Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2017

(част 1)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2017

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите

Януари 2017

Разсейки

Автор(и): Захари Карабашлиев

Статуята, която не изглеждала както трябва

Автор(и): Малкълм Гладуел

Що е популизъм?

Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Пътят на Ердоган

Автор(и): Халил Карàвели

Синдромът на оцелелите –

мисли по повод историческата памет в Украйна

Автор(и): Рикардо Дуда

От националните движения към напълно формираната нация:

процесът на изграждане на нациите в Европа

Автор(и): Мирослав Хрох

История с торта

Автор(и): Захари Карабашлиев

Приказка за две статуи

Автор(и): Александър Баунов

Може ли Европейският съюз да надживее популизма?

Автор(и): Даниел Грос

Студентските окупации от ٢٠١٣ г. във фокуса на две рационалности

Автор(и): Боян Знеполски

Сензационното тайно досие и поредната криза около Доналд Тръмп

Автор(и): Скот Шейн, Никълъс Конфесоре и Матю Роузънбърг

Тайното досие „Тръмп“ – извадки

Автор(и): различни разузнавателно-информационни източници

Цената на „Възродителния процес“

Автор(и): Николай Цеков

Колко струват погромите над българските турци?

Автор(и): Татяна Ваксберг

Четвъртък сутрин

Автор(и): Иван Димитров

Асиметрия и междукултурно общуване

Автор(и): Мюмюн Тахир

Как зад гърба на историята една партия стана „демократична“

Автор(и): Юлиана Методиева

Февруари 2017

Децата на ДС: гордост и несигурност

Автор(и): Диана Иванова

Бъдещето след Тръмп

Автор(и): Славой Жижек

Демографското бъдеще на планетата

Автор(и): Никълъс Ебърстад

Капитализъм и неравенство

Автор(и): Джери З. Малър

Децата на Щази по особен начин също са жертви

Автор(и): Рут Хофман, Диана Иванова

Децата на жертвите говорят често с езика на Щази

Автор(и): Щефан Тробиш-Лютге, Диана Иванова

Давид и Голиат

Автор(и): Малкълм Гладуел

Възходът на популисткия екстремизъм в Европа:

теоретични инструменти за сравнение

Автор(и): Айхан Кая

За турците и за техните пословици

Автор(и): Георги Карев

Остава ни да разчитаме единствено на историческия си усет

Автор(и): Дан Дайнър

Истинското предателство към Дякона Левски

Автор(и): Захари Карабашлиев

Убиец ли е Левски?

Автор(и): Неда Антонова

„Икономиката на ‚Възродителния процес‘ “ е значимо изследване

Автор(и): Михаил Иванов

Март 2017

Скандинавският модел

Автор(и): Никлас Зенстрьом

„Ние“ и „Те“

Автор(и): Джери З. Малър

Икономическо развитие и демокрация

Автор(и): Роналд Ингълхарт и Кристиан Велцел

Изкуството на развалата

Автор(и): Джейкъб Микановски

Обратният домино-ефект в Европа

Автор(и): Пиерпаоло Барбиери

Нашият главнокомандващ фалшификатор

Автор(и): Александър Джордж

Размисли за Ганди

Автор(и): Джордж Оруел

Предупреждението на Райхстага

Автор(и): Тимъти Снайдър

Румъния – приказка за два проблема

Автор(и): Александър Клап

Ариведерчи, отец Паоло!

Автор(и): Ива Михайлова

Руският канал RT – нещо като BBC? Или по-скоро КГБ?

Автор(и): Стивън Ерлангер

Турция: завръщането на султана

Автор(и): Кристофър де Белаг

Изкуството на неуспеха

Автор(и): Малкълм Гладуел

Сбогом, Източна Европа!

Автор(и): Джейкъб Микановски

За моя любим Фатерланд

Автор(и): Златко Енев

Април 2017

Митът за възраждането на авторитаризма

Автор(и): Даниел Дюдни, Джон Айкънбери

Националните извинения притежават силата да променят бъдещето

Автор(и): Едуин Батистела

Кончината на анадолския тигър

Автор(и): Максимилиан Поп

Ясно е как, неясно е защо

Автор(и): Веселина Седларска

Тимъти Снайдър: „Постистината е предфашизъм“

Автор(и): Емил Коен

Идеята за Европа

Автор(и): Джордж Стайнър

Великобритания: икономика на ръба на пропастта

Автор(и): Саймън Хед

Десните – делене и събиране на празни черупки?

Автор(и): Румяна Коларова и Огнян Минчев

За травмата, мълчанията и вината

от „Възродителния процес“

Автор(и): участници в дискусията „За травмата“

на клуб „Маргиналия“

Отворено писмо на Дьорд Конрад до Виктор Орбан

Автор(и): Дьорд Конрад

Защо сме пост-факт

Автор(и): Питър Померанцев

Подклаждането на открито анти-хомосексуални настроения в Полша

Автор(и): Роберт Биедрон, Ян-Александър Карон

Македонският комплекс за производство на фалшиви новини

Автор(и): Самант Субраманиан

Нещо назаем

Автор(и): Малкълм Гладуел

От Рузвелт до Буш

Автор(и): Ерик Хобсбом

Десет западни мита за мюсюлманите

Автор(и): Дъг Сондърс

Защо немските турци са по-добре интегрирани, отколкото изглежда?

Автор(и): Райнер Херман

Свободата в американската и в европейската мечта

Автор(и): Никола Бенин, Силва Василева

Списък на авторите

А

Айкънбери, Джон 603

Антонова, Неда 411

Б

Барбиери, Пиерпаоло 495

Батистела, Едуин 623

Баунов, Александър 107

Бенин, Никола 813

Биедрон, Роберт 744

В

Ваксберг, Татяна 176

Василева, Силва 813

Велцел, Кристиан 455

Г

Гладуел, Малкълм 30, 280, 556, 758

Грос, Даниел 112

Д

Дайнър, Дан 396

де Белаг, Кристофър 551

Джордж, Александър 506

Димитров, Иван 179

Дуда, Рикардо 60

Дюдни, Даниел 603

Е

Ебърстад, Никълъс 223

Енев, Златко 594

Ерлангер, Стивън 543

Ж

Жижек, Славой 217

З

Зенстрьом, Никлас 424

Знеполски, Боян 116

И

Иванова, Диана 206, 271, 276

Иванов, Михаил 417

Ингълхарт, Роналд 455

К

Карàвели, Халил 48

Карабашлиев, Захари 12, 102, 403

Карев, Георги 322

Карон, Ян-Александър 744

Кая, Айхан 291

Клап, Александър 529

Коен, Емил 650

Конрад, Дьорд 732

Конфесоре, Никълъс 133

М

Малър, Джери З. 246, 435

Методиева, Юлиана 195

Микановски, Джейкъб 473, 570

Михайлова, Ива 536

Мюлер, Ян Вернер 41

Н

на клуб „Маргиналия“ 698

О

Оруел, Джордж 514

П

Померанцев, Питър 736

Поп, Максимилиан 635

Р

различни разузнавателно-информационни източници 140

Роузънбърг, Матю 133

С

Седларска, Веселина 643

Снайдър, Тимъти 523

Сондърс, Дъг 802

Стайнър, Джордж 655

Т

Тахир, Мюмюн 185

Тробиш-Лютге, Щефан 276

У

участници в дискусията „За травмата“ 698

Х

Хед, Саймън 668

Херман, Райнер 808

Хобсбом, Ерик 777

Хофман, Рут 271

Хрох, Мирослав 74

Ц

Цеков, Николай 148

Ш

Шейн, Скот 133

Януари 2017

Разсейки

Автор(и): Захари Карабашлиев

Благодаря ти, Господи, че му изпрати тази болест!

Баща ми изкара само един курс химиотерапия и категорично отказа друг. Отказа лъчетерапия и всякакви други терапии. Искал да отиде на село „на чист въздух“ и да си говорят с майка ми.

Сядай сега тука и да си приказваме – казвал ѝ.

Защо не отидеш да си приказваш с пияниците от „Телевизора“ сега, отговаряла майка ми. После се поусмихвала и сядала отстрани до печката.

„Да знаеш обаче, от време на време му става нещо, унася се, започва да говори едни несвързани неща, може и да е от хапчетата, не знам… Вчера например разправя, моля ти се, както си бил говорел с теб по телефона, един ястреб да се спусне и да грабне едно зайче. Абе, казвам, какъв ястреб, какво зайче, казвам! Ти нещо, май, май… много ти дойде морфинът, май.“

За първа и последна година от живота си заедно, родителите ми започнали да си говорят. Дали са си казали каквото трябва? Знам, че баща ми разказвал сънищата си (когато въобще успявал да заспи) и в много от тях сестра ми и аз сме играели важни роли.

1: 43 минути след полунощ в Калифорния. Там където са изкопали гроба му, е още преди обяд. Ковчегът, предполагам, е най-лекият, който тези, свикнали да носят чужди ковчези, мъже, са носили – в последните дни от живота си бил по-лек от дете.

Имам да обработя триста шейсет и две дигитални снимки и крайният срок е утре. Триста шейсет и две снимки на успешни силиконови операции. Очите ми смъдят от цветове. Жена ми и дъщеря ми са отдавна в леглата. Не съм виждал малката от четири дни – прибирам се след като е легнала, а сутрин, когато майка ѝ я изпраща на училище, спя.

Зарязвам монитора, отивам до хладилника за още едно безалкохолно, с което да разредя водката си. Поотмествам студената диня и вадя пластмасовата двулитрова бутилка. Купих му диня днес, след като мама се обади, че най-сетне е издъхнал. Той обичаше диня. Обичаше и водка с кока-кола. Влизам в килера, светвам, разбутвам кашоните, сядам на пода и започвам да ровя в кутиите за обувки, натъпкани със снимки, разгръщам фотоалбуми.

Това, което търся, е малка стара фотография, изрязана вълнообразно, на която баща ми и майка ми танцуват. По начина, по който държат ръцете си разбирам, че е танго. Той е със сако, светла разгърдена риза, потен и усмихнат като в черно-бял италиански филм. Майка ми е отметнала глава назад и се смее с тези свои красиви, равни, здрави, бели зъби. Баща ми в този момент е щастлив. Майка ми – по-щастлива и от него. Не съм попадал на тази снимка отдавна, всъщност не съм сигурен дори, че е тук. Сега обаче, в 1часа и 54 минути, в тихия апартамент на другия край на света, далеч от местата на детството ми и от гроба, отреден за баща ми, виждам тази снимка по-ясно от всеки път, когато съм я държал в ръцете си. Виждам ги танцуващи, чувам музиката в тази работническа столова (на какъв ли глупав банкет са били?, на чия ли бедна сватба?), мирише ми на люляк от вазите по масите и на потта на баща ми.

Спомням си как миришеше той. Ако влизах в стая, където дълго е стоял баща ми, във въздуха се просмукваше някаква кисело-сладникава жилка, като от къс кърваво месо.

Толкова е хубав на тази снимка, която сега не успявам да открия. Тя е от преди да се появим ние със сестра ми. Мисля, че тук мама е бременна с мен. Била е, следователно, на деветнайсет, баща ми – на двайсет и шест.

Майка ми завършила селскостопанския техникум и я назначили за началник на новооткрития пощенски клон в едно доста живо село, недалеч от морето. Намерила си обожател в съседното войнишко поделение. Говорели с него по телефона с часове, той понякога ѝ свирел на китара в слушалката. Тя му пеела. Може би са се виждали за няколко часа, докато войникът излизал в гарнизонен отпуск. Може би са пили я лимонада, я боза. За какво ли са приказвали? Много години по-късно, в един кишав зимен ден, тя ще го срещне в съда, докато подава документите си за развод с баща ми. Ще се познаят. Ще клатят глави и ще се смеят, докато си свалят ръкавици и шапки, и шалове и се питат с очи какво стана с това време. Какво стана с това време, в което той се превърнал от новобранец в съдия, а тя – в паметник на един неуспешен брак. Къде отиде това време?

Но да не избързвам. Нека се върна тогава, когато майка ми се справяла със скуката и селския зной, слушайки обожателя си да подрънква с китара по телефона, и прелиствала илюстровано източногерманско списание за плетки. Било около обяд, когато иззад завоя до Пощата прогърмял мотоциклетен ауспух, след което се появил и виновникът за тези редове. Спрял в облак прахоляк, подпрял мотоциклета на степенка и хлътнал между нарязаните от найлон ленти пред зелената врата, над която пишело „Хоремаг“. Малко по- късно майка ми пресича улицата и също влиза в прохладното заведение, за да си купи вафли и да направи най-голямата грешка в живота си – да се усмихне на този непознат чаровник.

„Още тогава ми мина нещо, ама… Като го видях подпрян на този тезгях по обяд… Уж не пиел. Уж само едно малко… абе… патка с патката ти! Ами слушай какво ти казват хората! Не, та не! Любов. На ти любов сега!“

Родителите на майка ми, разбира се, били против. Всички били против.

С парите, събрани от сватбата, младоженците си купили тенджери.

Не знам да е имало някакъв конкретен случай, някакъв преломен момент, след който баща ми се превърна в това, с което израснах.

Той пиеше всеки ден. Напиваше се почти всеки. Колкото и да се напрягам, не помня нито един щастливо прекаран семеен ден, към който да се връщам в мислите си.

С течение на времето с по-малката ми сестра се научихме да имитираме нормалното детство на съучениците си. Аз имах приятели, с които играех след училище, пишех си домашните и бях общо взето добър ученик, макар, според учителите си, разсеян. Всъщност дните ми минаваха в един умело прикриван страх от това, което ще донесе вечерта. Ако имахме късмет, невидима сила щеше да е възпрепятствала баща ни да се напие. Ако имахме по-малко късмет, той щеше да е пил малко, но щеше да е в по-мирно настроение и тогава минаваше само с най-обикновени караници и обиди. Ако беше пил много, щеше да е агресивен в началото и щеше да има скандали, но се уморяваше бързо и заспиваше. Най-лошо бе, когато беше пил достатъчно, за да е раздразнен, но не му е стигнало. Тогава дори не му личеше, че е пил, но ние познавахме. Мразеше да му се казва, че е пил.

„Пил си. По очите те позн…“

Рязко замахване, плясък, главата на майка ми отхвръква настрана, тя изхълцва, от очите ѝ бликват сълзи. От тях баща ми се разярява още повече, ние със сестра ми се хвърляме помежду им. Той гледа през нас, посяга през нас, удря я през нас, очите му забити в нейните очи…

Баща ми не пиеше никога сам. Сами пият алкохолиците, обичаше да казва той. Никога и не допусна, че е такъв. Имаше нещо абсолютно уникално в пиянството на баща ми. Чичо Добчо например, който живееше на нашата улица и за него се знаеше, че е пияница и бие жена си Стефка поне веднъж седмично, си беше истински алкохолик. Но Добчо, също, беше невероятен дърводелец, майстор. Майстор бе и Бай Стефан – друг пияница от махалата и автомонтьор. Нямаше автомобил, който да го затрудни. Повечето алкохолици, които щях да срещна по-късно в живота си, бяха синеоки и много талантливи в това, което правеха – бояджии, зидаро-мазачи, музиканти, художници, фрезисти или поети. Баща ми нямаше никакъв талант. Ако се наложеше да закове гвоздей в дъска, неминуемо си разкървяваше пръста. И изкривяваше гвоздея. Ако трябваше да сложи резервна гума, ще счупи крика. Ако сменяше изгорели бушони, го удряше ток. Във всеки от тези случаи, той първо се оглеждаше за майка ми с онзи настървяващ се поглед и ѝ викваше. Баща ми не умееше да прави нищо.

Преди година и половина се събудих от изключително ярък сън. Този сън беше така необичаен и въздействащ, че веднага включих компютъра и го описах, опитвайки да съхраня колкото мога от него, преди светът да нахлуе отново в главата ми, да разгони детайлите и да го превърне в най-обикновена безмислица. Запазих го в паметта на компютъра като „Сън за баща ми“, заедно с други мои сънища, в специално отредената папка „Dreams“.

В същия ден мама ми се обади, за да ми каже за болестта му.

Carcinoma Recti Etani.

„Сън за баща ми“ е в Local Disc (C:). Опитвам да го „внеса“ в този разказ. Ето какво се получи:

??????????????????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

???????????????????????????????????????????

??????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

????????????????????????????????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

?????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

?????????????????????????????

????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????????

????????????????????????????????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

?????????????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

???????????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

????????????

???????????????????????????????????????????????????????

????????

???????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????

???????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

??????????????????????????????????????????????????????????

????????????????????????

В преинсталиране на операционни системи, при промяната на формати и имена на папки, нещо се е случило с този документ. Интересното е, че останалите текстове от тази папка са четими, единствено този има нужда от дешифриране. Това, което помня от този сън, е краят му. Нова година е, аз съм на някакъв купон тук, в Америка, всички наоколо се веселят, а аз говоря по телефона с баща си. Опитвам да го чуя какво казва, но е много шумно и все не успявам. Разбирам само, че има нужда от помощ. И усещам, че, за пръв път през живота си, е абсолютно искрен с мен. Започвам да плача. От другата страна на линията долавям, че плаче и той. Помня вкуса на сълзите си – топли, солени, вкусни сълзи – сълзите на дете. И както се случва единствено в сънищата, знам, че това са всъщност неговите сълзи, стичащи се по моето лице от другата страна на земното кълбо.

А всъщност аз не мога да плача. Имам форма на ксерофталмия(„сухота на окото“) – нещо свързано с дефицит на витамин А, което се характеризира с анормална сухота на роговицата на окото. Не е някаква болка за умиране, така че не съм ѝ обръщал внимание. Аз просто не помня някога да съм плакал със сълзи.

Carcinoma Recti Etani.

Баща ми обичаше диня. Понякога се случваше мама да купи диня, а ние със сестра ми да я намерим, разрязана на две, с издълбана и изядена от двете половини среда. Кой родител ще изяде сърцето на плода!

Баща ми не успяваше да се задържи на работа. Все нещо се случваше и го съкращаваха или уволняваха. С времето ставаше все по-трудно не само да се живее с пиянството му, а и то да се поддържа финансово. И докато в онези години живота бе някак по-поносим вън от дома ни и всички татковци имаха работа, а всички майки – приятелки, нещата по едно време започнаха да се променят.

Кръчмата, в която баща ни ходеше, наричаха „Телевизора“, защото бе на един баир и от нея се виждаше главната улица, спирката, кой слиза и се качва на автобуса, кой върви надолу-нагоре и какво носи, докато се връща от работа.

Баща ми обичаше „Телевизора“. Аз обичах „Розовата Пантера Пинко“, която даваха само веднъж седмично в предаването на Кеворк Кеворкян.

Най-непоносимите дни от детството ми бяха следобедите на неделите. Мачовете по радиото, кафевият радиатор, скучната телевизия, жълтата крушка в средата на стаята. Баща ми ставаше неспокоен в късния следобед. Започваше да се върти, да се чуди какво да подхване, да се нервира от майка ми, която, без да вдига глава от плетката си, го наказваше с мълчание, заради скандала му от предната вечер. Който пък бе последица от мълчанието ѝ, заради вечерта преди това. После неизменно се стигаше до:

Свършиха ми цигарите.

Нали си купи?

Ами, изпуших ги.

Изпушил си ги! Нали знам какво искаш!

Слушай!

Няма какво да слушам, знам къде отиваш.

Никъде не отивам. За цигари отивам.

Прави каквото искаш!

Абе какво ти се обяснявам на тебе…

Вратата се блъсва. Майка врътва очи по онзи безпомощен начин, стисва

устни и продължава още по-втренчено да плете. От време на време тръска глава, помръдва вежди, въздиша, потънала в онези нейни мрачни, неми диалози с невидимия ни баща. Смрачава се. Майка ми слага да готви. Подрежда масата под жълтата дрезгава крушка в средата на стаята и все поглежда към вратата с онази физиономия „кога най-сетне ще се върне“. Реже ожесточено дебели филии хляб с вечно тъпия ни нож, разхвърля ги между чиниите. Баща ни естествено не се връща. Сядаме. Гледаме Кеворк Кеворкян. „Розовата Пантера“ ще започне всеки момент. Цял ден я чакам тази „Розова Пантера“. Майка ми не издържа.

Хайде, върви да му казваш да си идва!

Ама…

Няма, „ама“… Тръгвай! И без „ама“!

Не може ли…

И ти ли ще ме ядосваш сега!?

Поне да гледам „Розовата Пантера“…

Няма да избяга Розовата пантера.

Мразех да ходя до „Телевизора“. Там беше гадно и опушено и баща ми се дразнеше като ме видеше, подиграваше ме, че съм мамино детенце, наричаше ме с обидни имена. Когато отивах, вече беше пил много. Ако обаче не отидех, щеше се напие повече и ставаше по-лошо. Много често изтървах „Розовата Пантера“. А и да не я изтървях, неминуемият скандал помрачаваше удоволствието.

С годините ламарините, от които бе направен „Телевизора“, поръждавяха от дъждовете, а хората, които пъплеха по баира, ставаха все по- приведени и се връщаха с все по-малко в раираните си найлонови торбички. После изведнъж кръчми се появиха във всеки гараж и баща ми престана да ходи на „Телевизора“.

Когато се напиеше, понякога силно си стискаше зъбите и те скърцаха.

Особено, когато побеснееше и започнеше да посяга на майка ми. Понякога я удряше, понякога я душеше. Със сестра ми през годините открихме някаква логика и ритъм в повторителността на тези епизоди, което обаче не ни помагаше да ги предотвратим. Общо взето, баща ни побесняваше около най- хубавите празници – Нова Година, рождените ни дни, Великден, важни юбилеи… Изобретателността, с която намираше повод да се измъкне от къщата, заслужава други страници.

Аз влязох в казармата на осемнайсет.

От писмата на майка ми не ставаше ясно как са нещата вкъщи, но по тона на сестра ми можех да си представя. С него нямах какво да си кажа. От време на време научавах някои от абсурдите, до които той стигал в пиянството си – как намерил и изпил ракията, която чичо ми Ангел заделил, за да донесат на свиждането ми, как изчезнали на сестра ми парите за екскурзия с класа до Бачковския манастир, как изпил на баба ми пенсията за един следобед.

След две години се уволних.

Срещнах момичето, с което продължих живота си. Баща ми започна някак да избледнява в мен и неговите злодеяния започнаха да ми се струват нереални. Образът на майка ми обаче взе да става някак по-богат и нюансиран. Тя постепенно взе да се превръща от онази красива мъченица на детството ми, в слабохарактерна жертва на един насилник. Защо не се развеждаше тази жена? Защо продължаваше да живее в този кошмар? Старото оправдание – заради децата – вече не вървеше. Аз не бях дете, а и не живеех там. Защо не помислеше за сестра ми, която бе все още ученичка и живееше под един покрив с него? Започнах да ставам все по-агресивен и осъдителен в разговорите с майка ми.

С него не говорех отдавна. Не исках да имам нищо общо с него. Смених фамилното си име. Не му разреших да види новородената ми дъщеря.

После заминахме за Америка. Скоро след това сестра ми се ожени в Швеция.

Майка ми, изправена най-сетне пред факта, че трябва да остане с него наистина сама, решава да направи най-смелата крачка в живота си.

Развежда се с него.

За пръв път от десетилетия баща ми оставаше да се справя с дните си без чужда помощ. В този период от моя живот аз нямах време и желание да мисля за него, достатъчно бях зает със себе си.

Carcinoma Recti Etani.

Няма и помен от снимката, която търся. Преровил съм половината кашони и албуми. Намирам много други, които ме докосват както само стари снимки могат да го правят. Ето, дълго изследвам например малка цветна снимка, правена от жена ми край едно езеро в Охайо, на която тригодишната ни дъщеря е на раменете ми и се смее по онзи свой начин, по който не се смее вече от години. На едното ѝ колянце, забелязвам, има кора от рана, по чудо неразчоплена.

Изненадах се, когато научих, че, вместо бързо да удари екзистенциалното си дъно, както предвиждах, баща ми намерил работа като нощен пазач в моята бивша гимназия. Баща ми – работа!?

Както никога преди това, поисках да го чуя. Обадих се в Езиковата, намерих телефонния номер на будката, в която той прекарваше нощите си.

„Ало? Татко, аз съм.“ – Мълчание. – „Ало?“

„Алоу-у-у…“ – Малко по-тих глас, отколкото очаквах. Сигурно от връзката.

„Ало, татко.“

„Ей, американец! Откъде се обаждаш?“

„От Америка.“

„Много хубаво се чуваш. Колко е там сега при вас?“ – Гледам палмите навън.

„При нас е обяд.“

„Ей, виж ти! Тука – нощно време.“

„Какво правиш?“

„Ами – на. Гледам телевизор.“

„Как е работата?“

„Ами, как да е… Работа. Кибича тука.“

„Татко, идваме в България след седмица. Искам да се видим.“

Срещнахме се в бирария „Алба“ в единайсет часа преди обяд.

Седнахме отвън на зелените дървени маси, все още влажни от снощния дъжд, юнското слънце прозираше между листата на големите липи.

Баща ми нямаше зъби.

Беше се докарал с една от моите хавайски ризи, които останаха в гардероба, след като заминахме за Америка, и бе обут с онези жалки бежови обувки – мрежички, овлажнени от локвите, които не е успял да прескочи. И нямаше зъби. Изглеждаше като една доброкачествена версия на това, което помнех от него. Аз пих „Загорка“ с пържени картофи със сирене, за него поръчах водка с кока-кола и салата „Снежанка“. Какво се случи тогава? Какво толкова исках да се случи? Дали съм очаквал да намеря всички отговори? И то ей така – защото съм кацнал от Америка и съм го измъкнал от една оплюта от мухите будка, и съм почерпил с водка, кока-кола и „Снежанка“? Поговорихме малко за времето в Калифорния, колко е хубаво, че няма зима, колко е прост американският президент и как учениците в Езиковата гимназия се дрогират.

Carcinoma Recti Etani.

После изведнъж отнякъде се появиха група познати и се развикаха, когато ме видяха, и се запрегръщахме с тях, и… това беше. Татко се извини, че трябва да застъпва на смяна след два часа и тръгна. Аз обещах да му се обадя и да се видим както трябва, а не така – замалко. Не го направих.

Намерих зъболекарка, платих ѝ предварително и изпратих татко да си направи протези при нея. Не можех да оставя баща си без зъби.

Години по-късно, в едно много глухо, последно телефонно обаждане, той ще ми признае, че това бил най-големият подарък, който някой му бил правил. Такива думи от него!

„Ало!“

„Мамо, здрасти. Как си?“

„Баща ти е много зле.“

„Какво му има?“

„Рак.“

„Рак?“

„Днес ще го оперират.“

„Много ли е зле?“

„Много.“

„Идвам си.“

„Чакай. Не бързай сега! Знаеш колко искам да те видя, но ако е само за това, недей да…“

„Идвам.“

Точно 24 часа ми трябваха да стигна от Калифорния до леглото на баща ми. Студено е. Улиците на моето детство са затрупани в сняг, кметът е обявил бедствено положение. Едва намирам такси. Отнема ужасно много време да стигна болницата. Шофьорът е пуснал радио и мисли за нещо свое си. Отстрани на тротоара виждам как се подхлъзва минувач и маха с ръце, за да възстанови равновесието си. Спираме пред бариерата на болницата. Мълчаливо плащам.

