (откъдето и множеството „теории“ за това, че причините му са от друго, а не генетично естество – примерно ваксини, замърсена околна среда, стрес и какво ли не още). Истината – доколкото тук изобщо може да се говори за „истина“, е, че в повечето такива случаи признаците на „различност“ са били налице в значително по-ранна възраст, но са били игнорирани от родители, възпитатели и учители чак докато това е станало невъзможно. Аутизмът е състояние на ПРИНЦИПНА неврологична различност и това се дължи на генетични фактори, такова е сегашното научно разбиране. Формите и проявите му обаче са толкова различни при отделните аутисти – от пълна неспособност за самостоятелен живот и функциониране, та чак до ексцентрична свръхгениалност, – че е трудно да се говори за „един всеобхватен феномен“. Оттук и разбирането за „аутистичен спектър“, което се смята за едно от големите постижения в разбирането и приемането на това човешко състояние.

[273] Става дума за офисите на Oxford English Dictionary, най-всеобхватния речник на английския език. Бел. пр.

[274] Джеймс Мъри (1837–1915): британски лексикограф и филолог, най-видният издател на Оксфордския речник на английския език. Бел. пр.

[275] Тоест, че броят на „немските жертви“ е по-голям от онзи на жертвите от Холокоста, бел. пр.

[276] Джони Бунтовникът [Johnny Reb] е събирателното наименование, с което се обозначават падналите в Американската гражданска война бойци на Южните щати, тоест онези, които са се борили за запазване на робството. Техни статуи все още се издигат на много места в САЩ. Бел. пр.

[277] [В случая] – хората от германски произход, прогонени от Източна Европа. Бел. пр.

[278] Информацията на автора не е актуална: всъщност понятието Vergangenheitsbewältigung (буквално: побеждаване, надмогване на миналото), днес вече изобщо не се употребява в официалния немски език, поради силните конотации за нещо, което означава победа, тоест приключване. Именно невъзможността за приключване на процеса на преработване на миналото, чието единствено изражение може да се състои в непрестанна бдителност, за да не се повтарят грешките и престъпленията от миналото, е основната идея на германския начин. Бел. пр.

[279] Уилям Едуард Бургхард дю Боа (1868–1963): Един от първите афро-американски борци за граждански права. Бел. пр.

[280] Млад американски интелектуалец от афро-американски произход, известен с радикално-новите си идеи по въпросите на американската сегрегация и борбата за граждански права в днешна Америка. Бел. пр.

[281] Емет Тил е американско чернокожо момче, убито от бели расисти в Мисисипи през 1955 г. В наши дни името и историята му са се превърнали в символи на страданието и неравенството на афро-американците в САЩ. Бел. пр.

[282] Игра на думи с известната фраза на Самуел Бекет, „Провали се по-добре [при следващия опит“]. Бел. пр.

[283] В битката близо до град Фредериксбург (1862) южняшките армии нанасят на Севера чувствително поражение. Бел. пр.

[284] Ако това твърдение ви се струва пресилено, то зачетете страниците от „История на Априлското въстание“ от Димитър Страшимиров, в които той описва, примерно легендарната „хвърковата чета“ („измайва[ща се …] дето тряба и дето не тряба“) и нейния войвода Георги Бенковски („трескаво афектиран, превзет и безсмислен, като всякой парвеню, комуто неочаквано пада в ръце да играе важна водителска рол“). [Д. Страшимиров, цит. съч., стр. 151, 146].

[285] Имам предвид, примерно, силно успешния жанр, наречен „машъп“ (буквално: „мешаница“), който се състои от преработване на класически текстове или музикални композиции, по начини, които граничат с абсурдно-комичното. Тук, само като пример, няколко от най-успешните заглавия от жанра, отчасти превърнати и в изключително успешни филми: „Гордост и предразсъдъци и зомбита„, „Разум и чувства и морски чудовища„или „Абрахам Линкълн, ловец на вампири„.

[286] Флагът на Гадсден, наречен така по името на американския генерал и политик Кристофър Гадсден (١٧٢٤–١٨٠٥), е исторически американски флаг от времето на Американската революция, който показва гърмяща змия, готова за нападение, на жълт фон. Под изображението на змията се чете мотото „Не ме настъпвай [тъпчи]“ (Don’t tread on me). Знамето е символ на патриотизма на САЩ, критиката на правителството и подкрепата за конституционните права. Бел. пр.