„Няма да го познаеш“ – предупреждава майка ми. Не е ден за свиждане, но ни пуска една от санитарките, която навремето била чистачка в Пощата на мама.

„Началник…“ – циганката ни води по безлюдния студен коридор и се оглежда – „…бъзру, чи ку на види доктура, многу ша вика. Тоз многу лош. Да’й някой друг, иди-доди, ама тоз… мали-и-и-и-и-и!“.

Влизаме в интензивното. Баща ми спи. Това, което напомня баща ми, спи. Лицето му е кафяво-жълто, слабо и спокойно. От него, като тънки бледи пипала, се протягат към живота тръбички с течности. Операцията била вчера, докато съм летял. Вадя стария си „Никон“ и снимам в едър план пръстите му. Забелязвам, че има черно под ноктите си – не са ли му измили ръцете тук? После отварям блендата докрай, за да оставя ненужните детайли без фокус и снимам ръката му, отпусната върху кафявото болнично одеяло. Сменям няколко ъгъла, докато пълзя с обектива нагоре. Когато достигам лицето му, ме сепват гледащите в мен сини, още мътни от упойката, очи.

„Ей… американец…“ – опитва да се усмихне той. По устните му е засъхнало нещо жълтеникаво. – „За некролог ли ме тъкмиш?“ –Смутен, оставям апарата върху вчерашните вестници на шкафчето, до чашата със зъби, и го прегръщам.

Carcinoma Recti Etani.

„Изрязали сме много“. Хирургът, който го е оперирал, ми подава меката си хладна ръка и кой знае защо не ме гледа в очите. „Разбрах от майка ви, че не живеят заедно, а и с вас не е поддържал връзка. Много напреднала фаза… Защо се е оставил така…“ Има нещо слузесто в гласа на този доктор, не ми харесва. „Ще остане да полежи малко тук, да наблюдаваме раната, ще се правят промивки… После ще се продължи с химиотерапия и така… „

Излизам от кабинета му, намирам една от сестрите, бутам ѝ някакви пари и я моля да изкъпе баща ми и да се грижи за него. И да му изчисти калта под ноктите.

На излизане от болницата пресмятам наум дали съм ѝ платил достатъчно. Колко е достатъчно?! За един ден снимки понякога печеля повече, отколкото годишната пенсия на баща ми плюс надниците му на пазач в оплютата от мухи барака пред Езиковата гимназия. Не съм му пращал и един долар – знаех, че щеше да го изпие.

„Гъз глава затрива.“ – Баща ми, вече с по-нормален цвят на лицето, няколко дни след операцията опитва да се шегува.

Carcinoma recti etani.

Изрязват му ректума. Прекарват му някакви тръбички и му залепят една торба отпред на корема, в която се събират изпражненията.

„Работа ли ми е да си гледам лайната?!“ – възмущава се той.

„Е, поне няма да има нужда да си бършеш задника.“ Опитвам аз.

„Ама нали после пак ще ме оправят? Ще ми върнат червото… там отзад, нали?“ – пита колебливо той.

„Да, бе, спокойно! Трябва да зарасне първо и после пак ще ти зашият червото, където му е мястото“ – лъжа безочливо аз. Докторът обясни, че, за да „изчистят“ всичко, е трябвало да режат много навътре, нямало как да се оправи ректума после.

„Така ще е, с торбички ще ходи, сега много хора ги носят, не е проблем“ –казва доктор Мазнев, докато прибира папката с името на баща ми в чекмеджето си.

Гъз глава затривал.

Сега е късно след полунощ. Продължавам да ровя из старите снимки и все безуспешно. Вече са го заровили. Майка ми сега е направила кюфтета и боб. Баща ми не обичаше агнешко. Събрали са се роднини и приятели. Всеки разказва по някоя случка за него. Ще си пийнат, ще хапнат и ще се разотидат.

„Този вид тумор дава разсейки сравнително късно, така че баща ти може и да е късметлия“ – казва Мазнев в коридора, преди да се разделим. „Но трябва да се продължи лечението. Промивки, процедури и така… Има хора- живеят с години след това.“

Carcinoma Recti Etani.

Майка ми: „Вуйчо ти Гошо ми каза, че го видял и бил отслабнал много. Абе, вика, да не е болен нещо тоз човек, върви го виж! Хич не ми изглежда добре тоз човек. И аз отидох.“ Намерила го в гарсониерата, сам и слаб, и завит с родопско одеало по обяд, пред повторение на Слави Трифонов. Ужасила се. Намерила приятели, качили го насила в кола и го завели на лекар. Направили му изследвания и станало ясно, че е тумор.

После дошла операцията, а след нея дойдох аз.

Мама не искаше да чуе и дума да стане друг да се грижи за него. Опитвахме със сестра ми да я убедим, че ще е най-добре да плащаме на някого да го гледа. Без успех. Спокойно и твърдо майка ни отхвърляше всяко подобно предложение.

След като го изписаха от болницата и полежа в апартамента на мама в „Чайка“, баща ни поискал да отиде на село, където имаме къща. Майка ми нагласила една стая за него и една за себе си. Следващата година я изкараха там двамата. Как са прекарали времето си заедно, какво ли са правили сами и с демоните на миналото си?

Аз започнах да му се обаждам по телефона често.

Говорехме си за съвсем незначителни неща, а понякога за по-сериозни. Международното положение обсъждахме задължително, отделяхме време и на Европейската общност и нашето членство там, за комшията Стоян и злото му куче, за сланата в градината, за покрива на къщата, дето май напролет трябвало нещо да се види… Говорех най-често от мобилния си, докато шофирах. Имах често работа в Лос Анджелиз, прекарвах часове в трафик на отиване и връщане, у дома се прибирах само да довърша поредния проект и ако успея да поспя малко.

Никога не съм прекарвал повече време с татко от тази последна година по телефона.

Веднъж, карайки по магистралата над Солана Бийч и говорейки с него, забелязвам как отдясно, в лагуната на Дел Мар, малък ястреб се стрелва в тревата, забива нокти в нещо и се заиздига бързо обратно нагоре. Прелита на метри от мен и виждам, че е грабнал малко зайче в ноктите си. Веднага прекъсвам каквото сме приказвали и му разказвам какво съм видял. Той подсвирва – „Брей, какви зайчета, какви ястреби… Ама има ли животни въобще при вас? Аз все си мисля, че Америка е само небостъргачи, бетон, стъкло…“

С времето започнах да очаквам с трепет момента, в който той вдига слушалката от другата страна:

„Ало-у-у-у.“ – Гласа му.

„Татко, как си“ – бодро виквам аз.

„Гледам телевизор…“

„А-а-а, хубаво! И какво дават?“

„Глупости.“

„Е, за какво ги гледаш?“

„Ами, гледам аз, нищо не гледам! Чакам да се обадиш“.

Последната година от живота си татко прекара, без да може да ходи.

Последната половин година – без да може нито да седи, нито да лежи.

Спял полуправ или подпрян, обясни майка ми.

Последните месеци – без да спи.

Последните седмици – без да яде.

Последните дни – без да пие вода.

Carcinoma recti etani.

Аз имах още един много ярък сън, в който татко беше театрален актьор. Беше много добър в ролята си, естествен, движеше се и говореше с лекота и непринуденост. Звъннах сутринта на майка ми, за да ѝ го разкажа.

„Ами той играеше в театър. Имаха си група, играеха пиеси.“

„Наистина!?“

„Е, няма да те лъжа сега! Той си беше артист, като го срещнах.“

„Защо не си ми казвала досега?“

„Ами не е ставало на въпрос, затова. Играха една пиеса, „Всяка есенна вечер“ се казваше.“

„Всяка есенна вечер?“

„Да.“

„Той добър ли беше?“

„О, много добър беше.“

На следващия ден баща ми издъхна.

Допивам водката си и се изправям. Не успях да намеря проклетата черно-бяла снимка. Без да светвам в кухнята, изхвърлям празната бутилка в коша, оставям чашата в миялната машина. Сещам се, че има диня. Вадя я, оставям хладилника отворен, за да свети. Слагам я на мивката и забивам ножа в нея. В стаята с хрущене пръсва свежест. Разрязвам динята на две. Издълбавам средата на едното парче и лакомо го захапвам. Зъбите ме заболяват от студеното, по брадата ми потича сладък сок. Изяждам едната половина и впивам ножа в другата. Спирам, изваждам го. Избърсвам бавно острието и го оставям настрани. Връщам каквото е останало от плода в хладилника.

После влизам на пръсти в стаята на дъщеря ми, пипнешком намирам лицето ѝ, погалвам я. Свличам се на пода, облягам гръб на леглото ѝ, забивам глава между коленете си.

По някое време се изправям отново, затварям вратата след себе си. Изгасям крушката в задушния килер, където съм прекарал последните няколко часа, и изведнъж някаква едва доловима жилка миризма ме докосва. Сладникаво-кисела, като от къс кърваво месо.

По бузата ми се търкулва капка. Не съм сигурен дали е сълза – не помня да съм плакал досега, но не ми се иска да я избърша.

Излизам на терасата и вдишвам свежия влажен въздух преди призори. Поклащат се силуетите на палмите, далеч някъде изплаква сирена на линейка.

Отварям сгъваемия стол, сядам, прегръщам колене и гледам на изток, докато ивицата хоризонт над пустинята започва да изсветлява.

Из сборника „Кратка история на самолета“

Изд. „Сиела“, София 2012

Захари Карабашлиев е български белетрист и драматург. Дебютният му роман „18% сиво“ (2008) има междувременно двадесет и четири издания и е класиран сред стоте най-любими книги на българите в кампанията „Голямото четене“. „18% сиво“ печели „Цветето на читателите“ – литературна награда, присъждана за търговски успех на книга от веригата книжарници „Хеликон“. Пиесата „Откат“ получава Голямата награда на конкурса „Нова българска драма“ (2008), а пиесата „Неделя вечер“ – най-престижната театрална награда за драматургия в страната, „Аскеер“. Захари Карабашлиев е автор на сборник разкази „Кратка история на самолета“ (2009), както и други книги. Понастоящем е главен редактор на издателство „Сиела“.

Статуята, която не изглеждала както трябва

Автор(и): Малкълм Гладуел

През септември 1983 г. един търговец на произведения на изкуството на име Джанфранко Бекина се обърнал към музея „Дж. Пол Гети“ в Калифорния с предложение. Той заявил, че притежавал мраморна статуя от VI век преди новата ера. Подобни статуи са известни като „курос“ – скулптура на изправен гол младеж с изнесен напред ляв крак и отпуснати край тялото ръце. В света са известни не повече от двеста такива статуи, като повечето са открити в лошо състояние или направо на парчета в различни гробници или в хода на архитектурни разкопки. Тази обаче била почти съвършено запазена. Висока над два метра, статуята сякаш излъчвала особено меко сияние, което я отличавало от подобни творби на древността. С други думи, находката била невероятна. Бекина поискал малко под 10 милиона долара.

От музея подходили предпазливо. Взели куроса под наем и започнали щателно проучване. Можело ли да се установи съответствие между статуята и други подобни на нея? Отговорът като че ли бил положителен. Стилът на извайване донякъде напомнял на куроса от Анависос, изложен в националния археологически музей в Атина, тоест статуята явно съответствала на конкретен отрязък от време и конкретно географско място. А къде и кога била открита? Никой не знаел с точност, но Бекина връчил на правния отдел на музея цяла папка с документи, описващи по-новата история на статуята. Според документите, от трийсетте години насам куросът заемал почетно място в частната колекция на някакъв швейцарски лекар на име Лауфенберг, а той на свой ред се бил сдобил с нея от известен гръцки търговец на художествени произведения на име Русос.

От Калифорнийския университет изпратили Стенли Марголис, геолог, който посветил два дни да изследва повърхността на статуята с помощта на стереомикроскоп с висока резолюция. Взел и проба от вътрешността на камъка – късче с диаметър един сантиметър и дължина два сантиметра от под дясното коляно – и я анализирал с електронен микроскоп, електронна микросонда, мас-спектрометрия, рентгенова дифракция и рентгенова флуоресценция. Заключил, че статуята е изработена от доломитен мрамор, извлечен от древната кариера при нос Вати на остров Тасос, а повърхността е покрита с тънък пласт калцит – това, пояснил Марголис на служителите на музея, било особено важно, тъй като на доломита били нужни стотици, ако не и хиляди години, за да се превърне в калцит. С други думи, статуята действително била древна. Не била съвременен фалшификат.

Тази информация се оказала задоволителна за „Гети“. Четиринайсет месеца след началото на изследванията музеят се съгласил да закупи статуята. През есента на 1986 г. за първи път изложили куроса. Списание „Ню Йорк Таймс“ отбелязало случая с обширна статия на първа страница. Няколко месеца по-късно кураторът на „Гети“ за антични предмети, Марион Тру, написала дълго, възторжено описание на музейната придобивка за списание,, Дь Бърлингтън“. „Сега, гордо изправен без чужда помощ, със свити до бедрата юмруци, куросът излъчва самоуверената жизненост, така характерна за най-добрите образци от неговия вид“, заключавала тържествуващо Тру. „Независимо дали е бог, или човек, той въплъщава цялата сияйна енергия, присъща на юношеството на западното изкуство.“

С куроса обаче все пак имало проблем. Някак не изглеждал както трябва. Първият, на когото направила впечатление тази подробност, бил експертът по италианско изкуство Федерико Зери, член на Управителния съвет на „Гети“. Когато през декември 1983 година го завели в музейното студио за реставрации, за да му покажат куроса, погледът му, неизвестно защо, бил привлечен от ноктите на статуята – нещо като че ли не било наред, макар да не можел да обясни какво. Следваща била Ивлин Харисън, една от най-изтъкнатите специалистки по гръцка скулптура. Тя посетила „Гети“ малко преди музеят да финализира сделката с Бекина. „Артър Хотън, тогавашният уредник, ни заведе да видим статуята – припомня си Харисън. – Дръпна платното, с което беше покрита, и обяви: „Ето, официално още не е наша, но след две-три седмици и това ще стане“. А аз неволно възкликнах: „Никак не съм във възторг“.“ Какво толкова я е стреснало? И тя самата не може да каже. Но в онзи първи момент, когато Хотън дръпнал платното, я обхванало неясно предчувствие, инстинктивно усещане, че нещо не е наред. Няколко месеца по-късно Хотън завел и Томас Ховинг, бившия директор на нюйоркския музей на изкуствата „Метрополитън“, в студиото за реставрации, за да покаже статуята и на него. Ховинг, който имал навика да обръща внимание на първата асоциация, която му хрумнела при вида на нещо ново, още помни какво му минало през ум, когато видял куроса: „Пресен“. Точно така, „пресен“, припомня си Ховинг. А подобна асоциация никак не е на място, когато си изправен лице в лице със статуя на две хилядолетия. По-късно, когато разсъждавал върху случилото се, Ховинг осъзнал защо именно тази дума изникнала в главата му. „Участвал съм в разкопки в Сицилия, при които сме откривали отломки от такива статуи. Само дето не ги изваждахме в този вид. А този курос изглеждаше сякаш са го топнали в чаша първокласно кафе с мляко.“

Ховинг се обърнал към Хотън: „Платили ли сте го вече?“.

Хотън се стъписал.

„Ако сте го платили, опитайте се да си върнете парите – посъветвал го Ховинг. – А ако още не сте, в никакъв случай не го правете.“

Управата на музея изпаднала в смут и свикала специален симпозиум по повод куроса – не къде да е, а в Гърция. Опаковали статуята, транспортирали я до Атина и поканили най-изтъкнатите експерти в страната. Този път хорът от смаяни гласове се оказал още по-многогласен.

В някакъв момент Харисън се оказала до Джордж Деспинис, директор на Музея на Акропола в Атина. Директорът погледнал куроса и буквално пребледнял. „Всеки, който е виждал как изравят статуя от земята, би могъл да се закълне, че това нещо тук не е докосвало пръст“, прошепнал и той. Георгиос Донтас, председател на Археологическото дружество в Атина, направо изстинал при вида на статуята. „Когато видях куроса за първи път – разказва той, – имах чувството, че го гледам през стъкло.“ Следващият, който трябвало да се изкаже на симпозиума, бил Ангелос Деливориас, директор на музея „Бенаки“ в Атина. Той се впуснал да обяснява надълго и нашироко противоречията между стила на скулптурата и изходния материал – мрамор от остров Тасос. А после заговорил направо. Защо смятал, че става дума за фалшификат? Защото още щом погледнал статуята, усетил „инстинктивна антипатия“. Към края на симпозиума като че ли повечето присъстващи били единодушни, че куросът съвсем не бил онова, за което се представял. Оказвало се, че след дълги месеци подробни проучвания адвокатите и учените на „Гети“ били достигнали до съвсем различно мнение от онова, около което се обединявали едни от най-уважаваните експерти по гръцка скулптура, при това въз основа на един-единствен поглед и усещането на „инстинктивна антипатия“. И все пак, кой бил прав?

Известно време не било ясно. Куросът се превърнал в спорна тема по конференциите. От един момент нататък авторитетът на „Гети“ по въпроса започнал малко по малко да се подронва. Като за начало, писмата, въз основа на които адвокатите на „Гети“ старателно проследили куроса до швейцарския лекар, се оказали подправени. Едно от тях, от 1952 г., било с пощенски код, въведен в употреба едва двайсет години по-късно. В друго, от 1955 г., се цитирала банкова сметка, която всъщност била открита едва през 1963 година. Първоначалното заключение, достигнато в резултат на дълги месеци проучвания, гласяло, че куросът на „Гети“ съответства по стил на онзи от Анависос. Но и тук възникнали съмнения: колкото по-внимателно го изучавали експертите, толкова повече им се струвало, че става дума за загадъчна смесица от няколко различни стила, характерни за различни места и времеви периоди. Стройните пропорции на юношата наподобявали куроса от Тенеа, изложен в Мюнхенския музей, а стилизираната му, украсена с мъниста коса напомняла на онзи от „Метрополитън“. Краката му обаче имали подозрително съвременен вид. Както се оказало, куросът най-силно напомнял на една по-малка, силно увредена статуя, открита от британски историк-изкуствовед в Швейцария през 1990 година. Двете били изсечени от сходен мрамор и изваяни по доста подобен начин. Само дето швейцарският курос не произхождал от древна Гърция. Творение бил на една работилничка за фалшификати, която процъфтявала в Рим в началото на 80-те години на ХХ век. Ами онзи анализ, който твърдял, че повърхностният слой на куроса на „Гети“ е на стотици или хиляди години? Оказало се, че и тук нещата не са така категорични. По-задълбоченият анализ на друг геолог показал, че не е невъзможно повърхността на статуя от доломитен мрамор да бъде „състарена“ само за няколко месеца, ако бъде обработена с плесен – от онази, която често напада картофите. Понастоящем в каталога на „Гети“ снимката на куроса стои редом до следната обяснителна бележка: „Приблизително 530 г. пр. н. е. или съвременен фалшификат“.

Онази „инстинктивна антипатия“, завладяла Федерико Зери и Ивлин Харисън, и Томас Ховинг, и Георгиос Донтас, а и всички останали при вида на куроса, се оказала напълно обоснована. В онези първи две секунди от контакта си със статуята – буквално от пръв поглед – специалистите доловили много повече за същината и отколкото екипът на „Гети“ успял да научи за цели четиринайсет месеца.

В „Проблясък“ ще говорим именно за тези първи две секунди.

1. Бързо и икономично

Представете си, че поискам от вас да изиграем една съвсем простичка хазартна игра. Слагам пред вас четири тестета карти – две червени, другите две – сини. Всяка карта от тези четири тестета ви носи определена сума или пък ви лишава от определена сума, а вашата задача е да обръщате картите, една по една, от което и да е от тестетата, така че да спечелите колкото се може повече. Това, което обаче не ви е известно от самото начало, е, че червените тестета са минно поле. Вярно, печалбата привидно е висока; но загубите ли с червена карта, загубата е значителна. Всъщност на плюс можете да излезете, ако теглите само от сините тестета, които носят умерени печалби от по петдесетина долара и съвсем скромни загуби. Въпросът е: колко време ще ви е нужно, за да схванете логиката?

Преди няколко години група учени от университета в Айова проведоха същия този експеримент и установиха, че обърнем ли петдесетина карти, започваме да се ориентираме какво се случва. Не можем да кажем защо предпочитаме сините карти, но към този момент вече сме почти сигурни, че е по-добре да заложим на тях. След осемдесетина карти вече сме схванали логиката на играта и можем съвсем точно да обясним защо е по-добре да не пипаме първите две тестета. Вече сме се ориентирали. Натрупали сме опит. Осмислили сме го, разработили сме си теория. И накрая събираме две и две. Именно така протича процесът на научаването.

Но специалистите в Айова добавили още една стъпка към експеримента и именно там се появили странностите. Свързали всеки от участниците към апарат, който измервал дейността на потните жлези в дланите. Както всяка потна жлеза, тези на дланите реагират на температура и на стрес и именно по тази причина ръцете ни се изпотяват, когато се чувстваме напрегнати. Изследователите установили, че участниците започват да проявяват стресова реакция още на десетата карта – тоест четиресет карти преди да са в състояние да изразят каквито и да е подозрения. И което е по-важно, горе-долу по същото време, когато дланите им започвали да се изпотяват, поведението им също се променяло. Започвали да проявяват предпочитание към сините карти и да обръщат все по-малко и по-малко червени карти. С други думи, интуитивно схващали за какво става дума, преди да разберат каква е уловката – и съответно коригирали стратегията си още преди съзнателно да са проумели каква точно промяна е необходима.

Експериментът от Айова в крайна сметка не е нищо повече от един експеримент с игра на карти, неколцина участници и детектор на стресови реакции. Но той онагледява изключително красноречиво как работи умът ни. Участниците са поставени в ситуация с високи залози, бързо променящи се условия и изискването да осмислят голямо количество разнопосочна информация за кратък период от време.

Какво ни показва този експеримент? Че в онези първоначални мигове мозъкът ни прилага две коренно различни стратегии, за да се ориентира в ситуацията. Първата ни е добре позната. Това е осъзнатата стратегия. Разсъждаваме върху наученото и в крайна сметка достигаме до отговора. Това е стратегия, основана на логиката и доказателствата; но на нея са и нужни цели осемдесет карти, за да достигне до заключение. Бавна е и изисква голямо количество информация.

Съществува обаче и друга стратегия, която действа далеч по-бързо. Задейства се след около десет карти и е изключително интелигентна, тъй като улавя проблема с червените тестета почти незабавно. Недостатъкът и е, че действа, поне в първия момент, изцяло на подсъзнателно ниво. Изпраща посланията си по странни, непреки канали – като например потните жлези на дланите. С други думи, мозъкът ни достига своите заключения без да ни уведомява.

Именно на тази втора стратегия се уповават Ивлин Харисън и Томас Ховинг, а и останалите гръцки специалисти. Не си правят труда да претеглят всяко отделно доказателство. Отчитат единствено онова, което може да бъде възприето от пръв поглед. Получава се нещо, което когнитивният психолог Герд Гигеренцер нарича „бързо и икономично“ мислене. Поглеждат статуята и някаква част от мозъка им мигом извършва поредица изчисления; и преди още в главата им да се оформи съзнателна мисъл, ги връхлита някакво предчувствие, досущ като несъзнателното изпотяване на дланите при участниците в експеримента с картите. За Томас Ховинг това е крайно неуместната дума, която пробягва през съзнанието му. При Ангелос Деливориас е усещането на „инстинктивна антипатия“. За Георгиос Донтас – чувството, че гледа статуята през стъкло. Съзнавали ли са те какво е провокирало предчувствието им? Съвсем не. Но фактът е, че предчувствието е налице.

2. Вътрешният компютър

Онази част от мозъка ни, която така пъргаво достига до заключения, се нарича адаптивно подсъзнание, а изучаването на този начин на вземане на решения е едно от най-важните нови течения в психологията. Адаптивното подсъзнание не бива да се бърка с подсъзнанието, описвано от Зигмунд Фройд – онова мрачно и тъмно място, населено със страсти, спомени и фантазии, които са твърде смущаващи, за да си позволим да ги изведем на светло. Под адаптивно подсъзнание разбираме нещо като гигантски компютър, който пъргаво и съвсем тихомълком обработва огромното количество данни, необходими, за да функционираме като човешки същества. Нима когато излезем на улицата и внезапно осъзнаем, че насреща ни лети камион, имаме време да обмислим всички варианти? Естествено че не. Единственият начин човешкият вид да оцелее толкова дълго е бил да развие друг метод за вземане на решения, който е в състояние мигновено да прецени ситуацията въз основа на минимален обем информация. Или както пише психологът Тимоти Д. Уилсън в книгата си „Непознати на самите себе си“: „Умът действа най-ефективно, когато препрати голямо количество сложни разсъждения към подсъзнанието – досущ както съвременните самолети са в състояние да летят на автопилот с минимални или никакви усилия от страна на „съзнателния“ пилот. Адаптивното подсъзнание прекрасно умее да преценява обстановката, да предупреждава за опасност, да поставя цели и да инициира действия, при това вещо и ефективно“.

Уилсън твърди, че непрекъснато превключваме между съзнателния и несъзнателния режим на мислене, в зависимост от ситуацията. Решението да поканим някой колега на вечеря е съзнателно. Обмисляме го, решаваме, че ще си изкараме приятно и го каним. Но спонтанното решение да се скараме със същия този колега е изцяло подсъзнателно – възниква в различна част на мозъка и се мотивира от съвсем различна част на личността ни.

Когато срещнем някого за първи път, когато интервюираме кандидат за дадена позиция, когато реагираме на нова идея, когато се налага спешно да вземем решение и при това сме под напрежение, използваме тази друга част от мозъка. Ето един прост пример: колко време ви отнемаше като студенти да прецените дали новият ви преподавател си го бива? Една лекция? Две? Цял семестър? Психоложката Налини Амбади си направила експеримента да пусне на група студенти три десетсекундни видеозаписа от лекциите на няколко преподаватели – при това без звук – и открила, че ни най-малко не се затрудняват да оценят методите им на преподаване. Когато съкратила продължителността на клиповете до пет секунди, Амбади установила, че студентите пак успяват да си изградят мнение. Същото се случило и когато им показала едва две секунди от записа. След експеримента Амбади сравнила тези мигновено съставени мнения за преподавателите с оценките, дадени от собствените им студенти след цял семестър лекции, и установила, че мненията на двете групи съвпадат. Тоест – оказвало се, че някой, който гледа лишен от звук запис на непознат учител с продължителност едва две секунди, стига до същите заключения относно уменията му като преподавател, както студент, който е посещавал лекциите му в продължение на цял семестър. Ето такава е силата на адаптивното ни подсъзнание.

Вероятно същото се е случило, независимо дали сте го осъзнали, или не, и когато сте взели тази книга. Колко време я задържахте в ръцете си? Две секунди? И въпреки това, за този кратък отрязък от време дизайнът на корицата, асоциациите, които евентуално ви навява името ми, и първите няколко изречения за куроса са създали у вас някакво впечатление – вихрушка от мисли, образи и предварителни нагласи, които са повлияли върху настройката, с която сте прочели въведението. Не ви ли е любопитно какво точно се е случило в тези две секунди?

Струва ми се, че инстинктивно гледаме с подозрение на подобен вид мигновена познавателна способност. Живеем в свят, в който се шири мнението, че колкото повече време и усилия са вложени за достигането на дадено решение, толкова по-обосновано е то. Когато лекарите се затрудняват с диагнозата, назначават нови изследвания; когато не сме сигурни в чутото, търсим и второ мнение. А на какво учим децата си? Бързата кучка слепи ги ражда. Два пъти мери, един път режи. Първо помисли. Не съди за хората по дрехите. Смятаме, че във всички случаи е по-добре да съберем колкото се може повече информация и да отделим колкото се може повече време в размисъл. Доверяваме се единствено на съзнателно взетите решения. Но има моменти – особено когато сме под напрежение, – когато е излишно да мерим два пъти, когато бързата преценка и първото впечатление предлагат далеч по-точно мерило на заобикалящия ни свят. Първата задача на „Проблясък“ е да ви убеди в този простичък факт: мигновено взетите решения могат да бъдат точно толкова прецизни, колкото и внимателно обмислените.

Но „Проблясък“ не е само възхвала на силата на първия поглед. Любопитни са ми и онези мигове, в които инстинктът ни предава. Защо например, след като куросът на „Гети“ очевидно е бил фалшификат – или поне не е изглеждал както трябва, – музеят все пак го е закупил? Защо у музейните специалисти не се е зародила инстинктивна антипатия през онези четиринайсет месеца, в които са изучавали статуята? Ето това е голямата загадка на случая „Гети“ – а отговорът е, че тези чувства, по една или друга причина, са били потиснати. Отчасти защото научните данни звучали изключително убедително. (Геологът Станли Марголис бил така дълбоко убеден в резултатите от собствения си анализ, че публикувал дълго описание на използвания метод в списание „Сайънтифик Америкън“). Но най-вече защото управата на „Гети“ отчаяно искала статуята да се окаже автентична. Музеят бил млад, всички горели от нетърпение да изградят колекция на световно равнище, а куросът представлявал такава невероятна находка, че експертите отказали да се вслушат в инстинкта си.

Веднъж Ернст Ланглоц, един от най-изтъкнатите експерти по древна скулптура, попитал изкуствоведа Джордж Ортиз дали иска да закупи някаква бронзова статуя. Ортиз отишъл да разгледа статуята и се сепнал: за него статуята била очевиден фалшификат, цялата изтъкана от противоречиви и като че ли небрежно нахвърляни елементи. Защо тогава Ланглоц, чиито познания по нищо не отстъпвали на тези на най-видните специалисти по гръцка скулптура в света, се бил заблудил? Ортиз си обяснява случилото се с факта, че Ланглоц закупил статуята като много млад, преди да натрупа огромния си опит. „Предполагам, че чисто и просто се е влюбил в нея. Когато си млад, неизбежно се привързваш към първата си придобивка и вероятно това е била първата му любов. И въпреки невероятните си познания, явно не е бил в състояние да постави под съмнение първоначалната си преценка.“

Това обяснение съвсем не е лишено от логика. Напротив, то напипва същината на начина, по който разсъждаваме. Подсъзнанието ни е огромна сила. Но не е непогрешимо. Уви, сигналът на вътрешния ни компютър невинаги е достатъчно силен, невинаги успява да „разшифрова“ ситуацията. Може да бъде заблуден, разсеян и изваден от строя. Нерядко инстинктивните ни реакции са принудени да се съревновават с други интереси, емоции и чувства.

И така, кога да се доверяваме на инстинктите си и кога да бъдем нащрек? Отговорът на този въпрос е втората задача на „Проблясък“. Когато мигновената познавателна способност сгреши, грешката се дължи на съвсем специфични и конкретни причини – а тези причини могат да бъдат идентифицирани и разбрани. И съответно е възможно да се научим кога да се вслушаме в този мощен бордови компютър и кога да проявим предпазливост.

Третата и най-важна задача на книгата е да ви убеди, че моментните преценки и първите впечатления могат да бъдат насочвани и контролирани. Знам, че звучи невероятно. Харисън и Ховинг и останалите изкуствоведи, изправени пред нашия курос, са били завладени от силни и сложни емоции – но дали тези емоции са се надигнали неканени от подсъзнанието им? Нима е възможно подобни загадъчни реакции да бъдат контролирани? Истината е, че е напълно възможно. Точно както можем да се научим да разсъждаваме логично и внимателно, така можем да се приучим и да взимаме по-добри мигновени решения. В „Проблясък“ ще срещнете лекари и генерали, треньори и дизайнери на мебели, музиканти и актьори, и дори търговци на автомобили – и безброй други личности, всеки от които е много добър в професията и дължи успеха си, поне отчасти, на стъпките, които е предприел, за да оформи, насочва и тренира подсъзнателните си реакции.

Силата на познанието в онези първи две секунди не е дарба, дадена на шепа късметлии. Това е способност, която всички можем да култивираме.

3. Един различен и по-добър свят

Съществуват много книги, които разглеждат по-глобални теми и анализират света от голямо разстояние. Тази не е от тях. „Проблясък“ изследва най-дребните компоненти на ежедневието – съдържанието и произхода на мигновените впечатления и заключения, които спонтанно ни се натрапват, когато срещнем непознат или се сблъскаме със сложна ситуация, или ни се налага да вземем решение в момент на стрес. Струва ми се, че опитвайки се да проумеем себе си и заобикалящия ни свят, обръщаме твърде много внимание на глобалните теми – и твърде малко на тези мимолетни мигове. Какво ще се случи, ако решим да погледнем по-сериозно на инстинктите си? Ако престанем да оглеждаме хоризонта с бинокъл, а вместо това се вгледаме как взимаме решения, ако погледнем собственото си поведение през най-мощния микроскоп? Вярвам, че това ще промени начина, по който се водят войните, характеристиките на продуктите в магазините, филмите в киносалоните и методите на обучение на полицаите, брачните консултации, интервютата за работа – и така нататък, и така нататък. И ако съчетаем всички тези малки промени, ще се озовем в различен, по-добър свят. Вярвам – и се надявам в края на тази книга да убедя и вас, – че за да можем истински да разберем себе си и поведението си, е необходимо да признаем: първото впечатление може да бъде точно толкова важно, колкото и месеците рационални анализи. „Винаги съм считала, че научно обоснованото мнение е по-обективно от естетическите аргументи – признала уредничката на „Гети“, Марион Тру, когато истината за техния курос най-после излязла на бял свят. – Но сега разбирам, че съм грешала.“

Превод от английски: Елка Виденова

Откъс от: Малкълм Гладуел, „Проблясък“

Изд. „Жанет 45, Пловдив 2016

Малкълм Гладуел е американски журналист, автор и бизнес консултант от британски произход. Той е автор на няколко книги, две от които стават номер едно в списъка с бестселъри на „Ню Йорк таймс“ – Повратната точка: Как малките неща могат да доведат до големи промени (2000) и Проблясък: Силата да мислиш без да се замисляш (2005).

Що е популизъм?

Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Единственият смисъл, който виждам в думата „народ“, е „многолюдие“; ако замените думата „народ“ с думите „множество“ или „многолюдие“, ще получите някои много странни понятия… „суверенното многолюдие“, „волята на многолюдието“, и т. н.

Пол Валери

Цялата власт идва от народа. Но къде отива?

Бертолт Брехт

Всички ли са популисти?

Няма предизборна кампания от близкото минало в Съединените щати, в която за „популизъм“ да се е говорело по-често, отколкото в кампанията през 2015-2016 г. И на Доналд Тръмп, и на Бърни Сандърс бе прикачван етикетът „популисти“. Терминът „популистки“ редовно се използва като синоним на „антиестаблишмънт“, по всичко изглежда независимо от конкретните политически идеи; съдържанието, за разлика от поведението, като че ли просто няма значение. Ето защо терминът се асоциира преди всичко с определени настроения и емоции: популистите са „гневни“, техните избиратели са „разочаровани“, „обидени“. По сроден начин се говори и за някои политически лидери в Европа и техните последователи: Марин Льо Пен и Геерт Вилдерс, например, обикновено са определяни като популисти. И двамата безспорно са десни политици. Но, както в случая със Сандърс, леви европейски бунтари също са окачествявани като популисти: СИРИЗА в Гърция – лявата коалиция, дошла на власт през януари 2015 г., и партията „Подемос“ в Испания, като общото между двете е принципната им опозиция срещу политиките на строги икономии, наложени от Ангела Меркел в отговор на еврокризата. И СИРИЗА, и особено „Подемос“ изтъкват, че се вдъхновяват от така наречената „розова вълна“ в Латинска Америка – успеха на популистки лидери като Рафаел Кореа, Ево Моралес и, най-вече, Уго Чавес. И все пак какво е общото между тези политически актьори? Ако приемем, заедно с Хана Аренд, че политическата преценка е способността да правим правилни разграничения, то широко разпространеното смесване на дясно и ляво, когато говорим за популизъм, би трябвало да ни накара да размислим. Може би лекотата, с която диагностицираме най-различни явления като „популизъм“, е свидетелство за лоша политическа преценка?

Тази книга[1] започва с наблюдението, че въпреки непрестанното говорене за популизъм (българският политолог Иван Кръстев, един от най-прозорливите анализатори на демократичния процес днес, дори нарече времето, в което живеем, „Епохата на популизма“), съвсем не е сигурно, че знаем за какво говорим. Ние просто нямаме нищо, което би могло да се нарече теория на популизма, и като че ли ни липсват ясни критерии, за да определим кога политическите актьори се превръщат в популисти, които наистина заслужават това определение. Та нали всеки политик – особено в обсебените от проучванията на общественото мнение демокрации – иска да се хареса на „народа“, всички искат да предложат наратив, който да бъде разбираем за възможно най-голям брой граждани, всички искат да са в тон с начина, по който „обикновените хора“ мислят и, най-вече, чувстват. Дали просто не наричаме популисти успешните политици, които не харесваме? Може би обвинението в „популизъм“ само по себе си е популистко? Или може би, в крайна сметка, популизмът наистина е „автентичният глас на демокрацията“, както твърди Кристофър Лаш?

Тази книга се опитва да ни научи как да разпознаваме популизма и да му противостоим. Опитва се да го направи по три начина. Първо, искам да посоча кои политически актьори трябва да бъдат определяни като популисти. Според мен да критикуваш елитите е необходимо, но не задължително условие, за да бъдеш причислен към популистите. В противен случай всеки, който критикува статуквото, да речем в Гърция, Италия или Съединените щати, по определение би бил популист – а каквото и да е мнението ни за СИРИЗА, бунтарското движение „Пет звезди“ на Бепе Грило или дори Сандърс, едва ли можем да отречем, че често нападките им срещу елитите са основателни. Да не говорим, че ако популизмът се изчерпваше с критика на съществуващите елити, практически всеки кандидат за президент на Съединените щати би бил популист – та нали всички те, в крайна сметка, в предизборните си кампании се обявяват „против Вашингтон“.

Освен че са антиелитисти, популистите винаги са антиплуралисти. Популистите твърдят, че те, и единствено те, представляват народа. Спомнете си, например, как на една партийна конференция турският президент Реджеп Тайип Ердоган омаловажи критиките на многобройните си опоненти: „Ние сме народът. Вие кои сте?“ Разбира се, той много добре знаеше, че критиците му също са турци. Претенцията за ексклузивно представителство не е емпирична, тя винаги е подчертано морална. Когато се стремят към властта, популистите окачествяват политическите си съперници като част от безнравствения, корумпиран елит; когато са на власт, те отказват да признаят каквато и да е опозиция за легитимна. Популистката логика подсказва, че всеки, който не подкрепя популистките партии, вероятно не е истински представител на народа – който винаги е определян като праведен и морално чист. Казано по-просто, популистите не твърдят: „Ние представляваме 99-те процента“. Те просто заявяват: „Ние сме 100-те процента“.

За популистите това уравнение работи безпогрешно: всички други могат да бъдат пренебрегнати като неморални и изобщо не-автентични представители на народа. Това всъщност означава, че популизмът винаги е форма на идентичностна политика (макар не всички варианти на идентичностната политика да са популистки). От това разбиране за популизма като изключваща форма на идентичностна политика следва, че популизмът представлява заплаха за демокрацията. Защото демокрацията изисква плурализъм и признанието, че трябва да създадем справедливи условия, за да живеем заедно като свободни, равноправни, но неизкоренимо различни граждани. Идеята за един единствен, хомогенен, автентичен народ е фантазия; както философът Юрген Хабермас някога писа, „народът“ винаги е множество. И тази фантазия е опасна, защото популистите не само се възползват от конфликтите и насърчават поляризацията; те се отнасят към политическите си опоненти като към „врагове на народа“ и се опитват изцяло да ги изключат от обществения живот.

Това не означава, че всички популисти ще изпратят неприятелите си в ГУЛАГ или ще издигнат стени по държавните граници, но същевременно популизмът не се свежда само до безобидна предизборна реторика или протест, който се изчерпва, щом популистите дойдат на власт. Популистите могат да управляват като популисти. Това противоречи на общоприетото схващане, че дойдат ли на власт, партиите на популистки протест се обречени, тъй като по правило никой не може да протестира срещу собственото си управление. Популисткото управление се характеризира с три особености: опити да се обсеби държавният апарат, корупция и „масов клиентелизъм“(размяна на материални облаги или бюрократични услуги срещу политическа подкрепа от страна на гражданите, които се превръщат в „клиенти“ на популистите), и системни усилия да бъде задушено гражданското общество. Разбира се, много авторитарни управници действат по същия начин. Разликата е, че популистите оправдават поведението си, твърдейки, че единствено те представляват народа, и това им позволява съвсем открито да признават действията си. То обяснява също защо разкрития за корупция като че ли рядко вредят на популистките лидери (да вземем за пример Ердоган в Турция или крайно десния популист Йорг Хайдер в Австрия). В очите на своите последователи, „те го правят за нас“, единствения автентичен народ. Втората глава на тази книга[2] показва как популистите са готови дори да пренапишат конституцията (в този случай Венецуела и Унгария са най-ярките примери). Противно на представата, че популистките лидери предпочитат да нямат никакви ограничения и да разчитат единствено на дезорганизираните маси, към които да се обръщат директно от балкона на президентския дворец, популистите всъщност често искат да създават ограничения, стига те да служат изцяло на собствените им интереси. Вместо да са инструменти за запазване на плурализма, в този случай конституциите го унищожават.

Третата глава[3] разглежда някои от по-дълбоките причини за популизма, преди всичко социоикономическите промени в страните от Запада. Тя също така поставя въпроса как можем успешно да противостоим и на популистките политици, и на техните избиратели. Аз отхвърлям патерналистката либерална позиция, която на практика предписва терапия за гражданите, „чиито страхове и гняв трябва да бъдат приемани сериозно“, както и идеята, че традиционните актьори просто трябва да копират популистките предложения. Другата крайност – популистите да бъдат изцяло изключени от обществения дебат, също не е приложима, тъй като тя просто отвръща на популисткото желание за изключване, изключвайки популистите. Като алтернатива предлагам някои конкретни политически начини как да противостоим на популистите.

Преди повече от четвърт век един практически никому неизвестен служител в Държавния департамент публикува статия, която вдигна голям шум и често бе криворазбрана. Авторът бе Франсис Фукуяма, а заглавието на статията, разбира се, бе „Краят на историята“. Вече от години един от лесните начини да покажеш интелектуалната си извисеност е присмехулно да кажеш, че очевидно историята не е приключила с края на Студената война. Но, разбира се, Фукуяма не предричаше края на всякакви конфликти. Той просто твърдеше, че на равнището на идеите либералната демокрация вече няма съперници. Фукуяма признаваше, че – тук и там – други идеологии могат да спечелят подкрепа, но въпреки това твърдеше, че нито една от тях няма да е в състояние да съперничи на глобалната притегателна сила на либералната демокрация (и пазарния капитализъм).

Нима наистина грешеше? Радикалният ислямизъм не представлява сериозна идеологическа заплаха за либерализма.(Онези, които размахват плашилото на „ислямофашизма“, ни показват по-скоро как самите те копнеят за ясно очертаните фронтови линии от времето на Студената война, отколкото политическите реалности на настоящето). Онова, което понякога днес наричаме „китайския модел“ на държавноконтролиран капитализъм, очевидно се харесва на някои като нов модел на меритокрация, (т. е. управление на заслужилите) – вероятно най-много на онези, които смятат, че имат най-големи заслуги. (Да речем бизнесмените от Силициевата долина). Този модел се харесва също така, защото успя да извади милиони от мизерията – преди всичко, но не само – в развиващите се страни. И все пак „демокрацията“ си остава главният политически приз – авторитарните правителства плащат огромни суми на лобисти и пиар експерти, за да са сигурни, че и те ще бъдат признати от международните организации и западните елити за истински демокрации.

Въпреки това не всичко е наред с демокрацията. Демокрациите днес са застрашени не от някаква цялостна идеология, която систематично отрича демократичните идеали. Заплахата, пред която те са изправени, е популизмът – изопачена форма на демокрация, която обещава да осъществи най-възвишените идеали на демокрацията („Нека народът решава!“) Заплахата, с други думи, идва отвътре – защото политическите актьори, които представляват тази заплаха, говорят на езика на демократичните ценности. Това, че крайният резултат е форма на политика, която е грубо антидемократична, би трябвало да ни стресне – и да ни убеди, че е необходима нюансирана политическа преценка, която да ни помогне да определим къде точно свършва демокрацията и къде започва популистката опасност.

От английски: Юлия Гешакова

Ян Вернер Мюлер е научен сътрудник на Института за хуманитарни науки, Виена, и преподавател в университета Принстън, САЩ. Автор е на няколко книги, най-известната от които е „Спорове за демокрацията: политическите идеи в Европа през ХХ век“(Contesting Democracy: Political Ideas in Twentieth-Century Europe); статиите му редовно се публикуват в някои от най-авторитетните издания. „Що е популизъм?“ (What is populisim?) се появи на книжния пазар през август 2016 г.

Коментари (3)

- 02-02-2017|Златко

Чета последното интервю на Славой Жижек за немския „Цайт“, в което той твърди, че европейската левица ще може да се състезава с новите десни популисти само ако ги задмине на полето на реалното социално подпомагане и възстановяване на социалната държава (за пример се дава Полша, в която новото дясно управление значително е повишило детските надбавки и социалните помощи, а освен това е понижило пенсионната възраст и на мъжете, и на жените).

При което си мисля следното: твърде вероятно е социалната държава като историческо явление да се окаже нещо временно, по простата и логична причина, че нейното съществуване и функциониране е директно зависимо от една конкретна демографска ситуация, а именно такава, при която има голям прираст на населението. Как обаче да се поддържа функционираща социална държава при условия на демографски спад, когато работещата част от населението намалява все повече? От кого точно се очаква да плаща всички тия детски надбавки, социални помощи и големи пенсии? Аз съм последният човек, който ще се противопостави на идеята за една богата и щедра социална държава, но откъде да дойдат парите за нея, по дяволите?

Може би единствената надежда, която ни остава, е в една роботизирана икономика, при която интелигентните машини да поемат все повече ролята на липсващата в момента човешка работна ръка? Но дали техните собственици ще се съгласят да делят печалбите с останалите жители на планетата? Сложна, неясна перспектива. Господ да е на помощ на всички ни…

- 03-02-2017|Павел Павлов

Златко, явно са влезли „под кожата“ Ви апокалиптичните прогнози на Франсис Фукуяма. Отговорът е лесен – намирате данните за БВП,(изработените пари), на поляци, германци, българи…и пресмятате. Тогава – о, изненада, ще установите, че пари има за социални, детски, пенсии и т. н.

Пътят на Ердоган

Автор(и): Халил Карàвели

Консерватизъм и авторитаризъм в Турция

Какво се случи с Реджеп Тайип Ердоган? Турският президент дойде на власт през 2003 с обещания за икономическа и политическа либерализация. Но вместо това под негово управление Турция се измести в дълбоко нелиберална, авторитарна посока – макар и не към репресивния ислямизъм, както мнозина очакваха, имайки предвид израстването му в среда на ислямистка политика. Вместо това Ердоган се превърна в нещо по-подобно на традиционен близкоизточен силов политик: той концентрира личната си власт, освободи се от конкуренти, потиска несъгласието.

В хода на лятото за кратко време изглеждаше така, сякаш Ердоган може и да е изпуснал юздите, когато група офицери се опитаха да го свалят от власт (под ръководството, както самият Ердоган настоява, на някогашния му съюзник и днешен яростен враг Фетула Гюлен – влиятелен турски духовник, живеещ в Съединените щати). Но когато заговорниците се надигнаха, Ердоган успя бързо да си осигури подкрепа сред въоръжените сили и широката общественост, след което потуши опита за преврат с изненадваща лекота. Последващите чистки и преследвания бяха бързи и безпощадни: правителството хвърли в затвора десетки хиляди предполагаеми гюленисти, проведе всеобхватно прочистване на армията и държавния апарат, закри множество медийни канали и освободи от длъжност хиляди членове на академичните среди. Реакцията на Ердоган срещу опита за преврат показа, че хватката на президента върху властта си остава по-силна, отколкото предполагаха дори много от най-яростните му критици.

Никой не би могъл да предвиди преврата или онова, което го последва. Но дори много преди тези събития не би трябвало да изненадва това, че Ердоган не изпълни очакванията на много либерали в Турция и по други места, които в началото разглеждаха възхода му като признак на прогрес. Ердоган никога не се е стремял да направи от Турция ислямска държава, но пък и никога не е желал да я либерализира. Неговият голям план беше по-скоро да запази консервативния социален ред, като същевременно подобрява отдавнашните разриви между турската държава и различните етнически и културни малцинствени групи в страната, особено кюрдите. Той вярваше, че би могъл да използва сунитския ислям – вяра, споделяна от мнозинството турски граждани – като обединяваща сила. Но както показват разделенията и нестабилността от последните няколко години, този подход се оказа пълен провал.

Ислямист? Либерал? Авторитарист?

Турция никога не е имала либерален водач. Откак Кемал Ататюрк основава модерната турска държава върху остатъците от Османската империя през 1920-те, авторитаризмът се утвърждава като основна форма на управление. Никое турско правителство не е зачитало свободата на изразяване или малцинствените права. Крайъгълните камъни на нелибералния ред в Турция – независимо дали става дума за различни военни хунти или нормално избрани правителства – винаги са били статизмът, национализмът, религиозният консерватизъм и защитата на мощните бизнес-интереси.

Когато дойде на власт Ердоган изглеждаше решен да скъса с тази традиция. В началото на кариерата си той беше си създал име на неортодоксален ислямист. Беше си спечелил анти-секуларистко реноме като млад участник в градските политики на Истанбул през късните 1980 и 1990, след като шумно отказа да обръсне мустаците си (настояване на тогавашния му работодател) и вместо това подаде оставка. Но освен това той демонстрира и неуважение към някои традиционни ислямистки чувствителности, особено онези, свързани с [неравенството между] половете. Когато се кандидатира за кмет на истанбулския квартал Бейоглу през 1989, той окуражаваше жените, включително и ония, които не носят забрадки, да подкрепят кампанията му и да станат членки на Партията на благополучието – ислямистката група, към която той принадлежеше. А освен това насърчаваше асистентите в кампанията си да не се впускат в дискусии около религията с гласоподавателите. „На всяка цена трябва да изграждате отношения с хората извън вашата общност“, беше съветът му към тях. „Поздравявайте дори клиентите по места, където се сервира алкохол“.

Но когато през 1994 Ердоган беше избран за кмет на Истанбул, той се завърна към една по-конвенционална ислямистка линия. Изказа мнението, че е в подкрепа на въвеждането на шериат и въведе забрана за продажба на алкохол във всички комунално-управлявани пунктове [в града]. По онова време Турция преживяваше ислямистки момент, който обаче скоро се оказа краткотраен. В националните избори от 1995 Партията на благоденствието спечели най-голям брой гласове и на следващата година нейният водач, Неджметин Ербакан, стана министър-председател в коалиционното правителство. Но през 1997 военните и техните съюзници в правителството принудиха Ербакан да се откаже от властта. На митинг, проведен следващата година, Ердоган цитира стихотворение, част от което звучи така: „Джамиите са нашите казарми, куполите нашите шлемове, минаретата нашите щикове, а вярващите – нашите войници“. Заради това той беше обвинен в „насъскване на религиозна омраза“, осъден и хвърлен в затвора, където прекара 120 дни.

След освобождаването си Ердоган се преоформи като „консервативен демократ“ и се съюзи с група пост-ислямистки консервативни реформатори, които бяха скъсали с традиционната анти-западна позиция на ислямизма и защитаваха идеята, че Турция трябва да се ориентира по-стабилно към една проевропейска и проамериканска линия. Ердоган вече твърдеше, че не взема „на сериозно хора, които говорят за държава, основаваща се на шериата“. Сам той не говореше много за тази очевидна промяна в начина си на мислене; както изглеждаше, това беше до голяма степен отстъпка пред прагматизма. „Няма да стигнем доникъде с радикализъм“, отбеляза той по време на вечеря с някои бизнес-лидери в Истанбул през 1999.

През 2001 реформаторите, водени от Ердоган, основаха Партията за справедливост и развитие (AKP), след което спечелиха националните избори през следващата година. (Сам той влезе в длъжност едва през 2003, когато правителството, сега вече ръководено от собствената му партия, промени закона, според който хора с присъди не можеха да заемат държавни постове). Победата на AKP беше направена възможна чрез подкрепата на една нова средна класа, съставена от консервативни, религиозни притежатели на малки бизнеси в Анадола, централната област на Турция, които днес се радват на безпрецедентно благоденствие и влияние, благодарение на бавната, но все по-засилваща се интеграция на Турция в глобалните пазари. Анадола е бил изостанал в продължение на векове. През 1980-те от двата главни негови града, Газиантеп и Кониа, сред 500-те най-големи турски компании нямаше нито една; през 2012 двата града вече можеха да се похвалят с 32 такива. Но през цялото време на възхода си благочестивите бизнес-лидери от Анадола бяха отбягвали секуларно настроените търговски организации и вместо това оформяха свои собствени асоциации, които скоро се превърнаха в база на AKP.

Като премиер-министър Ердоган обеща „нов социален договор“ между държавата и обществото, призова за поредица от либерални реформи, която да ускори разделението на властите, независимостта на съдебната система, свободата на пресата и върховенството на закона. Той искаше да направи Турция по-привлекателна за чуждите инвеститори и да превърне страната в място, което да бъде „по-съвместимо с останалия свят, в съгласие с него и … по-достъпно“. Обеща да намали ролята на държавата в икономиката, да намали регулацията и „да спаси страната от избуялата бюрокрация“.