Table of Contents

Септември 2019

Това е вашият мозък, захранван от национализма Автор(и): Робърт Саполски

Как турската телевизия превзема света Автор(и): Фатима Бхуто

В очакване на Годо в Сараево Автор(и): Сюзън Зонтаг

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 1 Автор(и): Евгения Иванова

Нещо като нож, нещо като „имам пиш“, нещо като нищо на света Автор(и): Владимир Сабоурин

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 2 Автор(и): Евгения Иванова

Балканският комплекс за непълноценност Автор(и): Златко Ангелов

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 3 Автор(и): Евгения Иванова

За комплексите – лични и национални Автор(и): Златко Енев

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 4 Автор(и): Евгения Иванова

За Грета Тунберг, човешката слепота и планетата, наречена „Титаник“ Автор(и): Златко Енев

Ислямизирани балкани: динамика на разказите – част 5 Автор(и): Евгения Иванова

Октомври 2019

Лоши прадеди: нарушава ли кризата на климатаправата на онези, които тепърва ще се раждат? Автор(и): Астра Тейлър

„Ако красивото не боли, можете да го купите“. Интервю с Петер Хандке Автор(и): Петер Хандке, Андре Мюлер

Романите на Олга Токарчук срещу национализма Автор(и): Рут Франклин

„С писането си днес просто се стремя към оцеляване“.Интервю с Елфриде Йелинек Автор(и): Андре Мюлер, Елфриде Йелинек

Животът на инвалидите в България. Различни форми на отсъствия Автор(и): Румен Петров

Защо Грета Тунберг е толкова дразнеща за определен вид мъже? Автор(и): Дженифър О’Конъл

Феноменът Грета Тунберг и традициитена българското публично мислене и говоренеАвтор(и) Златко Енев

Морален ли е затворът (български)? Автор(и): Румен Петров

Петер Хандке като сръбски националист: Аз виждам нещо, което вие не загрявате Автор(и): Юрген Брокоф

В света на Елиф Шафак Автор(и): Шрешта Саха

Четири мита за аутизма, от които трябва да се освободим Автор(и): Стив Силбърман

Злото подозрение срещу ваксинациите Автор(и): Харо Албрехт и Мирай Калискан

Поезия на личното надлично Автор(и): Златко Ангелов

Крайно време е някой да разсече този страшен и зловещ Гордиев възел Автор(и): Манол Пейков

Гугъл твърди, че е постигнал „квантовия пробив“,който може би напълно ще промени компютрите Автор(и): Кейд Метц

Станете по-умни Автор(и): Жамè Касио

Ноември 2019

Владимир Набоков: интервю за „Апострофи“ Автор(и): Владимир Набоков, Бернар Пивò

Една пречупена съдба Автор(и): Кирил Тонев

Възхвала на Ханс Аспергер – част 1 Автор(и): Златко Енев

За писането Автор(и): Златко Енев

Декември 2019

Искам човекът да е винаги приятен и да си правим моабет Автор(и): Петър Воденичаров, Кристина Попова, Анастасия Пашова

За езика свещен на моите деди Автор(и): Златко Енев

Наследството на злото Автор(и): Майкъл Гора

Турция и Русия: Парадоксът на родовите прилики Автор(и): Игор Торбаков

Москва не вярва на сълзи и клишета Автор(и): Евдокия Борисова

Ръката, която те държи Автор(и): Дияна Тончева

„Под игото“, или за не-насладимостта на националната ни класика Автор(и): Златко Енев

Как се правят учебникови издания на класиците в Германия Автор(и): Златко Енев

Метеж на роботърговски кораб или Естетика на съпротивата Автор(и): Владимир Сабоурин

За из(б)ора на белоногата и за един от несбъднатите геопо(е)тически бракове по сметка на Балканите Автор(и): Юрий Проданов

Мощното слово на Егор Жуков Автор(и): Егор Жуков

Не е крайно лошо Автор(и): Дияна Тончева

Когато телевизията започна да се излъчва по радиото… Автор(и): Александър Лазаров