Освен това Ердоган обеща да скъса с традицията и по един друг ключов въпрос: неспокойните отношения между централизираната държава и голямото кюрдско малцинство, които бяха довели до десетилетни кървави борби между турската армия и войнствените кюрдски сепаратисти от Кюрдската работническа партия (PKK). Тук действията му бяха бавни, но през 2013 Ердоган обяви поредица от реформи, предназначени да посрещнат кюрдските изисквания за граждански права и повече автономия: така например да се позволи на някои градове да бъдат наричани с кюрдски имена или на частни училища да предлагат уроци на кюрдски език. Освен това за кратко време беше обсъждана идеята за промяна в конституцията, която да доведе до намаляване на процента гласове, след чието спечелване партиите могат да получат представителство в парламента. През същата година правителството на Ердоган започна да работи върху „процес от решения“ в координация с Абдула Йоджалан, военният ръководител на кюрдите, който се намира в турски затвор.

Но при икономическите и политически реформи, както и в отношенията с кюрдите, Ердоган не успя да предостави вида промени, на които се надяваха либералите в Турция и другаде: на практика той се придвижи назад, а не напред, и по двата фронта. Преговорите с кюрдите се провалиха и днес войната отново бушува в населения предимно с кюрди турски югоизток. И вместо да окуражи либералната демокрация в Турция, Ердоган още повече лиши от независимост институциите в страната и подкопа върховенството на закона. Този процес започна сериозно още през 2007, когато Ердоган оркестрира серия от съдебни преследвания на свои политически противници, някои от които бяха обвинени в подготвяне на преврат; процесите създаваха мощно впечатление за съдебна некоректност. През 2012 Ердоган се оплака от разделението на властите, което описа като „пречка“, която трябва да се преодолее. „Човек се оказва конфронтиран от съдиите по места, където най-малко го очаква“. Решението му беше да лиши от власт съдебната система. Турските съдилища винаги са действали в услуга на държавната власт, но Ердоган елиминира дори и преструвката за прокурорска или съдийска независимост.

Освен това правителството на Ердоган затегна и без това драконовите закони по антитероризма, за да смаже всяка съпротива. През 2012 г. 9,000 души – сред които студенти, журналисти, адвокати и активисти на профсъюзите – излежаваха затворнически присъди за „терористка дейност“, раздадени от съдилища, изпаднали под контрола на Ердоган. Днес в Турция в затвора се намират повече журналисти, отколкото в Китай или в Иран. (През миналата година Ердоган лично инструктира прокурорите да повдигнат обвинения срещу главния редактор на вестник, който беше го критикувал). Той дава ясни знаци, че няма да толерира публични демонстрации на несъгласие, а през 2013 разреши на полицията да използва сила срещу мирните демонстранти в истанбулския парк Гези. Според най-надеждните преценки в резултат на това бяха убити 11 души, а стотици други бяха ранени.

Погрешно разбиране на историята

Но с какво може да се обясни разминаването между мечтаната Турция, чиято поява толкова много хора очакваха в резултат на неговото управление и реалната Турция, която съществува днес? Един от обичайните отговори е да се обяснява всичко с личната жажда за власт на Ердоган. Мурат Белге, либерален турски интелектуалец, който поддържаше Ердоган до насилственото потискане на протестите от 2013, обобщава този начин на мислене когато по-рано тази година пише: „Всички проблеми, които измъчват в момента Турция, произлизат от личността и целите на Ердоган“. Според това гледище Ердоган всъщност никога не е вярвал в нещо друго освен в себе си и никога не е имал друга цел освен собственото си издигане.

Но това обяснение пренебрегва структурните фактори, които му позволиха – и дори го окуражиха – да поеме по авторитарен път. Освен това то разкрива как либералите, които първоначално подкрепяха Ердоган, имат фундаментално погрешно разбиране за съвременната турска история. Те възприемат неговия възход като поредната глава в един гигантски конфликт между държавата и религиозно-консервативните маси, който вилнее в страната още от основаването на републиката от безкомпромисния секуларист Ататюрк. Разбира се, такава борба е имало, но тя е приключила отдавна.. След като Ататюрк умира през 1938, държавата се отказва от радикалния секуларизъм и допуска постепенното и частично възстановяване на влиянието на исляма върху обществения живот, особено в образованието. Турската държава продължава да следи предпазливо нелегалните ислямски движения, които не може да контролира, но ислямът не е враг. Напротив, управляващите турски елити гледат на религията като на държавен актив, особено по времето на Студената война, когато водачите в Турция – страна-членка на НАТО и съюзник на САЩ – потиска левичарите, широко маркирайки много от тях като съветски симпатизанти и слуги на безбожния комунизъм. Кенан Еврен, офицерът, който взема властта след преврата от 1980 и по време на чието управление е съставена настоящата турска конституция, предупреждава, че е „немислимо“ за Турция да стане нерелигиозна страна. „Ние трябва решително да прегърнем религията си“, обявява той през 1981.

Годините на формиране на Ердоган съвпадат с връхната точка на тези анти-левичарски кампании от 1960-те и 1970-те – и в резултат на това оригиналната му политическа идентичност е онази на религиозно-благочестив воин от времената на Студената война. В гимназията той се присъединява към водещата младежка организация на турската десница, Националната асоциация на турските ученици и студенти (MTTB), която играе ключова роля при мобилизирането на учениците с консервативен, от долната средна класа, произход. „Единствената сила, която може да унищожи комунизма е ислямът“ е един от лозунгите му; друг подобен е „Борбата срещу комунизма е също толкова благодатна, колкото и молитвата“.

MTTB е идеологическата хранителна почва за поколението от ислямски кадри, които по-късно основават AKP. Всички водещи фигури на партията са били членове на MTTB през ученическите или студентските си години, включително и Абдула Гюл, който беше президент от 2007 до 2014, а също и Бюлент Ариндж, който беше заместник-премиер от 2009 до 2015. Исмаил Караман, настоящият говорител на турския парламент, е бил председател на MTTB. Възгледите на тези мъже са оформени в една традиционалистка турска средна класа, в която политическите ценности са оформени от либерализма, но в комбинация с твърдолинеен антикомунизъм и силен религиозен национализъм.

Когато Ердоган и AKP дойдоха на власт, някои от западните наблюдатели, направили оптимистични прогнози, изглежда бяха напълно незапознати с неговата история, а поне част от турските му либерални поддръжници изглежда бяха я забравили. Те отпразнуваха възхода на AKP като победа на капитализма над авторитарната, бюрократична, военизирана държава. Турските либерални интелектуалци ликуваха: най-после и в Турция беше се случила реална буржоазна революция. В техните очи консервативните, религиозни хора от средната класа зад AKP бяха „истинска“ буржоазия, защото дължаха благоденствието си на свободните пазари и участието на Турция в глобалната икономика – за разлика от другата, секуларна средна класа, която е била изхранвана от държавата зад защитните стени на една затворена икономика и следователно е била незаинтересувана от икономически или политически реформи. Турските либерали вярваха, че Ердоган и AKP нямат друга алтернатива освен да прокарат такива реформи, тъй като новопридобитото благоденствие на поддръжниците им зависеше от постоянни икономически реформи. Но не след дълго стана ясно, че в ерата на Ердоган статизмът ще надвие капитализма.

Ненаучените уроци

В исторически план страхът от fitna (анархия) винаги е висял над политическото мислене в Турция, както и в много други части от мюсюлманския свят. Турците отдавна се прекланят пред, та дори обявяват за свещена, държавата като последна защита срещу вътрешните кавги и разцепления в едно хетерогенно общество. Мустафа Ердоган, либерален турски учен (без връзка с президента) писа, че „културният кодекс на нашия народ предписва, че държавната власт трябва да бъде посрещана с подчинение дори и ако е тиранична или зла“. Този дълбоко вкоренен статизъм, твърди той, е „базата, на която се основава AKP“.

Гладът на Ердоган за ред и подчинение е оцветен от съдбата на Аднан Мендерес, неговият политически герой. Мендерес встъпва на пост като първи демократично избран премиер-министър на Турция през 1950. Той е популярен, но заедно с това и силно нетолерантен към всякакво несъгласие. С напредването на времето той преминава към все по-авторитарни мерки: смазване на протести, хвърляне на журналисти в затвора, съдебни присъди срещу членове на опозицията. „Възможно ли е да се толерира от сутрин до вечер подкопаването на държавния ред, защото това уж било демократическо задължение?“, отговаря Мендерес на опонентите си, когато мерките му за сигурност се подлагат на дебат в парламента през 1960. Репресивната тактика му създава врагове в множество сфери, включително и сред военните. По-късно през същата година той е свален чрез военен преврат, воден от група офицери, действащи извън официалната командна верига. На следващата година е екзекутиран.

Ердоган често е описвал смъртта на Мендерес като „трагедия“ за семейството му и е казвал, че е бил дълбоко развълнуван от фотографиите, показващи как Мендерес е воден към бесилката. „Преживях изключителните емоции на баща ми и майка ми вкъщи“, разказва Ердоган в интервю за турския ежедневник Tercuman през 2009. Според собственото му разбиране Мендерес се е борел срещу силите на fitna. Но истинският урок от трагичната съдба на неговия герой си остава недостъпен за Ердоган: в борбата си за ред Мендерес е отишъл твърде далеч по посока на авторитаризма. Самият Мендерес се е превърнал във fitna.

Миналото лято неспособността на Ердоган да разбере онази история доведе почти до повторение на същия край. Разбунтуваните офицери, които се опитаха да свалят Ердоган през юли изглежда са вземали пример от преврата през 1960 и са оправдавали собствения си опит за преврат като реакция срещу превишаването на правомощията от страна на Ердоган и заплахата срещу турската демокрация.

Доклад на малцинството[4]

По същия начин, по който подходът на Ердоган към проблемите на управлението отразява израстването му в атмосферата на Студената война, усилията му да се справи с кюрдския въпрос демонстрират влиянието на тенденциите в социалното мислене от времето на младостта му. Ердоган е роден във време, в което една нова, по-открито ислямска версия на турския национализъм започва да замества кемализма, безкомпромисно-секуларисткото мислене на Ататюрк. Привържениците на кемализма смятат, че той е инклузивна [включваща всички части от населението] идеология. Но в действителност неговата концепция за националната идентичност се обляга солидно на турската етничност, а следователно той изисква отказ от собствената етническа идентичност за голяма част от малцинствата в страната. Към 1950-те ограниченията на кемализма започват да стават ясни и множество консервативни турски интелектуалци започват да изследват възможността споделяните религиозни връзки да предложат по-солидна база за обединение от онези, предлагани от гражданския секуларизъм.

Като млад човек Ердоган е страстен читател на консервативни интелектуалци като Неджип Фазил Къшакурек, който възпява турското мюсюлманско наследство. Но Ердоган никога не е бил ксенофоб: един гръцки футболист от Истанбул е герой на детството му. Като премиер-министър Ердоган осъжда кампаниите за етническо прочистване, които прогонват от страната последните гърци през 1950-те и 60-те и дори ги определя като „фашистки манталитет“. Ердоган е първият турски лидер, който демонстрира публично едно спокойно отношение към собствената си етническа идентичност. Според някои сведения той открито е посочвал грузинския произход на майка си и е намеквал, че етническият произход на баща му е малко неясен. Веднъж дори попитал баща си „Ние лази ли сме или турци?“ (Лазите са народност, която обитава крайбрежните черноморски региони в Грузия и говорят език, различен от турския). Баща му отговорил, че е задавал точно същия въпрос на собствения си баща. Отговорът най-после бил даден от прадядото на Ердоган – ислямски свещеник, който обявил: „Бог няма да пита към кое племе принадлежим. Да кажем просто слава Богу, че сме мюсюлмани и да оставим всичко така“.

През 1980-те въпросът за това как Турция трябва да се отнася към етническото си разнообразие предизвиква рязко разцепление в ислямисткото движение: една от фракциите настоява за налагането на пан-турска етническа идентичност, докато другата се опитва да приеме етническото разнообразие. Ердоган принадлежи към втория лагер, може би поради собствения си произход. Той твърди, че Коранът изисква зачитане на всички „племенни“ идентичности и че налагането на ограничения върху малцинствените култури и езици е идеологически съмнително. През 1991 той поръчва за Партията на благоденствието вътрешен доклад по кюрдския въпрос. Препоръките от доклада са радикални в сравнение с обичайното мислене от онова време. Предлага се официално признаване не само на кюрдите, но също и на други малцинствени групи – лази, черкези, араби – и предоставяне право на образование на собствените им езици. Едва ли е за учудване, че AKP идва на власт при силна подкрепа от страна на турските кюрди, много от които са религиозно консервативни хора.

Опитът на Ердоган да доведе до мирно разрешаване конфликта с кюрдските партизани беше искрен, но заедно с това и нереалистичен. Ердоган смяташе, че може да постигне мир без да направи никакви значителни политически отстъпки, просто като се позове на сунитската мюсюлманска идентичност, която турците и кюрдите споделят. Турското правителство убеди арестувания бунтовнически водач на кюрдите, Оджалан, да изпрати послание до последователите си, в което да подчертае, че двата народа „са вървели под знамето на исляма в продължение на хиляда години“. Но в кюрдските области в югоизточна Турция PKK беше усилила контрола си и партизаните изискваха официално връщане на властта върху кюрдските провинции. Кюрдите не се интересуваха от религиозната връзка, те желаеха автономия и права. Ердоган беше подготвен да приеме културно разнообразие, но не и самоуправление на кюрдите; за него самоуправлението би означавало политическо самоубийство. „Процесът на решения“ с кюрдите в края на краищата се разпадна през миналата година, подкопан отчасти от водещата роля на кюрдски части в борбата срещу Ислямска държава (ИДИЛ) в Ирак и Сирия – развитие, което Ердоган и турската държава възприеха като дълбоко заплашително. През миналата година турските военни сили превърнаха няколко кюрдски градове в руини – за пръв път от управлението на Ататюрк насам.

Безизходица

Ердоган би искал да бъде новият „баща на Турция“. Но започването на война срещу собствените граждани едва ли е начинът, по който той е желал да продължи стъпките на Ататюрк. Неуспехът му да постигне мир с кюрдите е окончателно доказателство за факта, че основните източници на неговата привлекателност – турският капитализъм и сунитският ислям – се оказаха недостатъчни при изпълняването на задачата за изграждане на обединяваща, модерна турска идентичност, способна да предостави постоянен политически ред. В края на краищата не му остана нищо друго освен да се върне към традиционния турски авторитарен национализъм.

Този провал надхвърля въпроса за личното наследство на Ердоган. Той сигнализира, че турският консерватизъм, независимо дали в религиозна или държавна форма, е изживял времето си. Той вече не носи нито свобода, нито ред за Турция. Изгледите за една по-либерална Турция изглеждат мътни, но рядко е изглеждало толкова ясно, че либерализацията вероятно е единственият път, по който могат да се постигнат постоянна стабилност и благоденствие.

Ердоган премахна буквално всяка следа от либерални идеи в турския мейнстрийм, така че всякакво бъдещо движение за реформи най-вероятно ще се появи отдолу, сред жертвите на турския консервативен ред, особено между етническите и религиозни малцинства в страната. Кюрдите например биха могли да катализират широки либерални промени, ако биха успели да трансформират своите апели към кюрдския етнически национализъм в един по-широк апел за граждански и политически права за всички турци. Но дори и без такова изместване все по-увеличаващите се разходи на държавата за войната срещу кюрдите биха могли в някакъв момент да накарат турската средна класа да постави под въпрос водачеството на Ердоган. Една по-либерална, реформистка визия би могла да се окаже по-атрактивна. Но нито един от двата сценария не изглежда особено вероятен за момента. Що се касае до обозримото бъдеще, всички турци ще живеят в страна, която без съмнение се е превърнала в Турция на Ердоган.

Халил Карàвели е старши сътрудник към Турската инициатива на Централния азиатско-кавказки институт във Вашингтон и отговорен редактор на неговото издание „Турски анализатор“.

Синдромът на оцелелите –

мисли по повод историческата памет в Украйна

Автор(и): Рикардо Дуда

Паркът на паметите

Паркът на Вечната слава, Киев. Група млади хора са натопили крака във фонтана пред мемориала на участниците във Великата отечествена война (съветското название на Втората световна война), претоварен със статуи на пролетарски герои с буйни мустаци и гъсти вежди: тук има селски момчета, селски момичета, войници от червената армия, заводски работници и герои от най-различни видове. Деца играят сред съветски танкове от Втората световна война, днес боядисани в жълто и синьо, цветовете на украинския национален флаг (невинен пример за исторически ревизионизъм; по време на съветската ера украинският флаг е бил забранен и не се появява преди обявяването на независимост през 1991). Някои се катерят върху танковете и възсядат оръдията им, докато родителите ги фотографират.

Гигантска статуя на Родината, 104 метра висока. В дясната си ръка тя държи 16-метров меч, в лявата осемметров щит с герба на Съветския съюз. Хората лежат на тревата около нея, в сянката ѝ, която стига почти чак до реката. Това е двусмислена Родина: статуята отдава почит на победата на Червената армия над нацистите, в която са участвали много украинци (голямото мнозинство от тях, около седем милиона, на страната на съветските сили), но и символ на потисническия режим, който е преследвал, поробил и убил милиони хора в Украйна. През 2015 президентът Петро Порошенко одобри поредица от закони за „декомунизация“, които разпореждат отстраняването на комунистическите символи в цялата страна, но паметниците на Втората световна война бяха запазени. По закон названието Велика отечествена война беше променено на Втора световна война и, вместо да се следва съветската логика, според която за начало на войната се приема 1941, когато е започнала войната между СССР и Германия, беше въведена по-обичайната и глобално-приета 1939 година.

Бруталистко-реалистичните статуи от съветската ера придобиват в днешните обстоятелства специална символика. Малко след „Революцията на достойнството“ от края на 2013 и началото на 2014, която изведе милиони хора на улиците в протест срещу отказа на корумпирания бивш президент Янукович да подпише съглашение за присъединяване към Европейския съюз, Русия присъедини украинския полуостров Крим и нахлу в източната част от страната, поставяйки началото на война, която доведе вече до около 10,000 жертви. Претекстите за всичко това, предложени от руската пропаганда, са колкото разнообразни, толкова и фалшиви (защита на руското и рускоезично население, което било дискриминирано и преследвано; реакция срещу предполагаем фашистки преврат в Киев), а също и форма на руската империалистическа стратегия. Владимир Путин вярва, че Украйна и Балтийските страни са провинции на Руската империя. В исторически план мнозина руснаци са считали украинците, по доста снизходителен начин, за „мало-руси“ (често се казва иронично, че един руски демократ престава да бъде демократ когато започне да говори за Украйна). А тук най-различни „мало-руси“, убедени в украинската си националност, се разхождат на слънце под символите на историческото им потисничество.

Близо до паметника на Великата отечествена война е мемориалът на Холодомора („унищожение чрез глад“), големият глад от сталинистките 1930 години, предизвикан от политиките на насилствена колективизация на земята). Това е може би най-главният пример за съветско варварство в Украйна. Статуята представя младо момиче с плитки, измършавяло и с хлътнали очи, с няколко класа жито в ръцете, притиснати пред гърдите. Зад нея се намира гигантски обелиск с метални кръстове и щъркели – символи на прераждането на украинската нация. Паважът наоколо, тъмнокафяв на цвят, символизира плодородието на украинската земя. Зад обелиска, изграден във формата на свещ, отчасти от стъкло, се намира подземен музей на Холодомора. Близо до входа малка табелка напомня, че е забранено да се играе Pokemon Go вътре в музея. Вътре се намират различни земеделски инструменти, коли, видеоклипове, представящи селяни по време на работа, счетоводни книги с квоти за доставка на зърно, които никога не са били изпълнени. Как всъщност се прави музей на глада?

Според историка Серхий Плохи, автор на Вратите на Европа, история на Украйна от предисторически времена насам, почти четири милиона украинци са умрели от глад между 1932 и 1934. В исторически план Украйна винаги е била известна като житницата на Европа, поради плодородните си почви и голямото производство на зърнени култури. Тя е играела съществена роля в плановете на Сталин за индустриализация, като хранителна база за индустриалните и градски центрове на Съветския съюз. В книгата си Кървави земи: Европа между Хитлер и Сталин, Тимъти Снайдър е описал по следния начин последствията от глада: „В Украйна настъпва момент, когато има много малко или никакво зърно, а единственото месо е човешкото. Възниква черен пазар за човешка плът; човешкото месо може дори да е станало част от официалната икономика… Един млад комунист от региона на Харкив [Харков] докладва на началниците си, че може да изпълни квотата за месо, но само ако използва човешки същества“. Житницата на Европа умира от глад поради нехайството, жестокостта и параноята на Сталин. Плохи пише, че диктаторът и неговите съветници „отказват да признаят провала [на политиките си] и обвиняват селяните в саботаж на доставките и опити за подкопаване на индустриализацията“. [Излиза, че] селяните са умирали, за да саботират социализма.

През 2006 украинският парламент прокара резолюция, според която Холодоморът е акт на геноцид и гладна смърт, причинен от сталинисткия режим. В зависимост от това какво правителство управлява Украйна, тоест в зависимост от отношението на правителството към Русия, Холодоморът придобива по-голяма или по-малка значимост. Решението да бъде окачествен като форма на геноцид беше взето от про-европейски настроения бивш президент Юшченко, който издигна мемориала през 2008. Неговият приемник, про-руски настроеният Янукович, никога не го е считал за геноцид.

Тази поляризация на мненията е нещо обичайно за Украйна. Както пише Тим Джуда в книгата си Във време на война (амбициозно публицистично произведение, в което Украйна е представена в цялата ѝ етническа и културна сложност), „В наши дни онова, което човек мисли за миналото, как се отнася към него, определя и как той или тя ще мисли за бъдещето на Украйна. А как мислите за миналото ще бъде определяно по всяка вероятност от историята на собственото ви семейството и мястото, на което живеете“. Митът за двете Украйни, едната русофилска, а другата украинско-националистическа, не е толкова прост, колкото изглежда. И все пак изглежда очевидно, че има голяма разлика между житейските опити на европеизираните украинци от Галиция на Запад, близо до границата с Полша (територия, която в миналото е била част от Австро-Унгарската монархия, Полша или Германия), и хората от Донбас на Изток, силно повлияни от Русия и с висок процент рускоговорещи (Украйна е по принцип двуезична, въпреки че официалният език е украинският). Тези различни житейски опити и произходи са ясно отразени в различните институционални политики.

Откъм хълмовете на Парка на вечната слава човек може да види река Днепър и Хидропарка – част от речния бряг, където жителите на Киев плуват и упражняват различни водни спортове. От другата страна на реката се виждат широки булеварди и високоетажни сгради в съветски стил. Новите пост-съветски сгради са запазили същата бомбастичност и неокласическия кич на комунизма. Близо до мемориала на Холодомора друг гигантски обелиск увековечава Незнайния воин от Втората световна война. Вечен огън. Двама младоженци застават за снимки пред него, а след това поемат на разходка между каменните плочи, възпоменаващи падналите генерали. Този мемориал увековечава същата война като онзи на Майката-родина, но като трагедия. Тук няма нищо епично, само тържественост и пестеливост на изразните средства.

Украйна е една от европейските страни, пострадали най-много по време на Втората световна война. Между 1939 и 1945 са умрели седем милиона украинци (от тях един милион евреи), или 16 процента от населението. „С репутацията си на европейска житница, придобита преди 1914“, пише Плохи, „и с една от най-високите концентрации на евреи в Европа, Украйна ще се превърне в основен обект на германския експанзионизъм и една от главните жертви на нацистите“. Германците се държат в Украйна като колониална окупационна сила. В Mein Kampf Хитлер вече е очертал план за завладяване и доминация на Източна Европа, чието население е считал за под-човешко. В книгата си Черна земя: Холокостът като история и предупреждение, Тимъти Снайдър пише за възхищението, което германските теоретици на национализма и расовото превъзходство са изпитвали пред [историята на] колониалната експлоатация на двете Америки, която те са желаели да повторят при славяните. Хитлер дори е отишъл дотам да сравнява Волга с Мисисипи. Украйна е била от съществено значение за войната и за бъдещата Германска империя, като източник на суровини и робски труд.

През 1930-те и 40-те украинците преживяват непрекъснат процес на колонизации – първо една вътрешна, съветска – характеризираща се с глад, преследване на несъгласните, чистки и трудови лагери, след която идва външна, нацистка – този път с етническо прочистване, поробване, погроми и антисемитизъм. Имало е украинци, които са посрещнали нацистите с радост, след страданието, причинено от сталинисткия терор. Те са вярвали, че националсоциализмът, тъй като съдържа думата „социализъм“, ще им донесе реален социализъм. Други просто са се надявали на по-добър живот. Някои се присъединяват към местните милиции, създадени от нацистите, които по-късно са смазани от Съветите, а други се присъединяват към Украинските националистически сили като УПА (Украинска партизанска армия), която първоначално сътрудничи на нацистите, докато плановете на ръководството ѝ за украинска независимост не се сблъскват с онези на германците.

Мнозина се оказват принудени да се бият за едната или другата страна, в зависимост от това къде се намират, а не толкова водени от убеждения и идеологии. Това е ситуация, обичайна за всички войни и нещо, което много хора забравят в следвоенните периоди, особено след граждански войни, Според Плохи,

По време на германската окупация Украйна се превръща в голямомащабен модел на концентрационен лагер. И както в лагерите, тук разделителната линия между съпротива и колаборационизъм, между жертвеност и криминално съучастничество с режима, става силно размита, но не и неразличима. Всеки прави свой собствен избор и онези, които оцеляват, трябва да живеят след войната с последствията от решенията си – мнозина в хармония, някои в безконечно страдание. Но почти всички страдат от синдрома на оцеляването.[5]

Да се забрави травмата

Йевхен Хлибовицки, интелектуалец, активист и политически анализатор, пие с известни трудности силно горещото си „Американо“-кафе в едно от модерните кафенета близо до Майдан, или Площада на независимостта. Това е мястото, на което през 1991 беше отпразнувана украинската независимост, където започнаха протестите на Оранжевата революция през 2004 и където загинаха повече от сто души по време на Революцията на достойнството през 2014. Хлибовицки смята, че Украйна е преживяла травма, подобна на онези, които се преживяват от жертвите на изнасилване. „В процеса на съзряване ние осъзнаваме какво се е случило и кой ни го е причинил. Въпросът сега е дали ще се оставим да бъдем носени от идеята за отмъщение или ще намерим начин всичко това да не се случва отново“. Може би това не е най-добрата аналогия, но то е добър пример за бремето, което тяхната история полага върху украинците. Историческата памет тук изглежда повече като травма, а индивидуалните памети като история; тя има повече общо с емоционалната и психологическа близост, отколкото с [научната] точност и взискателност; тя е въпрос по-скоро на възприятия, отколкото на реалности. В много случаи тя е просто илюзорна или фалшива. Путинска Русия фалшифицира историята и експлоатира някои исторически спомени за целите на собствената си пропаганда, а Украйна играе важна роля в тази пропаганда.

Историческата памет може да стигне дотам, че да блокира прогреса и реформите. В своята полемична книга Против припомнянето американският журналист Дейвид Рийф поставя под въпрос общоразпространеното мнение, че да се запомня е морално задължение за всички общества.

Историческата памет – по начина, по който я разбират днес общностите, народите и нациите – е навсякъде избирателна, егоистична и всичко друго, но не и безукорна от историографска гледна точка. И тя прекалено често е водила до война, а не мир, до ненавист, а не помирение, до желание за отмъщение, а не задължение да се започне трудната работа на опрощаването.

Реалната опасност според Рийф е не в забравянето, а в прекалено доброто запомняне. „Дори и ако чрез забравянето ние извършваме несправедливост по отношение на миналото, то това не означава, че чрез запомнянето не извършваме несправедливост по отношение на настоящето, осъждайки самите себе си да изпитваме болката от историческите си рани и горчивината от историческите си обиди далеч отвъд точката, при която – за наше собствено и онова на наследниците ни добро – би трябвало да сме ги оставили зад гърба си“. Тезата му е предизвикателна и полемична, а понякога и съмнителна; припомнянето не винаги включва възмущение, поляризация, национализъм и война. Но по време на разходка в Киев човек наистина се чувства изкушен да си помисли, че забравянето на някои от толкова многото трагедии, поне в частите им, засягащи последните няколко поколения, не би могло да бъде изцяло лошо за прогреса на тази страна. Историческата памет на Украйна е травма, която е много жива, постоянно подхранвана от национализъм и война, от външни и вътрешни заплахи, която я съживяват и преутвърждават. Винаги има рани, които трябва да бъдат затворени, както и чувство за историческа справедливост, което трябва да бъде прилагано.

Хлибовицки смята, че цялото това страдание е създало у населението голяма издръжливост, то е нейното голямо достойнство. „Почти всяко украинско поколение е преживявало катастрофи“, казва той. „А това е оставило след себе си дълбока травма. Днес ние имаме тук първото поколение, което не е било травматизирано, онова на хората, родени след 1991. Войната с Русия ги завари неподготвени. Свикнали с ценностите на развитието, сега те трябва да се адаптират към ония на оцеляването“. Той е възприел понятието издръжливост в смисъла, в който го използва Насим Талеб, авторът на известните есета Черният лебед и Антикрехкост. Понякога Хлибовицки изглежда като предприемач или либертарианец; той говори за „краткотраен шанс“ [window of opportunity] – израз, който се дочува сред украинските реформатори – и вярва, че един от големите проблеми на международната дипломация се състои в това, че тя се основава на „игри с нулева сума“[6], които въпреки това се опитват да се харесат на всички участващи страни, когато на практика това е невъзможно. „Не можем да се харесаме едновременно и на Хитлер, и на евреите“.

Макар и да е предпазлив по отношение бъдещето на Украйна, той не е изгубил чувството си за хумор и непрестанно разказва вицове или включва в речта си метафори. „Имам среща с английски дипломати. Ще ги попитам дали имат нужда от помощ“, шегува се той, имайки предвид Брекзита. Майданската революция го е превърнала в активист, но размислите му се фокусират повече върху неща като ценности и демократична култура, отколкото върху конкретни реформи. Манифестът на тинк-танк групата „Нестор“, в която Хлибовицки е една от водещите фигури, има заглавие, което е сякаш заето от роман на Олдъс Хъксли („Договор на достойнството за устойчиво развитие“) [Contract of Dignity for Sustainable Development]. В него се прави опит за създаване на нова форма на обществен договор; той напомня за проектите на либералните реформатори от деветнадесети век, включително и създаването на модерна национална държава. Освен това манифестът се опитва да насърчава една демократична култура, която отдава приоритет на индивидуалната отговорност и се разделя с историческата апатия, демонстрирана от мнозина украинци по отношение на неща като правителство и институции. В една клиентелистка държава, корумпирана и доминирана от олигарси (на първо място сред тях президентът Порошенко, собственик на шоколадената империя „Рошен“), това е изключително трудна задача.

Хлибовицки е облечен във вышиванка, традиционна украинска блуза, бяла и с цветна бродерия по яката и ръкавите. Тези носии са различни във всеки регион. В този случай обаче бродерията е не някакъв традиционен дизайн, а двуизмерен баркод [QR code], с което се намеква, че негов дом е Интернет – също като при много други млади хора, които излязоха по улиците през 2013, за да протестират срещу мафиозния и олигархичен режим на Янукович; революцията на Майдана е започнала с постинг във Фейсбук. Той споделя идеализма на революцията, но парадигмата му не е обичайната за идеализма. Той смята, че Украйна може да научи повече от Израел и Южна Корея, отколкото от Европейския съюз, тъй като те са страни, които са се модернизирали в среда на постоянна война. „Войната не може да бъде извинение за липсата на реформи, както демонстрират Израел и Южна Корея“, твърди той. На практика войната прави нуждата от реформи дори още по-належаща. „Украйна трябва да ‚де-империализира‘ Русия“, казва той. „Тя трябва да принуди Русия да престане да бъде империя. И трябва да се превърне в демократизиращата сила в региона“.

Почти всички наоколо носят вышиванки днес, в Деня на независимостта. След военния парад сутринта най-голямата атракция на деня се намира на главния градски булевард Крещатик, където по средата на улицата е направена един вид състезателна писта, с коли и мотоциклети, заобикалящи препятствия сред облаци от изгорели газове. Съпровождащата музика не е традиционна украинска, а неуморимо electro в пост-съветски стил (макар че по-късно вечерта се очаква женски хор, който ще пее фолклорни песни за красотите и житните полета на Украйна).

Само преди няколко дни една престрелка на границата между Украйна и окупираната територия на Крим пробуди страховете от нов конфликт с Русия, в добавка към онзи, който вече бушува в източната част на страната. Целта на Русия не е открита война, а по-скоро замразен конфликт, тоест поддържане на напрежение, подобно на онези от сепаратистките територии Транснистрия (на границата между Молдова и Украйна) или Южна Осетия и Абхазия (в Грузия): дребни заплахи с насилие, престрелки, поддържане на постоянно усещане за нестабилност. Русия не може да [си позволи да] превземе Украйна, но тя е в състояние да пречи на прогреса ѝ, а също и да подпомага превръщането ѝ в провалена държава. Може би Русия никога няма да успее да върне Украйна обратно в собствената си зона на влияние, но тя поне може да държи страната в ступор и да пречи на присъединяването ѝ към ЕС и НАТО.

Русия използва тактиката на т. нар. „хибридна война“, при която се комбинират елементи от обикновена война с използване на онлайн-пропаганда (създаване на уебсайтове за дезинформация, насочена към европейските читатели, поддържане на „ферми“ от тролове, предназначени за разпространяване на фалшива и манипулирана информация в Интернет). В много случаи руската пропаганда експлоатира украинските исторически памети: например тя обвинява симпатизантите на Майданската революция, че са просто бандеровци, симпатизанти на Степан Бандера – противоречивият украински националист, чиято партизанска организация, УПА, сътрудничи на нацистите през Втората световна война – и представя украинското правителство като фашистка „хунта“, доведена на власт чрез държавен преврат, подкрепян от западните правителства. Обикновено тази тактика е високо ефективна. Русия използва символизма на антифашизма в СССР, за да окуражава идеята, че Украйна се е върнала назад към 1941.

„Понякога те лъжат открито, но по правило онова, което руската пропаганда прави е да разпространява ‚полуистини‘„, казва Алина Мосендз, журналистка към StopFake – организация, създадена от факултета по комуникации към Университета Киев-Мохила, която се опитва да опровергава лъжите на руската пропаганда. StopFake работи на десет езика и е основен опонент на спонсорираните от Кремъл медии като Спутник или RT (бившата Russia Today), които се превеждат на много повече езици. Разговаряме в традиционен украински ресторант в центъра на Киев и сме си поръчали вид сок от боровинки, който се сервира в кани. Стените са покрити с портрети на идоли от съветската ера, от спортисти до певци, но музиката се състои почти изцяло от международни поп-хитове от 1970-те (Hooked on a Feeling във версията на Blue Swede, Hold the Lineна Toto). Докато ми разказва за проекта, на испански и с подчертан аржентински акцент (научила е испански докато е живяла в Аржентина), Алина оцветява картинки за попълване на хартиена детска покривчица. Със същите цветни моливи рисува диаграми и графики, с които обяснява по-добре състоянието на пресата при Янукович и тактиките на руската пропаганда.

„Една от целите на руската пропаганда е да докаже, че ЕС не функционира, че той е нещо като пропаднала държава“, казва тя. „Имате например Брекзита, който демонстрира несъгласията в Европейския съюз. Кремълските медии като Спутник или RT експлоатират това и се опитват да генерират загуба на доверие в други страни. Те си измислят различни подобни сценарии – Швекзит, Грекзит… Руската пропаганда не се опитва да предлага Русия [като модел], а по-скоро да дискредитира западните страни и да се възползва от разделенията и слабостите, които са следствие от техния плурализъм и възможности за вътрешна критика. Както пишат Едуард Лукас и Питър Помернцев в Как да се спечели информационната война, изследване на Центъра за анализи на европейската политика,

Целта е не толкова да се убедят основните [западни] медии, а да се играе за публики, които вече не се доверяват на собствените си системи, които вярват a priori в конспиративни теории и търсят каквато и да е информация, колкото и смехотворна, която да потвърди предпочитанията им. Естеството на онлайн-медиите – особено социалните медии – позволява на Кремъл да работи в т. нар. „ехо-камери“, онлайн-медийни-светове, където факти и техники за проверяване на факти не могат да проникнат. Кремъл не е създал пост-факт-света, който оказва влияние върху всичко – от изборите в САЩ до пропагандата на ИДИЛ в Европа – но той е добре позициониран да го експлоатира.

Историите за предполагаемия държавен преврат в Киев са оказвали влияние върху немалко западни медийни канали, но те са най-успешни в социалните мрежи. Алина е трябвало да опровергава истории, в които се твърди, че Ислямска държава има тренировъчни центрове в южна Украйна или че украински войници за разпънали на кръст дете по време на войната в източната част. Понякога различни медии допускат най-невинни грешки: Алина се оплаква, че когато говорят за руснаците, които са нахлули в Донбас, местните медии говорят за „сепратисти“, вместо за „терористи“ – един дебат, който напомня за онези около баските или ИРА. StopFake е изправен пред херкулесова задача. „Ние се занимаваме не само с пропагандата, насочена срещу Украйна, но и с всякакви видове пропаганда за Европа и света“, обяснява тя. Но как човек да се противопостави на емоции? Как да се убеди някой човек, че дадена информация е невярна, когато личната му/ѝ нужда е да вярва, за да получи потвърждение на собствените си идеи, [обикновено свързани с неща като] идентичност и история, особено по средата на война като онази в Украйна? „StopFake се съсредоточава върху лъжите в медиите“, обяснява тя. Съществуват алтернативи. Хората, които са недоволни от онова, което виждат по телевизията, могат да намерят други информации. Но проблемът се дължи и на лошите медийни практики. Например някои от медийните организации, чиито истории ние сме опровергали с помощта на проверка на факти, отказват след това да коригират материалите си“.

С или без ЕС

Хотел „Украйна“ е мрачна, грозна сграда в стил, който е смесица от брутализъм и неокласицизъм. Намира се близо до Майдан незалежностi, натоварения със символично значение Площад на независимостта в центъра на Киев и е открит през 1961, по времето на Хрушчов. Днес той все още е държавна собственост. На 20 февруари 2014, след месеци на протести против бившия президент Янукович, по прозорците му са били позиционирани снайперисти от специалните държавни части (Беркут), за да стрелят „на месо“ по демонстрантите на площада. Убити са петдесет и трима души. Според различни източници украинските специални части са били тренирани от руски инструктори. В документален филм, излъчен по BBC, репортерът Гейбриъл Гейтхаус се опитва да разследва широко разпространената сред протестиращите, но недоказана теория, че там е имало руски наемници, натоварени със задачата да стрелят както по демонстрантите, така и по полицията, за да провокират клане и да създадат състояние на хаос, което да позволи руска интервенция. Един ден по-късно, на 21 февруари, Янукович напусна страната. Той все още се намира в Русия, а украинската съдебна система го обвинява в това, че е дал заповедта за стрелба по демонстрантите. Общо над сто души загинаха в Революцията на достойнството, днес известни под названието „Небесната стотица“.

Паважът по Площада на независимостта е похабен, с множество пукнатини и дупки. Паветата, които демонстрантите са извадили, за да ги хвърлят срещу полицията, не са били заместени от нови и днес са натрупани под формата на импровизиран мемориал на „Небесната стотица“, с фотографии и свещи. Фотографии на млади момчета по на 16, които са излезли на улицата, за да се борят за една по-добра страна. Брадати възрастни мъже, мъже с казашки прически. Също и Серхий Нигоян – млад армено-украинец, когото мнозина считат за първата жертва на революцията. Снимки на войници, загинали на изток са смесени с онези на мъртъвците от Майдана – нещо, което дразни някои хора. Има само малко жени.

Ана е била там, и то още от първия ден. Тя е редакторка на престижно киевско списание. Разхождаме се заедно по Майдана в деня на независимостта. Тя ми разказва как е оцеляла след един от сблъсъците между полицията и демонстрантите, как полицай е дръпнал нея и майка ѝ настрана от мелето и така ги е спасил. На моменти долавям как гласът ѝ се пречупва и се притеснявам, че ще заплаче, но скоро разбирам, че това са обичайните модулации на тона ѝ. Тя е сериозна, със сурово изражение. В усмивката ѝ се прокрадва горчивина. Изглежда уморена от гледане на мемориали, от превръщането в развлечение на цялото това страдание: плочи, цветя, разпятия, шлемовете на демонстрантите, окачени по дърветата. Войници маршируват нагоре-надолу по павираната улица, където са се случили повечето смърти. Сградата на тайните служби, от едната страна на улицата, е напълно обградена от войници. Под колоните на площада се вижда голяма група полицаи. Друга група войници, качени на всъдеход с високоговорители, се опитват да вразумят 20 или 30 души, които им отвръщат с викове Слава Украины! и Хероям слава! Минаваме пред хотел Украйна, който изглежда напълно празен и тя ми посочва прозорците, от които са идвали изстрелите. Телевизионните образи на клането, което беше излъчено от всички международни информационни мрежи, показват празни прозорци с веещи се пердета. Камерите се опитват да открият снайперистите.

През 2004 прозападно настроеният кандидат за президент Юшченко се разболя много сериозно. В болницата лекарите откриха, че е бил отровен. Имаше спекулации, че зад покушението са стояли руснаците, тъй като такъв вид отрова може да се намери само в Русия, но не и в Украйна. Успяха да спасят живота му, макар че лицето му беше обезобразено завинаги. Въпреки това той участва в изборите и изгуби срещу Янукович. Но малко след това записи, изтекли от предизборния екип на „победителя“ показаха, че изборите са били фалшифицирани. Около 200,000 души излязоха по улиците и Площада на независимостта, за да протестират в хода на онова, което по-късно беше наречено „Оранжева революция“. Ана е била сред тях. Изборите бяха проведени отново и този път Юшченко победи Янукович. Правителството му предприе някои колебливи стъпки по посока на Запада и ЕС, но беше злепоставено от масивни неуспехи в борбата срещу корупцията и олигархическата власт, както и в опитите за реформа на съдебната система. През 2010 Янукович спечели следващите избори и слабите стъпки по посока на демокрацията, свободата на изразяването и приближаването към Европа бяха замразени. Про-руски ориентиран, Янукович управляваше по авторитарен начин и режимът му ставаше все по-стриктен и нелиберален. През 2013 той отказа да подпише съглашението за присъединяване на Украйна към ЕС, което би направило страната значително по-близка до Съюза. В резултат на това хората отново излязоха на улиците, за да протестират, но този път със знамена на Европейския съюз.

Майданската революция от 2013-14 беше представена на Запад като революция в подкрепа на идеята за встъпване в Европейския съюз. Оттук и названието „Евромайдан“. Това послужи като основание за подновено самодоволство сред някои европейски лидери. „Те се борят за встъпване в Европа, докато други се опитват да я напуснат“, се казваше понякога. И действително, тя започна в отговор на отказа на Янукович да придвижи страната по-близо до Европейския съюз. Но по-късният развой на нещата задмина всичко това. „Повече от всичко друго това беше борба за базисните ценности на човешкото съществуване“, заявява Ана. „Тя нямаше нищо общо с неща като ЛГБТ-права или свобода на словото, а се водеше на по-ниско ниво: ние настоявахме за поносим начин на живот. Не само в икономически смисъл. Ставаше въпрос за изискване на базисно зачитане на правото на хората да се чувстват сигурни, защитени и непреследвани от държавата; да имат политици, които дават сметка за онова, което вършат…“

Мнозина в Киев са съгласни, че не всичко в революцията е било свързано с Европейския съюз. А днес, след кризата с бежанците, възхода на крайния популизъм и Брекзита, към ЕС има вече само малко интерес. „Погледнато от украинска гледна точка“, казва Йевхен Хлибовицки, „ние виждаме ЕС като банда идиоти, които провалят една брилянтна идея. Ценим високо факта, че тук не е имало война в продължение на 70 години. Да не се избиваме взаимно е нещо великолепно“. Но той не вярва, че страната му ще се присъедини скоро към ЕС, нито пък вижда необходимост от това. Може би решението ще се състои в това Украйна да се „европеизира“ сама (като въведе върховенство на закона), без а се присъединява към съюза. Всички тук са съгласни, че Съюзът функционира като един вид демократически корсет. Без него много политици, които твърдят, че са реформатори, сред тях и президентът Порошенко, не биха се чувствали под такъв натиск. Но не всичко трябва да дойде отвън. „Ако бихме чакали Европа, досега щяхме да сме мъртви“, заявява Хлибовицки. Заглавието на украинския национален химн е „Украйна още не е мъртва“. В деня на независимостта той звучи в мощни, епични тонове над Майдана. В него се говори за вечна слава, свобода и отхвърляне на враговете. Но е трудно човек да си представи национален химн, който е по-горчив от този.

Рикардо Дуда е испански журналист, сътрудник на списание Letras Libres. Участник е в проекта на онлайн-изданието Eurozine „Отвъд истории на конфликта: представяне на публичните дебати в Украйна“, във връзка с който през август 2016 посещава Киев, където работи в продължение на месец.

От националните движения към напълно формираната нация:

процесът на изграждане на нациите в Европа

Автор(и): Мирослав Хрох

Вместо увод

Настоящият текст представя на българската публика една от най-важните студии в областта на теоретичното изследване на национализма. Мирослав Хрох, един от малкото източноевропейски изследователи на проблема, общопризнати в световен мащаб, представя тук в обобщен вид основните положения на собствената си концепция за възникването на национализма в Европа. Важно е да се отбележи, че Хрох е може би единственият учен от световно ниво, който представя убедителна и в огромна степен съвпадаща с развоя на историческите събития концепция за възникването на централно- и източноевропейските национализми, като дори обръща специално внимание на България, която според него е „специален случай“. Предназначена най-вече за специалисти и експерти в областта на социалните науки и историографията, студията въпреки това може да бъде четена и от по-широка аудитория, което е и основанието тя да бъде представяна в неспециализирано издание от рода на „Либерален преглед“.

Нацията представлява неотделим елемент от модерната европейска история. Не е трудно да се иронизира по повод постиженията на „национализма“ в минало и настояще, да се критикува неговата роля и да се поставят добри или лоши оценки на различни групи, личности или даже нации, в процеса на развитието му. Има публика, която намира този подход точно по собствения си вкус, но той не трябва да се обърква с научния подход към темата. Историците не са съдии; тяхната задача се състои в обясняване на действителни исторически трансформации. През последните години се появи значително количество нови изследвания по въпроса за нациите и национализма, голяма част от тях разработвани от социални учени, които първо разработват голямомащабни теоретически рамки, а след това илюстрират обобщенията си чрез внимателно подбрани примери. Историците предпочитат да започват първо с емпирическите изследвания, а едва след това да се придвижват към по-мащабни заключения. В собствената си работа не съм се опитвал да разработя теория на изграждането на нациите, а по-скоро да създам ефективни методи за класифициране и оценка на опита при създаването на нациите, разглеждан като процес, протичащ в рамките на по-широка социална и културна история – тоест третиран не толкова като набор от единични, неповторими събития, колкото като част от по-широка обществена трансформация, която се поддава на контролируеми обобщения[7]. Въпреки това е важно да се подчертае още в самото начало, че се намираме много далеч от някаква способност за обясняване на всички основни проблеми, възникващи при разглеждането на формирането на модерните нации. Всеки историк на националните движения ще се съгласи, че разбирането на тези процеси е силно затруднено от сериозните „дупки“ в наличността от данни. В този смисъл всички защитими заключения си остават не повече от частични открития, а всички „теории“ трябва да се приемат просто като база за по-нататъшни изследвания. В полемичен план може да се каже, че в момента имаме свръхпроизводство на теории и стагнация в полето на сравнителните изследвания по темата.

Нация и гражданско общество

Това неудобно обстоятелство се дължи, мисля, отчасти на едно широкоразпространено концептуално объркване. Защото днес процесът на оформянето на нациите в Европа обикновено се разглежда като следствие от разпространението на идеите на „национализма“. Това е може би особено валидно при днешната англосаксонска литература[8]. По мое мнение този подход към темата е най-вече заблуждаващ, тъй като разпространението на националните идеи е могло да се случи само при наличието на специфични социални предпоставки. Оформянето на нациите никога не е било просто проект на амбициозни или нарцистични интелектуалци, а идеите не са могли да се разпространяват из Европа просто въз основа на собствената си вдъхновяваща сила. Интелектуалците могат да „изобретяват“ национални общности само ако вече са налице някои обективни предпоставки за формирането на нацията. Карл Дойч е отбелязал отдавна, че, за да може да възникне национално съзнание, то първо трябва да съществува нещо, което то да осъзнае. Индивидуалните открития на национално чувство не обясняват защо те са се получили в толкова много страни, независимо едно от друго, при определени обстоятелства и в различни епохи. Само подход, при който се поставя акцент върху подлежащите сходства в причините, поради които хората са приемали една нова национална идентичност, може да хвърли светлина върху този проблем. Тези проблеми могат да бъдат вербализирани, но под нивото на „високата политика“ те често си остават неизказани.

И така, „нацията“ разбира се не е някаква вечна категория, тя е продукт на дълъг и сложен процес на историческо развитие в Европа. Нека за собствените си целя да я определим първоначално като голяма социална група, обединена не само от едно, а от комбинация от няколко вида обективни взаимоотношения (икономически, политически, езикови, религиозни, географски, исторически), както и от тяхното субективно отражение в колективното съзнание. Много от тези връзки могат да бъдат взаимозаменими – някои от тях играят особено важна роля в даден процес на национално изграждане и само допълнителна роля в някой друг. Но сред всички тях три такива се очертават като незаменими: (1) „памет“ за някакво общо минало, разглеждана като „съдба“ на групата – или поне като неин ключов елемент; (2) плътност на езиковите и културни връзки, позволяваща по-висока степен на социална комуникация вътре в групата, отколкото вън от нея; (3) концепция за равенство на всички членове на групата, организирани в гражданско общество.

Процесът, при който около тези централни елементи се формират нации, не е нито предопределен, нито необратим. Той може да бъде прекъснат, също както и да бъде подновен след дълго прекъсване. При разглеждането на Европа като цяло става ясно, че той е преминал през две отчетливо различни фази, с неравна продължителност. Първата от тях започва през Средновековието и води до два силно различни резултата, които предоставят контрастно-различни изходни точки за втората фаза – онази на прехода към капиталистическа икономика и гражданско общество. При този [втори] момент пътят към модерната нация в пълния смисъл на думата получава началото си откъм една от две контрастно-противоположни социално-политически ситуации (макар че, разбира се, има и преходни случаи). В голяма част от Западна Европа – Англия, Франция, Испания, Португалия, Швеция, Холандия – но също и пò на Изток, в Полша, ранната модерна държава се развива под доминацията на една етническа култура – или в абсолютистка форма, или като система от представителство на съсловията. В болшинството от случаите късният феодален режим бива впоследствие трансформиран, чрез реформи или революция, в модерно гражданско общество, паралелно с изграждането на националната държава като общност от равни граждани. От друга страна, в повечето части на Централна и Източна Европа, определена „екзогенна“ [външна] управляваща класа, доминира над различни етнически групи, които заемат някаква компактна територия, но не притежават „своя собствена“ аристокрация, политическо тяло или продължителна литературна традиция. Собствените ми изследвания се занимават най-вече с тази втора група от ситуации. Погрешно би било обаче да се смята, че този втори вид ситуация никога не е съществувал и в Западна Европа. Получило се е така, че нещастията на „недоминантната етническа група“ винаги са били асоциирани със земите от Източна и Югоизточна Европа – като съдба [най-вече] на естонци, украинци, словенци, сърби или други [народи]. Но в Западна и Югозападна Европа първоначално също е имало множество подобни общности. Там обаче средновековната или ранната модерна държава е асимилирала по-голямата част от тях, макар че значителен брой специфични древни култури са устояли на подобни процеси на интеграция – ирландци, каталонци, норвежци и други (може би в Източна Европа гърците представляват подобна аналогия)[9]. Освен това е налице и важен набор от преходни случаи, при които етническите общности са притежавали „своя собствена“ управляваща класа и литературни традиции, но не и обща държавност – германците и италианците, или по-късно (след загубата на държавата си), поляците.

Сега, при втория вид ситуация, върху кото се концентрира собствената ми работа, началото на процеса на национално изграждане може да се датира към момента, в който дадени групи вътре в недоминантната етническа общност започват да обсъждат собствената си етничност и да я възприемат като потенциално оформяща се нация. Рано или късно те започват да отбелязват определени дефицити, които все още недостигат в бъдещата [им] нация и започват да полагат усилия за постигането им, опитвайки се да убедят сънародниците си във важността на съзнателната принадлежност към нацията. Самият аз обозначавам тези организирани опити за постигне атрибутите на изцяло оформена нация (които не винаги и навсякъде са успешни) с понятието национално движение. Настоящата тенденция да се говори за тях като за „националистически“ води до сериозно объркване. Защото национализмът stricto sensu [в стриктния смисъл на думата] е нещо по-различно, а именно мирогледът, който отдава абсолютен приоритет на ценностите на нацията и ги поставя над всички останали ценности и интереси. Далеч от реалността е да се твърди, че всички патриоти на националните движения в Централна и Източна Европа от деветнадесети и ранния двадесети век са били националисти в този, точния смисъл на думата. Понятието почти не може да бъде приложено към такива представителни фигури като норвежкия поет [Хенрик] Вергеланд, който се опитва да създаде език за страната си[10], полският писател [Адам] Мицкевич, който копнее по освобождението на страната си или дори чешкият учен [Томаш] Масарик, който формулира и реализира програма за национална независимост, след като цял живот се е борил против чешките националисти. Национализмът е само една от многото форми на националното съзнание, пораждащо се в хода на тези движения. Разбира се, по-късно той често се превръща в значителна сила в този регион, както го прави и пò на Запад, в региона на нациите-държави – като вид политика на силата с ирационални отсенки. Но [типичната] програма на националното движение е от друг вид. Нейните цели обхващат три основни групи искания, които отговарят на осъзнаваните дефицити на националното съществуване: (1) създаването на национална култура, основаваща се местния език, както и нейното използване в образованието, администрацията и икономическия живот; (2) постигането на граждански права и политическо самоуправление, първоначално под формата на автономия, а в края на краищата (обикновено много късно, като изрично изискване) – на независимост[11]; (3) създаване на пълна социална структура от етническата група, включително образовани елити, чиновничество и предприемаческа класа, но също – там където е необходимо – свободни селяни и организирани работници. Сравнителната важност и таймингът на тези три набора от изисквания варират във всеки от случаите. Но траекторията на всяко национално движение е изпълнена едва когато са изпълнени и трите от тях.

Между началната точка на всяко национално движение и неговото успешно приключване могат да бъдат разграничени три структурни фази, в зависимост от характера и ролята на активните му участници, както и степента на национално осъзнаване, появяваща се в етническата група като цяло. В началния период, който аз наричам фаза А, енергиите на активистите са отдадени преди всичко на научни изследвания в, и разпространяване на, лингвистичните, културни, социални и понякога исторически характеристики на недоминантната група – но като цяло без отправяне на някакви специфично-национални искания за поправяне на дефицити (някои от тях дори не вярват, че групата им изобщо би могла да се превърне в нация). Във втория период, или фазата B, се появява нов набор от дейности, при които вече се правят опити за спечелване на възможно най-голям брой членове на групата за каузата на създаването на бъдещата нация, чрез патриотически действия за „пробуждане“ на националното съзнание сред тях – по правило в началото без особен успех (в една под-фаза), но по-късно (в друга под-фаза), със спечелване на все по-възприемчива аудитория. Щом само по-голямата част от населението започне да отдава специално значение на националната си идентичност, се формира масово движение – нещо, което аз наричам фаза C. Едва порез тази финална фаза може да се формира пълна социална структура, а движението може да се диференцира и разграничи на отделни крила – консервативно-клерикални, либерални и демократически, всяко от тях със собствена програма.

Четири вида национални движения

Целта на тази периодизация, така както я предлагам, е да позволи правенето на смислени сравнения между отделните национални движения – тоест нещо повече от прости синхронни наблюдения на онова, което се случва в едно и също време в различните европейски земи от 19 век. Имам предвид изследвания на аналогични форми и фази на историческо развитие. Такива сравнения изискват подбор на ограничен набор от специфични измерения, в чиито понятия да се анализират различните национални движения. Колкото по-комплексно е сравняваното събитие, толкова по-голям и наборът от такива подходящи параметри. По правило обаче е по-добре да се подхожда постепенно, да се натрупват сравнителни резултати крачка по крачка, вместо да се въвеждат прекалено много измерения [параметри] наведнъж. Предлагам тук някои от най-важните маркери, някои от които са били изследвани от мен или от други изследователи, докато останалите си остават теми за бъдещи изследвания: социална принадлежност и разпределение по територията на страната на водещите патриоти и активисти; ролята на езика като символ и средство за идентификация; мястото на театъра (а също на музиката и фолклора) в националните движения; видимостта или невидимостта на гражданските права като изискване; важността на историческото съзнание; позицията на социалната система и разпространението на грамотността; участието на църквите и влиянието на религията; приносът на жените като активистки и символи. Но освен всички параметри, изредени дотук, собствените ми изследвания показват, че от основополагащо значение за всяка типология на националните движения в Централна и Източна Европа (но не само там) е съотношението между преходите към фаза B, a след това фаза С, от една страна, и прехода към конституционно общество, основаващо се на равенство пред закона, от друга – процес, който обикновено се характеризира като момент на „буржоазна революция“. Комбинацията от тези две поредици от промени ни позволява да разграничим четири различни видове национални движения в Европа:

1. При първия случай зачатъците на национална агитация (фаза В) са се получили по време на стария абсолютистки режим, а масов характер тя придобива във време на революционни промени в политическата система, когато започва да се утвърждава и организирано работническо движение. Водачите на фаза В създават националните си програми при условия на политическа криза. Такъв е случаят с чешката агитация в Бохемия, както и с унгарското и норвежко движения; всички те навлизат във фаза В около 1800. Норвежките патриоти придобиват конституция и декларация за независимост през 1814, докато чехите и унгарците формулират – макар и по напълно различен начин – собствените си национални програми по време на революциите от 1848.

2. При втория случай националната агитация също започва да набира сила при стария режим, но преходът към масово движение, или фаза С, тук се отлага до времето след приключване на конституционната революция. Това изместване на последователността може да бъде причинено от неравномерно икономическо развитие, както е в случаите при Литва, Латвия, Словения или Хърватска; но също и от чуждо потисничество, както е в Словакия или Украйна. Може да се каже, че фаза В е започнала в Хърватска през 1930-те, в Словения през 1840-те, в Латвия в края на 1850-те, а в Литва не преди 1870-те. Съответно фаза С е достигната в Хърватска не преди 1880-те, в Словения през 1890-те, а в Латвия и Литва едва по време на революцията от 1905. Насилственото поунгарчване [Magyarization] задържа прехода към фаза С в Словакия след 1867, а същото прави и потисническата русификация в Украйна.

3. При третия случай националното движение придобива масов характер още при стария режим, и то още преди утвърждаването на гражданско общество или конституционен ред. Движенията от този вид водят до въоръжени въстания и се ограничават до териториите на Османската империя в Европа – Сърбия, Гърция и България.

4. При последния случай националната агитация започва първо при конституционни условия, при по-развит капитализъм, характерен за Западна Европа. В тези случаи националното движение може да достигне фаза С доста рано, както е при земите на баските или в Каталония, докато при други случаи тя се достига едва след много дълга фаза В, както е във Фландрия, или изобщо не се достига – както в Уелс, Шотландия или Бретан.

Нито един от описаните дотук етапи – от дефиниция през периодизация до типология – не е, разбира се, цел сам по себе си. Те не обясняват нито източниците, нито резултатите от различните национални движения. Сами по себе си те са просто необходими отправни точки към истинската задача на всяко историческо изследване: причинно-следственият анализ. С какво се обяснява успеха на повечето от тези движения в епохата, приключила във Версай[12], както и поражението на останалите? Как да се обяснят вариациите в тяхната еволюция и развръзка? Ако модерната напоследък идея, че нациите в Европа са били изобретени от национализма, е очевидно необоснована, то моно-каузалните обяснения едва ли са много по-добри. Всяко задоволително разглеждане ще трябва да бъде многопричинно и да се движи между различни степени на генерализация; освен това то ще трябва да обхваща хронологически дълъг период от неравномерно европейско развитие.

Предшественици на националното изграждане

Всяко подобно обяснение трябва да започва с „прелюдията“ към модерното национално изграждане, която се разиграва в късните средновековни и ранните модерни времена и има огромна важност не само за държавите-нации от Запада, но и за онези етнически групи, които си остават или тепърва се оказват доминирани от „външни“ управляващи класи в центъра и на изток по континента, а също и по други места. В историческата действителност, разбира се, се срещат не само тези идеални типове, но и множество преходни случаи. Голям брой средновековни форми на управление със собствени писмени езици не са успели да се развият успешно до държави-нации, а напротив, са изгубили автономността си отчасти или изцяло, докато населенията им по правило са запазили етничността си. Това важи за чехите, каталонците, норвежците, хърватите, българите, уелсците, ирландците и други. Дори и в случаите на типологично доста „чисти“ недоминантни етнически групи – например словенци, естонци или словаци – тяхното общо минало не може да бъде отхвърляно като чист мит. Казано по-общо, наследството от първата фаза в процеса на национално изграждане, дори и ако тя е била прекъсната, често е оставяло значителни ресурси за следващата. Ето в какво конкретно се състоят те:

1. Много често се съхраняват някои останки от по-раншна политическа автономия, макар и, [странно], възприети от членове на съсловия, принадлежащи към „управляващата“ нация, които създават определени напрежения между съсловията и абсолютизма. От своя страна те предоставят импулси за по-късни национални движения. Тези проявления могат да се наблюдават в много части на Европа през късния осемнадесети век – например при съпротивата на унгарските, бохемски и хърватски съсловия срещу хабсбургския [Josephine] централизъм, реакцията на аристокрацията във Финландия против нео-абсолютизма на [шведския крал] Густав III, опозицията на протестантските земевладелци в Ирландия срещу английската централизация или в отговора на местната норвежка бюрокрация срещу датския абсолютизъм.

2. „Паметта“ за предишната независимост или държавност, дори и разполагаща се далеч назад в миналото, може да играе важна роля при стимулирането на националното историческо съзнание и етническа солидарност. Това е основният аргумент, използван във фаза В от патриотите в чешките земи, Литва, Финландия, България, Каталония и другаде.

3. В много случаи средновековният писмен език повече или по-малко оцелява, което прави по-лесно развитието на нормите на съвременния език със собствената му литература, какъвто се оказва случаят при чехите, финландците и каталонците, сред много други. Но контрастът между случаите с такова наследство и онези, при които то липсва, е бил силно преувеличаван през деветнадесети век, когато понякога се е твърдяло, че те съответстват на разграничението между „исторически“ и „неисторически“ народи, докато на практика неговата значимост касае единствено темпото, с което възниква историческото съзнание на нацията.

Ясното при тези случаи обаче е, че съвременният процес на създаване на нации започва със събирането на информация за историята, езика и нравите на недоминантната етническа група – информация, която се превръща в решаваща съставна част от първата фаза на патриотическата агитация. Учените изследователи от фаза А „откриват“ етническата група и полагат основите за последващото формиране на „национална идентичност“. Но тяхната интелектуална дейност не може да бъде наречена организирано социално или политическо движение. Повечето от патриотите не формулират до този момент никакви „национални“ изисквания. Превръщането на техните намерения в цели на някакво социално движение, стремящо се към културни и политически промени, е продукт на фаза В и причините, поради които това се случва, все още си остават до голяма степен въпрос на дискусии. Защо научните интереси се превръщат в емоционална привързаност? И защо привързаността или лоялността към даден регион прерастват в [себе]идентификация с дадена етническа група като бъдеща нация?

Ролята на социалната мобилност и комуникацията

Като първи подход към въпроса за тази трансформация може да се очертае [наличието на] три решаващи процеса: (1) социална или политическа криза на стария ред, съпровождана от нови напрежения и хоризонти; (2) поява на недоволство сред значителни части от населението; (3) загуба на вяра в традиционните морални системи и преди всичко упадък на религиозната легитимност, дори и ако това засяга само малка част от интелектуалците (но не само онези, които са повлияни от рационализма на Просвещението, а също и такива от по-различни мисловни течения). Като цяло е ясно, че бъдещите изследвания трябва да обърнат повече внимание на тези различни кризисни аспекти, както и на способността или готовността на патриотите да формулират реакции към тях не само от социална или политическа, но и от национална гледна точка. Ако в такива моменти група интелектуалци подхване истинска национална агитация, то това поставя в ход критичната фаза В. Но това не означава автоматично раждане на модерна нация – за нейната поява са необходими допълнителни условия. Защото тук трябва да попитаме при какви обстоятелства една подобна агитация става окончателно успешна, като се превръща в масовото движение на фаза С, способно да осъществи националната програма?

Социалните учени са предлагали различни теории, с чиято помощ да се обясни тази трансформация, но те едва ли могат да ни удовлетворят, тъй като не отговарят на емпирическите факти. Ърнест Гелнър например приписва възхода на национализма по същество на функционалните изисквания на индустриализацията.[13] Но повечето от националните движения в Европа възникват доста преди появата на модерна индустрия и обикновено приключват решаващата „фаза В“ от развитието си преди да са имали какъвто и да е контакт с нея – много от тях всъщност при преобладаващо аграрни условия. Но дори и ако [приемем, че] такива пропуски са нещо обичайно за социологическата литература, то все пак не можем да се ограничим просто до индуктивни описания от вида, предпочитан от традиционния историограф. Нека тогава разгледаме два други фактора, обозначавани с различни названия от различни автори, но по същество сравнително общоприети в тази област. Ако възприемем речника на Карл Дойч, то можем да ги наречем „социална мобилност“ и „комуникация“.[14] Тук ситуацията изглежда доста еднозначна, разгледана на пръв поглед. Можем да потвърдим, че в повечето случаи членовете на патриотичните групи принадлежат към професии с доста висока вертикална мобилност, при което в никой от случаите те не са били доминирани от хора, набрани от групи с ниска социална мобилност, примерно селяни. Високата степен на социална мобилност следователно изглежда е била благоприятно условие за приемането на патриотични програми във фаза В. Дотук добре. (За нещастие обаче ние знаем също, че тя често е улеснявала успешната вертикална асимилация на членове на същата група в редиците на управляващата нация.) По същия начин, социалната комуникация като предаване на информация за реалността, както и на определени отношения към нея, със сигурност е играла важна роля при възхода на модерното капиталистическо общество – и ако изследваме занятията на патриотите, то действително ще стигнем до извода, че националната агитация е привличала с най-голяма сила онези хора от недоминантната етническа група, които са имали достъп до най-добрите канали на тази комуникация. Териториалният анализ предоставя същите резултати: регионите с най-гъсти комуникационни мрежи са били най-възприемчиви за такава агитация. Ето защо гледната точка на Дойч изглежда получава потвърждение – а именно, че възходът на националните движения (той говори за национализъм) е вървял ръка в ръка заедно с напредъка на социалните комуникации и мобилността, самите те бидейки процеси вътре в една по-голяма трансформация на обществото.[15]

И все пак е нужно да се съпостави тази хипотеза с историческата реалност в поне два ограничаващи случая. Като една от тези крайности трябва да посочим примера с областта Полесье в междувоенна Полша – регион с минимална социална мобилност, много слаби контакти с пазара и спорадична грамотност. Запитани каква е националността им по време на преброяването от 1919, болшинството от тамошните жители отговарят просто: „от тука“.[16] Същата картина преобладава и в източна Литва, западна Прусия, долна Лужица и различни балкански региони. Но какво да кажем за противоположната ситуация? Могат ли интензивният растеж на комуникациите и високата степен на социална мобилност да бъдат считани за причини на успеха на фазата В? В никакъв случай – опитът на земи като Уелс, Белгия, Бретан или Шлезвиг показват, че, напротив, те често могат да съществуват заедно със слаба реакция към националната агитация, при условия, където съзряващият конституционен ред се оказва по-важен.

Криза и конфликт

Трябва следователно да е съществувал и някакъв друг важен фактор, освен социалната промяна и високите нива на мобилност и комуникация, които обикновено подават импулса към национално движение. Аз наричам този фактор „национално-релевантен конфликт на интереси“, или с други думи социално напрежение или сблъсък, които могат да бъдат приписани на езикови (а понякога и религиозни) разделения. Обичаен пример за това от деветнадесети век е конфликтът между новите университетски възпитаници, идещи от някоя недоминантна езикова група и затворения елит на управляващата нация, поддържащ наследствена хватка върху водещите позиции в държавата и обществото.[17] Но е имало също и сблъсъци между селяни, принадлежащи към подчинената група и земевладелци от доминантната, между занаятчии от първата и търговци на едро или фабриканти от втората, и така нататък. Важно е да се подчертае, че конфликтите на интереси, свързани със съдбата на националните движения, не могат да бъдат сведени до класови конфликти – тъй като националните движения винаги са набирали членовете си от няколко различни класи и групи, така че интересите им са били определяни от широк спектър на социални отношения (включващи, разбира се, и класови отношения).

Но защо социалните конфликти от този род са били артикулирани от национална гледна точка по-успешно в някои части на Европа, отколкото в други? Парадоксално, но може да се твърди, че през деветнадесети век националната агитация често е започвала по-рано и е имала по-големи успехи в областите, в които недоминантната етническа група като цяло (често включително и лидерите ѝ), е имала само слабо политическо образование и буквално никакъв политически опит, поради абсолютисткото потисничество, под което са израснали. Бохемия или Естония са само два сред многото примери. При тези обстоятелства има само малко място за по-високо развити форми на политически дискурси или спорове. И от двете страни на даден конфликт е било по-лесно социалните противоречия или враждебности да бъдат обяснени от национална гледна точка – като заплахи към общата култура или собствения език, или етнически интерес. Това е и главната причина, поради която при западноевропейските национални движения се открива типологично различие (виж по-горе тип 4). Именно по-високите нива на политическа култура и опит са позволили конфликтите на интереси в повечето западни зони да бъдат артикулирани в политически понятия. Така например фламандските патриоти са били разделени на два лагера още от самото начало на фаза В – либерали и клерикали – и повечето фламандски избиратели са изказвали политическите си предпочитания чрез гласуване за едната от двете партии, либералната или католическата, като с това са оставяли само една малка група за чисто Фламандската партия. Същият феномен може да се наблюдава в днешните Уелс или Шотландия. При тези условия националната програма не може лесно да спечели масова подкрепа, а в някои от случаите никога не достига преход към фаза С. Изводът от това е, че не е достатъчно да се разглежда единствено формалното равнище на социалните комуникации, достигнати в дадено общество – освен това трябва да се изследва внимателно и естеството на съдържанията [посланията], предавани чрез тях (дори и ако те са отчасти несъзнателни). Ако националните лозунги и цели, използвани от агитаторите за артикулиране на социални напрежения, действително съответстват на непосредствения ежедневен опит, на нивото на образование и системата от символи и стереотипи, утвърдени сред мнозинството хора от недоминантната етническа група, то достигането на фаза С е възможно в сравнително кратко време.

[Така формулираният] модел на успешното национално движение следователно включва задължително поне следните четири елемента: (1) криза на легитимността, свързана със социални, морални и културни напрежения; (2) базисно ниво на вертикална социална мобилност (някои образовани хора трябва да произлизат от недоминантната социална група); (3) достатъчно високо ниво на социална комуникация, включително и грамотност, училищно образование и пазарни отношения; (4) национално-релевантни конфликти на интереси. Този модел не претендира да обяснява всичко в дългата и комплексна история на националните движения, Позволете ми да илюстрирам това с посочване на някои от проблемите, които остават неразрешени и до днес, въпреки изобилието от нови „теории на национализма“.

Празнини, разкривани от този модел

Собствените ми сравнителни изследвания са фокусирани предимно върху съвкупността от социални констелации, оформящи се през фаза В от националните движения в Европа от деветнадесети век. Засега няма аналогични студии върху фаза С.[18] Тук също има наложителна необходимост от сравнителен анализ – не само на социалните групи, които биват мобилизирани щом само националната програма придобие масова привлекателност, но също и на сравнителната важност на трите различни компонента в собствения ѝ дневен ред. Не съществува някаква единствена идеална комбинация от тях. Онова, което трябва да обясним са взаимовръзките между културните, политически и социални аспирации в националните програми от онова време, както и вътрешната структура на всяка поотделно, плюс специфичните искания, които произлизат от тях. Вече знаем, че те могат да варират силно. Освен това, щом само политическите искания придобият значимост в националната програма, самото движение по неизбежност се превръща в бойно поле за постигане на власт, не само в борбата срещу управляващата нация, но и вътре в ръководството на самото национално движение. При тези условия ръководствата на националните движения обикновено преминават от ръцете на интелектуалците към професионалните прослойки в по-широк смисъл.

Друга важна област за сравнителни изследвания е създаването на социални портрети на водещите патриоти – преди всичко на националните интелигенции в региона. Някои предварителни сравнения, правени от мен (обхващащи чешки, полски, словашки и германски интелектуалци), подсказват, че са налице неизползвани досега възможности за интерпретации на националните стереотипи, политическата култура и социалните усещания на патриотите. Поразителните различия между социалните произходи на германските и чешки интелигенции от онова време хвърлят нова светлина върху националните движения при всяка от двете групи в Бохемия.[19] Но освен това трябва да отбележим, че е извършвана само малко работа [по изследвания] върху онези интелектуалци, които поради образованието и етничността си биха могли да участват в националните движения, но не са го правили. Ние трябва да знаем повече и за тези национално незаинтересовани или асимилирани интелигенции.

Една последна и съществена празнота в съвременните изследвания на националните движения от деветнадесети век може да изглежда неочаквана. Върху историческите легенди и истории от някакво измислено минало, разпространявани от тогавашните патриоти, вече се е изливала немалко ирония.[20] Но в действителност ние не знаем особено много за реалната роля на историята при възникването и растежа на националните движения. Защото, разбира се, е съществувал и реален фонд от исторически опит, от който много от тях са черпели – [например] всички материали, натрупани по време на първата, предмодерна фаза от процеса на национално изграждане; освен това е имало различни форми, под които впоследствие те са намирали отражение в съзнанието на недоминантната етническа група. В типичния случай видът историческа мисъл, възникваща в началото на националното движение е бил много различен от онзи, който се е развивал към неговия край. Тук може да се очаква, че сравненията между Западна и Източна Европа, между управляващите и управляваните нации, ще се окажат доста поучителни. Разглеждането едни до други на германските и чешки исторически романи от този период, което направих напоследък, предлага подсказващи резултати: докато по-голямата част от първите избират героите си от средите на (основно прусашките) управници и аристократи, същият социален слой е само рядко представян при вторите.[21]

„Новите национализми“ преповтарят старите

До каква степен моделът, очертан дотук (основаващ се на изследвания на националните движения от деветнадесети век) може да ни помогне да разберем „новите национализми“ от Централна и Източна Европа днес? Обичайното гледище, че днешната шумотевица е резултат от дълго потискани при комунизма ирационални сили – „дълбоко замразени“, както се казва – които днес се намират в повторен подем, след пауза от петдесет години, е очевидно повърхностно. Една такава концепция е екстравагантна и се намира по-близо до света на приказките, отколкото онзи на историческите процеси. Много по-правдоподобно е да се разглеждат силите, оформящи Централна и Източна Европа през последното десетилетие като „нови национални движения“, чиито цели предлагат много аналогии с онези от деветнадесети век, както и някои значителни различия.

Най-поразителната прилика между двете се изразява в настоящото възпроизвеждане на същия триптих от аспирации, които съставят типичната национална програма от преди сто години. Специфичните цели, които се преследват днес, са разбира се не идентични с онези от по-ранните национални движения, но общата насока е много сродна. За пореден път езиковите и културни изисквания излизат на преден план с голяма сила – най-вече, разбира се, на териториите на бившия Съветски съюз. Там официалната политика никога не е потискала местните езици по начина, по който често го е правило царисткото управление – на практика тя е подпомогнала тяхното насърчаване през междувоенния период, когато украинските, белоруски, кавказки и централноазиатски местни езици са се превръщали в езици на училищното образование и повечето издания. Но в западните земи, придобити след войната, такива политики не са били прокарвани и руският език е бил все по-силно налаган като официален език на обществения живот. Оттук и важността на езиковите въпроси днес в тази зона, където Естония обявява, че знанието на нейния език е условие за получаване на граждански права, а Молдавия отново въвежда използването на латинска азбука. В страните, намиращи се на запад от Буг и Днестър, езиковите искания са по-малко видими. Но тук също сред първите признаци на разпадането на Югославия се намираше кампанията за отделянето на хърватския като напълно самостоятелен и различен от сръбския език, през седемдесетте и осемдесетте години; по подобен начин Институтът за словашка литература (Matica) полагаше пътя към националната независимост на Словакия с настоятелни езикови аргументи.

Ако важността на езиковия компонент днес варира между различните региони, то политическият аргумент е централен при всички случаи. И двете основни цели, формулирани тук, си имат свои собствени паралели в миналото. От една страна, призивът към демокрация отговаря на искането за граждански права от програмата на „класическите“ движения. От друга страна, желанието за пълна независимост припомня напора за етническа автономия от деветнадесети век. В повечето случаи, ако не и при всички (Словения, Хърватска или Словакия), предвоенният опит на независима държавност предоставя решаващия модел. Към 1992 политическата независимост беше вече напълно утвърдена в по-голямата част от Източно-централна Европа, докато в бившия Съветски съюз съставните републики днес са поне юридически суверенни държави. При тези условия енергиите вече се пренасочват в посоките, поемани в резултат на спечелената независимост – тоест въпросите за политиките към външните съседи и вътрешните малцинства.

Накрая, новите национални движения предлагат социална програма от специфичен вид, при условия на (обикновено много бърза) смяна на управляващите класи. Водачите на тези движения се стремят към много специфична задача: да довършат оформянето на социалната структура на нацията чрез създаване на капиталистическа класа, съответстваща на онази в западните държави, и в която самите те ще заемат значителна позиция. Тук също формалните прилики с миналото са впечатляващи.

Отвъд тях обаче се намира и поредица от допълнителни значителни прилики. През деветнадесети век преходът към фаза В се е случвал във времена, в които старият режим и неговият социален ред са се намирали на ръба на разпадането. И докато традиционните връзки отслабват или се разпадат, необходимостта от нова колективна идентичност събира заедно хора от различни социални класи, а по-късно и политически течения, в едно национално движение. По същия начин днес, след колапса на комунистическото управление, познатите връзки се разпадат, оставяйки след себе си всеобщи страхове и несигурности, сред които националната идея поема ролята на колективна интеграция. При условия на изострен стрес хората обикновено са склонни да надценяват защитния комфорт на собствената си национална група.

Идентификацията с националната група от своя страна включва, както го е правела и през миналия век, конструирането на някакъв персонализиран образ на нацията. Славното минало на така персонализираната идея започва да се изживява като част от индивидуалната памет на всеки гражданин, а нейните поражения – като провали, които все още го/я засягат. Един от резултатите от тази персонализация е, че хората ще разглеждат своята нация – тоест самите себе си – като единно тяло в повече от някакъв просто метафоричен смисъл. Ако на някаква, дори и малка част от нацията, се случи нещастие, то може да бъде почувствано чрез него [персонализираното тяло], а ако някой клон на етническата група – дори и когато става дума за хора, живеещи далеч от „майката-нация“ – е заплашен с етническа асимилация, то членовете на персонализираната нация могат да схващат това като ампутация на националното тяло.

Персонализираното национално тяло се нуждае, разбира се – както и през деветнадесети век – от собствено, определено пространство. Днес, както и тогава, претенциите за такова пространство обикновено се базират на позовавания на два различни вида критерии, чиято взаимовръзка често е силно спорна. От една страна това е принципът за площ, определена от етническата хомогенност на населението си, като обща езиково-културна група. От друга страна това е идеята за историческа територия със собствени традиционни граници, които често включват други етнически групи със статус на малцинства. През деветнадесети век вторият критерий придобива особена важност за така наречените „исторически нации“. Така например чехите са считали всички земи вътре в границите на Бохемия и Моравия за свое национално тяло; хърватите са разглеждали и трите части на своето средновековно кралство като собственост; литовците са считали полско-еврейския град Вилнюс за своя истинска столица. В наши дни този начин на мислене е дори още по-широкоразпространен, тъй като освен нациите, които са били считани за „исторически“ през деветнадесети век, сега има и други, които са придобили съответния вид история преди Втората световна война – когато естонците и латвийците са получили независими държави, или дори по време на войната, когато словаците и хърватите са си осигурили протекторати под нацистка закрила. При тези условия водачите на новите национални движения отново са склонни да обявяват държавните граници за национални и да третират етническите малцинства на „своя“ територия като външни тела, чиято идентичност може да бъде пренебрегвана или членовете им – прогонвани. Психо-географията отново играе важна роля в Европа, докато децата в началните училища постоянно изучават официални карти на страните си.[22]

Етно-езикови изисквания и проблеми на „понижаването“

Но защо, може да се попита, етническите и езикови аргументи толкова често придобиват основна важност в програмите на много от новите национални движения в Централна и Източна Европа – при това точно по време, когато Западният свят се опитва да каже сбогом на етничността като организационен принцип на икономическия живот? Опитът на класическите национални движения от региона подсказва едно възможно обяснение.[23] Когато тяхната агитация е започнала за пръв път през деветнадесети век, членовете на недоминантната етническа група не са имали никакво политическо образование, нито пък опит в областта на публичните действия в едно гражданско общество. Призивите за някакъв политически дискурс върху гражданските или човешки права едва ли са могли да бъдат ефективни при такива условия. За един чешки или естонски селянин „свободата“ е означавала отмяната на феодалното бреме и възможност да ползва собствената си обработваема земя без допълнителни пречки, а не парламентарен режим. [При такива условия] реалността на общия език и обичаи може да бъде схваната много по-лесно от абстрактните понятия на конституционната свобода. Днес, по сравнително аналогичен начин, след петдесет години на диктаторско управление, образованието по въпросите на гражданското общество липсва до голяма степен, а езиковите и културни апели отново могат да служат като заместители на ясно формулираните политически искания – можем да видим това в бившите републики на Югославия, в Румъния, при Балтийските страни. Това може да се случи на практика дори и там, където официалният дискурс инак кънти от речи за демокрация и граждански права.

Езиковите и етнически искания разбира се не притежават една и съща важност навсякъде. Но в много от републиките на бившия Съветски съюз, например, езикът на доминантната нация често си е оставал символ на политическо потисничество, каквато и да е била формалната позиция на основния местен език. През деветнадесети век голяма част от борбите, водени от националните движения срещу германоезичната бюрокрация на Хабсбургската империя, руската бюрокрация на Романовската империя или официалността на Османската, се е въртяла около езикови въпроси. Днес също езикът на която и да е малка нация, бореща се за независимостта си, автоматично се разглежда като език на свободата. Под въпрос тук се намират повече от неща като престиж и символика. Нежеланието на членовете на доминантната нация да приемат реално езиково равенство винаги е поставяло недоминантната етническа група в положение на материално неравенство. Германо- и унгарско-езичните жители на Двойната [Хабсбургска] монархия са отказвали да изучават или ползват езиците на други етнически групи, живеещи на „тяхна“ територия. По-късно, с разпадането на империята и появата на нови независими държави през 1918-19, много от тях отново не са желаели да приемат преобладаването на език на малките – но сега вече доминантни – нации, под чието управление вече са живеели: чехи, румънци, поляци и други. Това е била експлозивна ситуация, чиито последствия стават фатални при възхода на Третия райх в Германия. В наши дни се случва подобен процес на „понижаване“, при който особено руснаците в околните на Русия републики се превръщат в малцинства в независимите страни, намиращи се в процес на изграждане от националните движения. Историческите паралели между позицията на Volksdeutsche [германци, живеещи извън територията на третия райх, бел. пр.] и онази на – така да се каже – новите „Volksrussen“ са поразителни и обезпокояващи.

Особености на посткомунистическата конюнктура

Какво да кажем за ролята на национално-релевантните социални конфликти при съвременните условия? Теоретично бихме могли да предположим, че те не би трябвало да възникват там, където сблъсъците на интереси могат да получат директен политически или социален израз. Но, макар че познанията ни тук си остават доста ограничени, вече е ясно, че някои такива конфликти придобиват национална изостреност. Случаите, при които местната интелигенция се изправя пред номенклатурен елит с друг етнически произход, и който отказва да научи местния език – парадигматичната балтийска ситуация – са най-разпространените в това отношение. Всъщност болшинството от социалните конфликти, които са национално-релевантни днес, са много различни от класическата ситуация от деветнадесети век и предоставят свидетелства за дълбоките различия между социалните структури в Централна и Източна Европа в наши дни и в миналото.

Защото настоящата ситуация в региона е в много отношения уникална в европейската история. Старият строй, основаващ се на планова икономика и управление на номенклатурата, изчезна внезапно, оставяйки след себе си политически и социален вакуум. При тези условия водещите позиции в обществото бързо се заемат от нови елити, образовани при стария режим, но сега вече водещи националното движение. Образованите прослойки от недоминантните етнически групи са се стремили към подобни цели през деветнадесети век, но е трябвало да се борят с утвърдените елити на управляващата нация за всяка позиция, а освен това задължително условие за постигане на успех е било приемането на традиционните форми на живот, морални кодекси и правила на играта, наложени от по-високостоящата класа. Днес, напротив, вертикалната социална мобилност до най-високите нива на богатство и власт, вече не е свързано с никакви традиционни употреби и често изглежда просто като резултат от индивидуални или национални егоизми. Вакуумът на върха на обществото дава възможности за много бързи кариери, в резултат на което започва да се оформя нова управляваща класа, набирана от три основни потока [на кандидати] – нови политици (някои от тях бивши дисиденти), ветерани-бюрократи (по-ловките мениджъри от сферата на старата командна икономика) и новопоявяващи се предприемачи (понякога с много съмнителни източници на капитал). Борбата за позиции и привилегии вътре в и между отделните групи засега поражда най-интензивните конфликти на интереси в посткомунистическото общество. А там, където на една и съща територия живеят членове на различни етнически групи, се пораждат най-големите напрежения от национално-релевантен характер в наши дни.

Опасностите и рисковете в тази ситуация са значително увеличени от друго значително различие между днешната и някогашната ситуация. През деветнадесети век национално-релевантните конфликти на интереси обикновено са се пораждали в резултат на процеси на икономически растеж и социални подобрения – конфликтите са били [най-често] между традиционни занаятчии и модернизиращи индустриалци, между дребни селяни и едри земевладелци, между скромни предприемачи и едри банкери, в борба за получаване на по-големи парчета от все по-увеличаващата се икономическа торта. Днес обаче конфликтите от този род се развиват най-често на фона на икономическа депресия и упадък, при което тортата само се смалява. Едва ли е за учудване, че при тези условия диапазонът на конфликтите вътре в националното движение е значително по-широк от онзи в миналото. Един резултат от това е, че широкият спектър от политически позиции, представяни от програмите или дори (истински) „националистическите“ днешни партии (които могат да се различават много по методи и цели), прави много по-трудно да се говори за някаква единна национална програма. В същото време качествено по-високото ниво на социална комуникация, осигурявано от модерните електронни медии, позволява много по-бързото превръщане на националната агитация в масова емоция. Възможностите за манипулация на масите и изобретяване на национални интереси там, където всъщност те не съществуват, стават по-големи. Контролът над масовите медии в Централна и Източна Европа е жизнено важен залог в борбата за власт, тъй като тяхното използване предоставя на контролиращите извънредна власт. В това отношение ние все още нямаме реална представа за пълните последствия.

Налице е обаче и още една разлика в настоящата конюнктура, която може би работи като противовес [на горното]. През деветнадесети век националните движения и процесът на национално изграждане са нещо обичайно навсякъде в Европа. Новите национални движения от Централна и Източна Европа, напротив, се появяват на сцената във време, в което идеята за европейската интеграция се е превърнала в историческа реалност в западната част от континента. Формата, която тя може да придобие, си остава разбира се силно оспорвана, тъй като за конституционното бъдеще на Европейския съюз се води борба между две противоположни тенденции – едната от тях опитваща се да направи от Европа континент на [равноправни] граждани без значение каква е етничността им, а другата придържаща се към разбирането за традиционните етнически идентичности и стремяща се към конструиране на Европа като обединение на отделни национални държави. Какъвто и да е резултатът от този конфликт, не може да се игнорира факта, че лидерите на всички нови национални движения от бившите комунистически страни обявяват желанието си да навлязат в полето на една обединена Европа. В това отношение можем да говорим за два (субективно) допълващи се процеса на групова идентификация в Централна и Източна Европа: [от една страна] националният, основаващ се на историческия опит на различните етнически групи от региона и подхранващ конфликтите, споменати по-горе, и [от друга страна], европейският, отразяващ нови хоризонти и надежди. Ако бихме приложили понятията на нашата периодизация на класическите национални движения към самия процес на европейска интеграция, то без съмнение бихме открили една успешна втора степен на фазата B в Западна Европа, докато в Централна и Източна Европа се открива едва началото на същата фаза – където при всички случаи е важно да се прави разграничение между опортюнистическите декларации за привързаност към европейските идеали и културните или политически стремежи към тях.

Изгледи за катастрофа?

Какво е най-вероятното въздействие, което новите национални движения в бившите комунистически страни ще окажат върху континента като цяло? Трагичните процеси, които се развиват в онова, което само до вчера беше Югославия, правят опасностите, свързани с настоящата конюнктура, достатъчно очевидни. Безкомпромисната концентрация върху етническите атрибути на нацията бързо води до националистически политики в истинския смисъл на думата. Щом само веднъж тази динамика бъде пусната в ход, моралните или хуманистични апели обикновено се оказват напразни – не поради липса на талант сред хората, които ги отправят, а защото, щом само тези нови национални движения придобият масов характер, те не могат нито да бъдат променени чрез рационални аргументи, нито потиснати чрез политическа сила (която дори може да предизвика радикализацията им), както показва опитът с техните предшественици. До каква степен може да се говори, че те застрашават не само европейската интеграция, но и стабилността в Европа?

Всички знаем, че най-катастрофалната последица от класическите национални движения в региона е била тяхната роля при ускоряването на Първата световна война. Днес критиците на „новия национализъм“ в Централна и Източна Европа предупреждават срещу опасността от повторение на тази фатална последователност. Онова, което те обаче забравят е, че всъщност войната е била причинена от националистическите политики на Великите сили – конфликтите между малките държави и техните националистически политици не са били нищо повече от подпалки, използвани от тези сили. Съвременният „етнонационализъм“ е феномен предимно на малки етнически групи или нации, които са далеч от това да разполагат с каквато и да е международна тежест. Конфликтите, които те пораждат, действително са фактори на регионална нестабилност, но те не заплашват мира в Европа по същия начин, по който са го правили в началото на миналия век – или поне няма да го правят докато някоя от големите сили не се опита да се възползва от тях. В настоящия момент вероятността за нещо такова изглежда сравнително ниска, тъй като всички основни европейски сили освен Русия са обединени вътре в Европейския съюз. Въпреки това би било неразумно да се изключва напълно възможността отделни политици или партии от водещите западни страни да се възползват от някои от новите национални движения за разширяване на собствената си сфера на влияние. Германските инициативи в Словения и Словакия вече бяха интерпретирани от някои наблюдатели по такъв начин. Разбира се, над региона витае и още един проблем, който напомня по-скоро за междувоенния период, отколкото за деветнадесети век. Това е [проблема за] положението на малцинствата в посткомунистическите страни. Тези малцинства са от два вида. Първият обхваща етнически групи, живеещи в сравнително компактни райони вътре в държава, доминирана от друга нация, и които принадлежат към нация, намираща се от другата страна на границата. Такива са например унгарците в Словакия или Трансилвания, сърбите в Хърватска, поляците в Моравия, руснаците в Естония, албанците в Косово. Вторият обхваща етнически населения, разпръснати в държава, която не е собствено тяхна, като словаците или германците в Унгария, румънците в Сърбия, турците в Македония, циганите навсякъде. При всеки от двата случая могат да възникнат малцинствени движения, подобни по форма на националните, но с ключовата разлика, че те не могат да се надяват да постигнат [изграждането на] независима национална държава. Най-големите възможни цели на такива движения могат да бъдат политическа автономия или преразглеждане на границите. Но такива цели, разбира се, могат понякога да бъдат далеч по-експлозивни отколкото целите на самите национални движения.

В заключение можем да си зададем въпроса: на базата на знанието ни за класическите национални движения от Европа през деветнадесети век, кое точно в динамиката на новите движения може да се счита за променимо и кое – не? Основната предпоставка за всички национални движения – вчерашни и днешни – е дълбока криза на стария ред, разпадане на неговата легитимност, а също и на ценностите и чувствата, които са го поддържали. В случая с днешните движения тази криза е комбинирана с икономическа депресия и заплаха от широко разпространен социален упадък, което поражда все по-увеличаващ се, масов стрес. Но и през двата периода е налице и един трети, ключов елемент от ситуацията – ниско ниво на политическа култура и опит сред широкото мнозинство от населението. Съвпадането на тези три условия – обществена криза, икономическа рецесия и политическа неопитност – е нещо действително присъщо за настоящата конюнктура, особено когато въздействията ѝ са многократно усилени от голямото увеличение на плътността и скоростта на социалната комуникация. Щом само властващият ред – абсолютизъм или комунизъм – мине през период на определена либерализация, то социалните или политически движения против него са неизбежни. Те се превръщат в национални ако се намесят два други фактора: съществуване на реални дефицити за [реализацията на] пълен национален живот, както и значителни напрежения, които могат да бъдат артикулирани като национални конфликти, вътре в един модел на неравномерно развитие. Щом само тези национални движения придобият масов характер, независимо дали през деветнадесети век или през миналия, те не могат повече да бъдат спрени чрез правителствени забрани или употреба на сила. В най-добрия случай те могат днес да бъдат повлияни от гражданско образование в училища и медии, [и пренасочени] в някаква предполагаемо „европейска“ посока, както и от официални мерки, целящи да осигурят етнически баланс при публичното наемане на работа. Ограниченията на подобни мерки са повече от очевидни. Единственото действително ефективно лекарство срещу опасностите при настоящата ситуация е, за нещастие, и най-утопичното: премахване на икономическата криза в региона и настъпване на ново благоденствие.

Първоначална публикация:

Miroslav Hroch. From National Movement to the Fully-formed Nation:

The Nation-building Process in Europe.

В: Gopal Balakrishnan (Ed.).

Mapping the Nation, Verso 1996., pp. 78-99

Мирослав Хрох (род. 1932) е чешки историк и теоретик в областта на социалните науки. Понастоящем той е професор в Карловия университет, Прага.

Коментари (3)

- 02-02-2017|Николай Аретов

balkansbg.eu/bg/content/biblioteka/522-o…ional-movements.html

- 02-02-2017|Златко

Отдавна не бях разглеждал сайта ти, Николай, и с голяма радост откривам безбройните съкровища, които лежат по него. Надявам се да нямаш нищо против да започна препубликуването на някои от тях тук в „Прегледа“, където ще станат по-видими и за неспециализираната публика…

- 08-02-2017|Николай Аретов

Ще се радвам.

История с торта

Автор(и): Захари Карабашлиев

Тази история се случи в новогодишната нощ на последната ми зима в България. С жена ми и тригодишната ни дъщеря посрещахме 1997-а в едностаен апартамент под наем в едно ветровито и грозно предградие на Варна. Не помня този ден да подсказваше, че сме в навечерието на нещо ново и различно. По пътечката до спирката под остъклената ни тераса внимателно пристъпваха и се подхлъзваха все същите приведени хора с балтони и найлонови торбички, севернякът трупаше боклуци по голите храсти, между блоковете тук-там бяха останали петна мръсен сняг със следи от бездомни кучета. И все пак, ако човек вдигнеше поглед по прозорците на тези олющени сгради, щеше да забележи на много от тях изрязани с детска ръка и залепени снежинки, звездички, гирлянди, някъде трепкащи разноцветни лампички и върхове на елхи. Прогнозата бе, че се очакваха сериозни снеговалежи.

Помня, стъмваше се вече и навън започна да прехвърча, когато телефона звънна. Изпреварих дъщеря си, която от известно време опитваше да води телефонни разговори с приятели и роднини, без да подозира цената на дългите секунди. Отсреща чух гласа на Данчо:

– Алооо… – Данчо бе потомствен майстор сладкар, имаше червени бузи, корем като на Дядо Мраз и преди правеше най-великолепните торти на света в сладкарницата на входа на Морската градина. След промените обаче сладкарницата превърнаха в магазин за дрехи от Турция, Данчо не се съгласи да остане на щанда и да продава дънки, остана без работа, опита да отвори своя сладкарница и набързо фалира. Тогава взе жена си и двете си момчета и от центъра на града се премести да живее в едно село на трийсетина километра, където реституционно му върнали селската фурна. Там Данчо продължи да прави знаменитите си сладкиши и торти по поръчка, но един по един дори и най-лоялните му клиенти окапаха, а и инфлацията направи занаята невъзможен. „Докато направя една торта и я занеса до града, продуктите и стават двойно по-скъпи“ – казваше Данчо, докато пиехме кафе един от последните пъти, когато го видях. „С парите, които взема от нея, не мога да си платя бензина, да се прибера горе на село.“ И постепенно Данчо се принуди да изостави сладкарството, правеше само банички с извара и месеше евтин хляб, защото селяните друго не купуваха.

– Данчо, как си! – казвам.

– Ало, обаждам ти се, мой човек, да разбера довечера къде ще си.

– Тук.

– Решил съм да ви направя един новогодишен подарък – смее се Данчо.

– А бе знаеш ли какъв новогодишен подарък ще ти дам! – протестирам аз.

– В момента го завършвам – продължава той, – обадих се само да разбера дали сте у вас, или някъде другаде… Щото… да знам къде да го доставя.

– Слушай… – набирам се аз, – какъв подарък, каква доставка!?

– Айде чао – казва Данчо, – работата е решена.

– Данчо – ядосвам се, – виж каква виелица е навън, недей да правиш глупости, моля те!

– Никакви глупости не правя, искам да посрещнеш новата година с новогодишна торта!

– Данчо – не прави щу…

– Ще се видим след час-два – прекъсва ме той и затваря телефона. Бавно връщам слушалката на мястото и. Дъщеря ми тича из стаята с хамстера Джони в ръка и пищи, след нея тича черната ни котка, жена ми приготвя вечеря, изстъргана от последните ни заплати, по телевизията вървят кадри от една несвършваща политическа криза. Залепям чело на замръзналото стъкло на прозореца и правя с дъха си малък отвор. През него гледам червените пулсиращи светлини на летището, което се вижда от панелния ни апартамент. Ако всичко вървеше наред, след три месеца трябваше да излетим оттук.

Ето какво се случило в новогодишната нощ. Данчо завършвал тортата – най-хубавата торта тази година. За нея – знам – използвал най-скъпите продукти от хладилника си. Направил я за мен и моето семейство, правил я с много любов – сигурен съм в това. Виждам го в черната новогодишна вечер, в скованото от студ село, в безлюдния център, през запотения прозорец на фурната с пушещия комин, осветен от жълта, висяща от тавана крушка. Мога да си представя как е украсявал тази торта – с настърганите орехи (обичам орехи), с изваяните от масло снежинки и елхички и Снежанка и джуджета… Била е сладка и вкусна торта – неговите бяха такива. Не удавени от захарен сироп и безинтересни, а сладки по един мек, многопластов начин. Вкусът и ще достигне до теб като сложен, но нежен акорд, изсвирен с търпение и любов.

По едно време, както се бил увлякъл в довършването, Данчо усетил, че някой го гледа. Вдигнал глава, присвил очи и забелязал човек да наднича през потния прозорец на фурната. Оставил шприца, наметнал кожуха и излязъл да види кой стои отвън. Навън зъзнел Боко Чокоя. Чокоя му викали, защото нямало по-беден циганин от него в селото. Прякорът му на румънски, мисля, означава „чорбаджия“, „земевладелец“. Боко живеел с жена си и циганчетата в една съборетина на края на селото, собственост на общината. Стоял Боко Чокоя, потривал ръце и уж хляб бил дошъл да купува, пък май пак не му стигали парите и пак ша ма пипиш в титратката, а очите му все в тортата бягали. Такава торта не бил виждал Чокоя никъде. За кого я правел бат› Данчо таз торта? За дицата си? Мойте дица – викал Чокоя – такоз чудо куга ша видят…Данчо му дал поредния хляб на вересия и го отпратил. Навън вече било много студено, силен вятър бил излязъл, валяло. Завършил тортата, оставил я да постегне малко, докато се преоблече и казал на жена си и децата, че ще се върне до два часа. Жена му опитала да го разубеди да не ходи никъде, но без успех. Данчо запалил Волгата, качил тортата отпред на седалката до себе си и тръгнал към града. Излязъл от тъмното село, минал селскостопанските дворове, гробищата, наближавал разклона за междуградския път. Все по-диво обаче се мятали снежинките пред фаровете на Волгата, пътят ставал все по-неузнаваем, по радиото предупреждавали хората да си стоят у дома. На няколко километра вън от селото снежната виелица изравнила пустото поле, само по огъващите се орехови дървета от двете страни на автомобила можело да се ориентира човек къде е пътят. Не зная в кой момент Данчо разбрал сериозността на положението си, защото той бе градско момче и не познаваше коварството на добруджанските зими. Вразумил се, слава богу, обърнал колата и забързал обратно към своето семейство.

Когато стигнал селото обаче, Данчо спрял пред най-крайната къща с пропадналия покрив и замръзналата външна чешма. Изгасил фаровете, извадил внимателно тортата, отворил с една ръка завързаната с тел портичка и закрачил към съборетината, без да обръща внимание на дръгливите пазачи, които опъвали синджирите от лай. Поразритал купчината гумени галоши пред прага, оставил тортата и заотстъпвал, мятайки снежни топки по прозореца. После скочил в колата, но не тръгнал, докато не види няколко чорлави главички да залепнат на мътното стъкло. След миг на прага се показал Чокоя, а подир него и циганката. Данчо без да пуска фаровете се заспускал надолу по баира, към центъра, и коремът му сигурно се тресял от смях.

„Знаех си“ – каза ми след това – „че ти така щеше да искаш да направя“. А защо не я занесе у дома да си я изядете вие, бе Данчо? „Еее, не може то така. Нарочена беше тази торта.“

Пет месеца по-късно вече живеехме в един равен американски щат и се мъчехме да свикваме с чуждата пролет. Аз намерих работа в една закусвалня до магистралата. Клиентите бяха брадясали шофьори с карирани ризи, работници в съседните предприятия и фермери. Сервитьорките бяха с лоши татуировки по ръцете и липсващи зъби, собственикът беше стиснат грък, а готвачът с едно око. На четвъртия рожден ден на дъщеря ми аз бях зает да мия планини от чинии. За пръв път този ден се престраших да поискам да ме пуснат по-рано. Цял ден репетирах наум репликите си, скалъпени от един разговорник. В кратката пауза, между поредния наплив от гладни клиенти, развързах решително бялата си престилка, свалих си раираната мръсна шапка и закрачих към малкия офис, където шефът пресмяташе нещо в една тетрадка. От джубокса дрънчеше кънтри музика, навън валеше дъжд, аз с развален английски опитвах да обясня защо искам да си отида днес по-рано у дома.

Гъркъта спря да пише, облегна се на стола, спусна очилата си надолу и ме гледа известно време, сякаш заслушан в нещо свое си. По едно време рязко стана, отиде до хладилното помещение и се върна с торта, декорирана с Мики Маус. Тикна я в ръцете ми и ме заизбутва към изхода. Помня го как махаше за довиждане и стоеше на прага наполовина отворил вратата, докато аз тичах през паркинга с тортата в топлия дъжд.

Ноември, Сан Диего, Калифорния

(Из сборника „Кратка история на самолета“

Изд. „Сиела“, София 2012)

Захари Карабашлиев е български белетрист и драматург. Дебютният му роман „18% сиво“ (2008) има междувременно двадесет и четири издания и е класиран сред стоте най-любими книги на българите в кампанията „Голямото четене“. Захари Карабашлиев е автор на сборник разкази „Кратка история на самолета“ (2009), както и други книги. Понастоящем е главен редактор на издателство „Сиела“.

Коментари (2)

- 02-01-2017|Бисер Стоъанов

Светли празници, Захари! Прекрасен разказ с торта, Варна и калифорнийски съзерцания в Коледната нощ. При мен тази Коледа се случи на 25 Декември 1987 в Марина Дел Рей, менажера на 24/7 бе турчин, баклавата я курдисах на багажника на колелото и слава Богу не валеше. Благодаря за парчето коледна торта с вкус на О›Хенри и варненски бриз.

- 06-01-2017|М. Померанова, студентка по ст

Защо така, питах се докато чета текста. Питам се и сега, докато питам защо така литературно са изчагъртани нощвите на опечалената ни литература. От остъргано брашно не се прави хубава торта, учителю Карабашлиев. (Блекхед на английски). Още по-малко – коледна. Сърдита съм Ви – опитайте да се съгласите – и с право. Уважаемият коментатор преди мен казва: „парче“ торта. Сигурно иска да каже „резен“ торта. Между другото: в Швеция назначават за учители само завършили с отличие студенти.

Приказка за две статуи

Автор(и): Александър Баунов

Путин, Сталин и кървавото минало на Русия

Вниманието на Русия е погълнато от две нови статуи. И двете представляват средновековни монарси, но посланията, които изпращат, са много различни. На 4 ноември близо до Кремъл беше издигнат паметник на руския княз от десети век Владимир Велики, като не съвсем изтънчен поклон пред настоящия управник на страната. А междувременно новата конна статуя на Иван Грозни, издигната в град Орел, югоизточно от Москва, е много по-малко приветствана проява, поне от гледната точка на руския управник.

Паметникът на Владимир, който е известен с това, че е въвел християнството и е управлявал територията, обхващаща днешните Украйна и Русия, демонстрира респект към неговия съименник и настоящ стопанин на Кремъл, Владимир Путин. Издигането му е очевиден акт на уважение от страна на сегашните елити към техния бос. Путин е привърженик на идеята за Русия като самостоятелна православна цивилизация, а статуята е издигната пред кремълската кула Боровицкая, където той и други официални лица влизат в сградата. В противоположност на това паметникът на Иван Грозни е акт на почит към Сталин и е израз на плановете на някои местни кметове, губернатори и активисти на комунистическата партия, които искат да издигнат цяла поредица от паметници на Сталин в Русия – кампания, която причинява на Кремъл доста главоболия.

В днешна Русия на откритото одобрение към Сталин се гледа с неудоволствие. Но паметникът на Иван Грозни представлява индиректен и сигурен начин да се възхвали все още одобряваната от широките маси склонност на съветския диктатор да се жертват горните ешелони на управляващата класа. При откриването на новата статуя в Орел местният губернатор Вадим Потомски, заедно с министъра на културата Владимир Медински изказа всичко това открито, макар и некоректно: Иван е бил човек, който е убил само няколко хиляди души – и само членове на елита.

Това е видът управник, който изглежда си желаят повечето хора тук – и той не е точно видът, към който принадлежи Путин. Разбира се, Путин потиска свободомислието, също както са го правили Иван и Сталин, но той не се интересува от кървави чистки на елита. Напротив, той е склонен упорито да защитава непопулярни назначения, дори и когато това вреди на репутацията му като лидер. В отговор на въпросите относно пригодността на някой официоз за този или онзи пост, Путин повтаря една и съща мантра: ако започнете да жертвате служителите си, то с кого ще работите в бъдеще?

Лоялността на Путин към подчинените му го разграничава остро от популярната представа за руския управник, от когото се очаква да бъде добър към обикновения народ, но твърд с елитите; екзекутор на генералите, но баща на войниците.

Иван Грозни е бил именно такъв вид върховен управник. Той не е пощадил дори собствения си син – да не говорим за различните аристократи, членове на Думата или дребни чиновници – но заедно с това се е борил яростно срещу външните и вътрешни врагове на руската православна общност, значително е увеличил държавата и е екзекутирал множество корумпирани боляри и местни управници, които тогавашното общество е считало отговорни за всяко зло, от бедността до природните бедствия. Разбира се, истината е, че заедно с това той е екзекутирал и хиляди обикновени хора. Самият Сталин пък е схванал гения на Ивановата стратегия и в никакъв случай не е случайно, че е ръководил създаването на сценария към известния филм на Сергей Айзенщайн Иван Грозни. Известно е, че е обяснявал на Айзенщайн, че е наред да се представят репресиите, но техните причини и значение трябва да бъдат очевидни.

Ако Путин би се опитвал да използва фигурите на Сталин и Иван Грозни по същия начин, той би бил разглеждан като самозванец. Ето защо той се чувства далеч по-удобно при Владимир Велики. Освен че носи същото име, той вярва и че спасява православната руска душа. И също като Владимир, който е въвел Русия в кръга на великите европейски сили чрез възприемането на християнството, Путин вярва, че отново прави Русия велика.

Освен това руският премиер е доволен от позовавания към паметта на Пьотр Столипин, който е бил руски премиер от 1906 до 1911 и е известен както с борбата си против тероризма, така и с въвеждането на реформи. Въпреки че е буквално непознат за широката публика в днешна Русия, Столипин получи повече гласове от Сталин в телевизионните дебати около това коя е най-значителната политическа фигура в руската история: резултат, който едва ли би бил възможен без инструкции отгоре. А през 2012 статуя на Столипин беше издигната в непосредствена близост до Белия дом в Москва, където Путин е работил като премиер-министър.

Също като Иван, Столипин се помни с жестокостта си, но това е доста специфична жестокост – осъдена на времето от Лев Толстой – с която той сурово е потискал селяните в хода на собствените си опити да осъществи аграрна реформа. Това не е видът жестокост, която руското обществено съзнание одобрява открай време. В исторически план обикновените хора в Русия винаги са вярвали, че водачът е добър, но незапознат със страданието на народа поради корупцията сред болярите. Именно това е класата, която трябва да бъде преследвана, така че водачът да може да управлява по-добре.

Понеже почитта към Иван и Сталин не е желана в путинския режим, то едва ли е за учудване, че той се опитва да омаловажи появата на новата статуя. Държавната телевизия представи откриването на статуята в Орел без особен ентусиазъм. На зрителите бяха показани както радостни граждани, така и историци, които напомниха за кървавите дела на Иван, а телевизионните модератори представиха събитието като противоречива местна инициатива.

И тя действително е противоречива. Потомски, който стои зад издигането на паметника, е назначен с президентски указ, но освен това е и член на комунистическата партия на Руската федерация, на която се гледа като (и е) част от путинската система, но представлява и леко предизвикателство отляво. Предложенията за издигане на статуи на Сталин в Иркутск и Новосибирск са също такива идеи на политици, които не са напълно лоялни към Кремъл.

В известен смисъл самият Путин е виновен за техните предизвикателства. През първата фаза от президентството си той направи ясно разграничение между икономическия и идеологически живот в Русия. Руснаците, оплакващи загубата на Съветския съюз, бяха окуражени да подкрепят непопулярната пазарна икономика. В замяна на това те получиха компенсация под формата на обичаната мелодия на Съветския национален химн, червеното знаме, развяващо се в Деня на победата, различни военни паради и една нова историография, която не отхвърля съветския период, а го включва като част от по-голям исторически наратив.

Но със забавянето на икономическия растеж броят на символичните отстъпки от страна на Кремъл започна да се увеличава. В същото време Путин започна да се отдалечава от западно-ориентираната средна руска класа и да реструктурира своя елитен режим по посока на популистки такъв, измествайки ядрото на собствените си поддръжници от политическия, финансов и интелектуален елит към „обикновените хора“. Той започна да се представя като политик, близък до народа, който подминава елитите. Но, разбира се, той беше започнал кариерата си като избраник на елитите, поради което все още е лоялен към тях.

Извън Русия Путин все още продължава да изглежда силен по начин, който няма нищо общо с атомния арсенал или рязката външна политика на страната. И това е така защото, въпреки политическия си произход и начин на ръководство (повече шеф на бюрокрацията, отколкото водач на народа) той наложи на света образа на водач, който общува с хората и подминава елита. В съответствие с това Русия започна да произвежда анти-елитна информация за употреба в чужбина, чрез медийни канали като RT (бившата Russia Today) и Спутник.

И все пак в сравнение с множество чужди лидери, които се обръщат към популизма, Путин все още е безнадеждно-елитарен. Той е център на истеблишмънта, а не негова алтернатива. Нещо повече, неговият класически консервативен авторитаризъм се държи ясно настрана от революционни действия и се въздържа от чистки.

Но сега сянката на Иван Грозни се появява, за да му припомни, че в дългосрочен план тази стратегия може и да се окаже невъзможна за поддържане. На 4 ноември, руският Ден на националното обединение (същият ден, в който беше открита статуята на Владимир близо до Кремъл), някои от участниците в про-правителствената демонстрация, организирана от властите, викаха „Чистки, чистки“.

Александър Баунов е руски журналист, автор и бивш дипломат. Понастоящем е един от главните редактори на сайта на мосоквския център Карнеги. Автор е на множество статии по междунаордни и вътрешно-политически теми – руската идеология, мястото на Русия в днешния свят, Украйна, европейската криза, арабските революции и много други.

Може ли Европейският съюз да надживее популизма?

Автор(и): Даниел Грос

Още една година, още една заплаха към оцеляването на Европейския съюз. Добрата новина е, че най-големият разрив от 2016, британският избор за напускане на ЕС, изглежда управляем. Лошата новина е, че през 2017 Франция и Италия също са изправени пред изгледи за популистко политическо превземане. И евентуалната му реализация в която и да е от двете страни може да се доведе до края на ЕС.

В последно време Европейският съюз се превърна в основна мишена на популистите. Феноменът се появи за пръв път в Гърция, когато левичарската партия Сириза дойде на власт през 2015. Но Сириза не се опитваше да изтегли Гърция от ЕС; вместо това тя желаеше да сключи по-добри сделки с кредиторите на страната, които бяха наложили на гръцките граждани опустошителни мерки на остеритет.

Подходът на Сириза до голяма степен отразяваше волята на народа. В референдум от късния юни през 2015 гласоподавателите отхвърлиха с голямо мнозинство една договореност, предложена от кредиторите на Гърция, налагането на която би означавало още повече мерки за спестовност. Но правителствената подкрепа за една до голяма степен непроменена договореност, само няколко дни по-късно, също получи широка подкрепа. Гръцките избиратели разбираха, че евентуалните по-изгодни финансови условия едва ли си струваха риска пред лицето на загубата на членство в еврозоната.

Разбира се, не всички са убедени, че членството в ЕС си струва подобни жертви. Но при все това в досегашните популярни критики срещу Съюза имаше известен тон на практичност, доколкото те се концентрираха най-вече върху онова, което ЕС е направил, особено в икономическата сфера. Ето защо този вид критики бяха най-шумни в страните, които бяха ударени най-тежко от еврокризата – тоест такива, които бяха изправени пред изгледи за тежък остеритет или, в по-скорошно време, се чувстваха онеправдани от определени търговски споразумения.

Но това вече не е така. Десният популизъм спечели многобройни привърженици в страни със силни икономики (Австрия), както и такива, в които ползите от членството в ЕС са осезателни (Унгария и Полша). Същото е и във Франция, където никога не е имало наложен от ЕС остеритет (дори и президентът на Европейската комисия Жан-Клод Юнкер призна, че бюджетните правила на ЕС на практика не могат да бъдат наложени на Франция „защото тя е Франция“).

В настоящия момент популистките критики са насочени не срещу онова, което ЕС е направил, а срещу онова, което той представлява. Вместо да задават въпроса дали ЕС прави хората по-бедни или по-богати, популистите днес се концентрират върху един по-фундаментален и по-мощен въпрос: „Кои сме ние?“

Във времена на огромна имиграция тази промяна не е изненадваща. Общества, които дълго време са определяли себе си според неща като споделян произход и култура, днес трябва да се справят с последствията от мултикултурализма. Ето защо повечето наблюдатели от популистки партии, особено десните такива, съсредоточават критиките си върху отношението към чужденци и малцинства.

С прехода към политика на идентичността – терен, който не е особено подходящ за постигане на компромиси – се получи и промяна в отношението към демократичните институции. Популистките водачи действат, изхождайки от твърдението, че волята на „народа“ – както е определян от популистите – не трябва да бъде институционално ограничавана. А това противоречи на фундаменталния принцип на либералната демокрация: че властта на мнозинството трябва да бъде ограничавана, не на последно място и в защита на малцинствата, изборни и други.

Ограниченията върху властта на мнозинството се постигат в настоящия [исторически] момент най-вече чрез онова, което американците наричат „сдържания и баланси“ [checks and balances], които включват например независима съдебна система и изисквания за постигане на свръх-мнозинство при евентуални фундаментални промени в естеството на политическата система. И подобни ограничения обикновено функционират добре, поне през по-голямата част от времето. В Обединеното кралство например трима съдии от Върховния съд постановиха, че само Парламентът – а не правителството – може да постави в ход параграф 50 от Лисабонския договор, свързан с формалните правила за напускане на ЕС.

Но популистките политици губят търпение пред подобни ограничения. Унгарският премиер-министър Виктор Орбан не само открито изказва предпочитанията си към един вид „нелиберална“ демокрация; той работи активно за премахване на ограниченията върху властта на правителството си. Същото важи и за полското популистко правителство, чийто де факто водач, Ярослав Качински, дори не заема формален пост в администрацията.

Имайки предвид презрението им към независимите институции, то едва ли е трудно да се разбере защо популистите се противопоставят на ЕС, който в определен смисъл е най-чиста форма на либерална демокрация: управление чрез безпристрастни правила, вместо чрез мнозинството на момента, при което по-голямата част от правилата изискват постигане или на свръх-мнозинство, или на единогласие. За популистите ЕС представлява значително количество допълнителни сдържания, които са дори още по-трудни за преодоляване от вътрешно-политическите. Това го превръща в проблем.

В друг смисъл обаче ЕС действително страда от недостиг на демокрация: както популистките лидери редовно подчертават, неговите брюкселски водачи не са избрани. (Популистите използват подобни аргументи и при отричането на легитимността примерно на националните съдилища).

Реалността, разбира се, е че демократично избраните правителства и парламенти излъчват водачите и чиновниците на ЕС (както и независимите национални съдии) точно за да поставят ограничения върху властта на мнозинството от момента и върху бъдещите правителства. Но популистите преоформят разбирането на последователите си за тази система, обявявайки, че подобни официални лица са част от „елита“, избрана от техните компаньони от елита, за да осуетят изпълняването на народната воля.

Няма почти нищо, което водещите днешни политици, да не говорим пък за служителите на ЕС, могат да противопоставят срещу този наратив. Някои национални политици се поддават на популярния натиск и възприемат реториката – а понякога дори и програмата – на своите популистки противници. Но ЕС не може да направи нищо такова, без по същество да ускори собственото си разпадане.

Когато проблемът се състоеше в това какво ЕС е направил, налице бяха възможни решения: Съюзът би могъл да промени линията си по определени икономически въпроси. И действително, Комисията на практика се отказа от политиката на остеритет. По същия начин например и новото търговско споразумение с Канада, подписано през октомври, беше постигнато само след изработване на много подробни компромиси.

Но ЕС не може да промени онова [идеите и принципите], което представлява. Той не може да приеме, а още по-малко да насърчава, идеята, че сдържанията и балансите са пречки пред прогреса, или че чужденците представляват заплаха за европейския начин на живот. Той не може да предложи онези радикални, невъзможни или нелиберални решения, предлагане от популистите с цел печелене на по-голяма масова подкрепа. ЕС трябва да си остане бастион на либералната демокрация, с всички свои може би несимпатични, но необходими правила и процедури.

При сегашната обстановка тази тромава реализация на многостепенна демокрация и отворена икономика не може реално да се конкурира с приповдигнатите обещания на популистите. Но когато стане ясно, че те не могат да ги изпълнят, европейската общественост ще се върне обратно при ЕС. Човек може само да се надява, че по това време все още ще има Европейски съюз, който да я очаква.

Даниел Грос е директор на брюкселския Център за европейски изследвания. Преди това е работил за Международния валутен фонд и е бил икономически съветник на Европейската комисия, Европейския парламент, както и на френския премиер-министър и министър на финансите. Редактор е на изданията Economie Internationale и International Finance.

Студентските окупации от ٢٠١٣ г. във фокуса на две рационалности

Автор(и): Боян Знеполски

Протестните движния могат да се разглеждат като неотделима част от политическата динамика на едно общество: от гледна точка на промяната в съотношението на силите между политическите партии, на разместването на пластовете на електоралните нагласи, на възникването на нови политически субекти. Но те могат да се разглеждат и като начин да придобием ново знание за обществото: за нагласите му, за предразсъдъците му, за интерпретативните му схеми. Бих искал да разгледам българските протести през 2013 г., поставяйки акцента върху студентските окупации, именно от гледна точка на знанието ни за българското общество. Какво по-конкретно ни разкриха студентските окупации за днешното му състояние? Протестите могат да бъдат представени като конфликт на две равнища: върхът на айсберга е сблъсъкът между протестиращите студенти и правителството, в основата му е по-общото и по-неопределено противопоставяне между гражданите, които подкрепяха − активно или пасивно, в случая не е от значение − каузата на студентите, и гражданите, които не подкрепяха каузата им или пък бяха скептично настроени към нея. Ако противопоставянето между протестиращите студенти и правителството може да бъде изследвано и чисто стратегически или тактически − с оглед на конкретните действия, насочени към спечелването на предимство за собствения лагер и обезсилване на позициите на противника, то второто противопоставяне бе най-вече реторическо и интерпретативно − прилагането на два различна типа рационалност при интерпретацията на просетите. Ако използваме понятията на Макс Вебер, можем да кажем, че поддръжниците на протестите виждаха в тях проява на ценностна рационалност, докато противниците им ги смятаха за израз на целева рационалност. За първите протестите се дефинираха преди всички с отстояването на някаква всеобща ценност − моралът на политиците, моралът в обществото, − като искането за оставка на правителството се мислеше като неотделима част от отстояването на ценността. За вторите протестите представляваха заинтересовано действие, което под прикритието на „морални“ искания преследваше спечелването на класови, партийни и/или олигархични ползи.[24] Ще разгледам схематично този конфликт на интерпретациите на студентските окупации, като ще се спра по-обстойно на източниците и логиките на антипротестната реторика.

Студентските окупации през 2013г., представени от гледна точка на симпатизанта

На 23 октомври 2013г. група студенти от Софийския университет окупира най-голямата аудитория − 272 аудитория − в Ректората на университета. Студентите поискаха оставката на правителството и разпускането на 42 Народно събрание.[25] Протестът бързо се разрасна и на 25 октомври студентите обявиха окупация на цялата сграда на Ректората. В същото време преподаватели от университета формираха група в подкрепа на протестиращите студенти и публикуваха в медиите декларация в подкрепа на окупацията, която беше подписана от около 600 преподаватели от различни български висши учебни заведения. Протестите на българските студенти се вписаха в духа на летните граждански протести, когато през есента вече стана ясно, че последните са изчерпали енергията си.[26] Между двата протеста имаше пряка приемственост. Летните протести започнаха след номинирането на Делян Пеевски за директор на Държавна агенция национална сигурност (ДАНС). Студентските протести започнаха след като Конституционният съд се произнесе по случая „Пеевски“, отсъждайки, че тъй като номинацията на Пеевски е била оттеглена преди той да е встъпил в длъжност, той е в правото си да запази мястото си на народен представител в българския парламент. Истинският, ценностен континюитет между летните протести и студентските окупации се състоеше в моралния характер на техните искания. Протестиращите студенти − нарекли себе си „ранобудните студенти“, влизайки в ролята на будители на обществото − обосноваха окупацията на университета с цинизма, корупцията и безотговорността на българската политическа класа. Свидетелство за това бе декларацията им от 5 ноември 2013 г.:

Ние, Ранобудните студенти, сме обединени от убеждението, че държавата ни се намира в тежка политическа и още по-тежка ценностна криза. Обединени сме от възмущението си, предизвикано от липсата на морал и политическата безотговорност на народните представители. Протестът ни е срещу ежедневно демонстрирания от политиците цинизъм, задкулисие и липса на чуваемост. Смятаме, че настоящото правителство, олицетворява всички тези недъзи на българския политически и обществен живот. 42-то Народно събрание на Република България е изчерпано откъм легитимност, щом повече от четири месеца народните представители се крият от народа зад тежки метални ограждения.[27]

Протестите на българските студенти бяха значими политически протести не само защото искаха оставката на правителството и разпускането на парламента заради арогантността и цинизма, които те системно проявяваха към гражданите, но най-вече защото протестите се стремяха да предефинират принципно отношението между политическата класа и гражданите в контекста на съвременната българска политика: Какви да бъдат условията, при които ще общуват политиците и гражданите?; Какви да бъдат изискванията на гражданите към народните представители?; Какви да бъдат отговорностите на политиците към гражданите?; Какви да бъдат допустимите граници на действие на политиците, отвъд които ще последва гражданска санкция? Разбира се, не ставаше дума за това подобни въпроси да получат отговори на хартия под формата на харта или кодекс, които още на другия ден да бъдат забравени от всички. Ставаше дума за това тези въпроси да бъдат практически решени: чрез твърди и настоятелни граждански действия, които да допринесат да се формира нова гражданска политическа култура. Протестите на българските студенти бяха значими именно с потенциала им да променят българското общество в подобна посока, като подобна промяна би трябвало да се оценява не с непосредствените резултати от протестите, а с по-дългосрочните им последици: промяна на мотивацията и самочувствието на гражданите, разширяване на гражданската солидарност, създаване на условия за смислени и продуктивни колективни действия.

Източници и логики на антипротестната реторика

Но за да разгледаме протестите на българските студенти от тази гледна точка, трябва да преодолеем различните възражения на анти-протестната реторика, която все повече се разгръщаше с напредването на протестите и ставаше все по-видима. Можем да групираме тези възражения в три основни категории.

А. Противопоставянето „дясно-ляво“ или „морално-социално“. Това противопоставяне се използваше от някои кръгове на левицата, за да не бъдат подкрепени протестите на студентите. Според този аргумент исканията на студентите бяха „морални“, тоест „либерални“.[28] Следователно протестите не заслужаваха да бъдат подкрепени, доколкото не издигаха „социални“ искания.

Струва ми се, че това възражение може да бъде сравнително лесно преодоляно, като се покаже, че опозициите „ляво-дясно“ и „морално-социално“ се стремят да прокарват деления там, където в конкретния случай те не са възможни. Тъй като да се изисква политиката да бъде отделена от своите сенчести зависимости, от клиентелистките си мрежи, да се изисква отговорност и отчетност на политиците пред гражданите, в никакъв случай не представляваше израз на „десни“ искания. Тези искания в никакъв случай не се противопоставяха на искането здравеопазването, образованието, обществения транспорт, културните институции, грижите за хората в неравностойно положение и т. н., да бъдат качествени и достъпни за всички. По-скоро вярно е обратното, подобни „морални“ искания правят възможни и улесняват „социалните“ искания. В този смисъл упреците, отправени към „ранобудните студенти“ от други студенти или интелектуалци от левицата, че ограничават исканията си до политически искания и не формулират искания за социални политики, не са обосновани. Причината за това е, че самата възможност за социални политики предполага наличието на политици, способни да разберат необходимостта от подобни политики, способни също така да ги осъществят. Но политици, които са силно зависими от сенчести бизнес интереси, които са чисто и просто фигуранти в играта на невидими актьори, за които гражданското общество не съществува или няма никакво политическо значение, подобни политици не са в състояние да замислят и прилагат социални политики, освен под формата на „социални трохи“, пръснати тук и там с оглед на това да се избегнат евентуални социални напрежения. Това е така, защото за тези политици и техните мрежи „общото благо“ или „обществения интерес“ − категории, без които социалните политики са немислими − не представляват отправни точки на политиката. Според тях съществуват само частни интереси (индивидуални и групови), които те представят на гражданите с помощта на обслужващите ги медии сякаш са „общественият интерес“. За тези цинични политици общественият интерес следователно е само медийна фикция. Според същата логика: в политиката печели онзи, който успее да наложи своята медийна фикция срещу фикциите на противниците си.

Можем да допълним този малко спекулативен аргумент с едно практическо наблюдение, което опровергава „социалните“ критики, отправени към окупаторите на университета. Продължавайки да настояват на моралния характер на техния протест, „ранобудните студенти“ постепенно разшириха и обогатиха дискурсивния си репертоар, вероятно под въздействие на получените критики или на вътрешни дебати в рамките на окупирания университет, като интегрираха в публичните си декларации „социални“ елементи. По този начин те сякаш се превърнаха, съзнателно или не, в посредници между зимните протести, определяни като „социални“, и летните протести, набедени за „морални“. Опитът им да артикулират „моралното“ и „социалното“ ясно проличава в декларацията им за целите на висшето образование, от която тук ще цитирам само един откъс:

Каква е нашата визия за образование? Ние виждаме образованието на бъдещето като насочено към изграждане на интелектуално независими и критични личности. Това може да стане само по начин, който акцентира върху култивирането на самостоятелното и критично мислене, аналитични умения и усет за проблемите – или всичко онова, което липсва в сегашната образователна система. Тази система цели единствено механичното възпроизводство на факти, а не критичното боравене с тях. Тя създава и възпроизвежда йерархии – расови, възрастови и полови, както и култура на подчинение. Образованието трябва да е еманципиращо и да ни помага да развиваме аналитичен апарат, който ни прави самостоятелни и критични, а не ни снабдява просто с умения, адаптирани за краткосрочните нужди на пазара на труда. Моралът не е конвертируем – той е за цял живот.[29]

Разглеждането на всички тези аргументи може да придобие по-голяма яснота, ако ги отнесем към динамиката на гражданските протести в България през последните двайсет и пет години. Падането на комунистическия режим през 1989 г. несъмнено се осъществи съобразно „либералния дневен ред“. Трудно би могло да бъде и другояче: повече от четири десетилетия гражданските права и свободи на българите бяха потъпквани, докато социалната проблематика беше идеологизирана и догматично налага отгоре по начин, който впоследствие за дълго отслаби нейната привлекателност. Ето защо проблемите, отнасящи се до социалните неравенства, социалната справедливост, социалната солидарност бяха почти забравени и изключени от публичните дебати до голямата стачка на българските учители през 2007 г. Но едва със световната финансова и икономическа криза „социалният дневен ред“ започна да навлиза като проблематика в публичните дебати и да се превръща в ключова тема. В България този момент съвпадна с появата на една ново поколение, много по-чувствително към социалната проблематика от предишните поколения и най-вече много по-способно да говори за нея, благодарение на образованието си и на възможността да пътува, живее и учи в чужбина. Тези нови нагласи се проявиха през последните години в създаването на центрове и дискусионни клубове, като Хаспел, Аделанте и др. (Тук мога да говоря само за Хаспел, чиято дейност и чиито членове донякъде познавам.) Проблемът на тези центрове е, че те са чувстват двойно изолирани. От една страна, те не могат да се идентифицират с институционалната левица − Българска социалистическа партия, − която за тях е партия на статуквото, вписала се без съпротива в неолибералния дух на епохата, докато те смятат себе си за противници на неолиберализма и освен това за хора на убежденията, а не на властта. От друга страна, те не могат да се идентифицират с летните протести и дори с протестите на българските студенти (или го правят с крайна предпазливост, запазвайки дистанция), защото им се струва, че енергията протеста за пореден път следва „либералния дневен ред“ на обществото.[30] Ето защо те останаха в една малко разкрачена, скептична поза, предлагайки например на разбунтувалите се студенти да организират референдуми, за да тестват легитимността на окупациите на университетите.[31] Тази нерешителна позиция, опитваща се да изясни себе си и да се стабилизира посредством процедуралитски подходи, произтичаше от догматичното противопоставяне „морално“−„социално“, което пречи на центровете на „новата левица“, по-специално на Хаспел, да се ангажират с каузи и движения, които им се струват идеологически неприемливи, доколкото не поставят директно и недвусмислено акцента върху „социалния дневен ред“.[32]

Хубавото е, че „ранобудните студенти“ не бяха догматични. Всички техни декларации, като се започне с декларацията, излагаща мотивите им да окупират Ректората на Софийския университет, ясно демонстрираха намерението им да не се идентифицират с определени политически партии или идеологически лагери. В това бе едновременно тяхната сила и тяхната слабост.[33] Сила на исканията: да изискваш парламентът и правителството да представляват интересите на гражданите, а не тези на близки до правителството клиентели и аферистки кръгове, бе универсално демократично искане, надхвърлящо всякакво партийно и идеологическо деление. Относителната слабост на прякото влияние на университетските окупации върху българското общество може да се обясни със същия този морален универсализъм, който предизвика обвинения в „абстрактен морализъм“, „мъгляв морализъм“, „празен морализъм“, пораждащ съмнението, че е само маска на частните интереси.[34] Така достигаме до втория елемент на анти-протестната реторика:

Б. Протестите представляват директен или индиректен израз на частни интереси. Можем да резюмираме този аргумент посредством едно просто общо твърдение: не е възможно един граждански протест да бъде спонтанен и прозрачен, тоест исканията на протестиращите да казват онова, което казват. Ветрилото на този предразсъдък е много широко, обхващащо както най-вулгарни версии, изказвани от политици, така и много по-рафинирани интерпретации, защитавани от академични интелектуалци. Според политиците от управляващото мнозинство студентските окупации на университетите, както и летните протести през 2013 г., не бяха нищо друго освен инсценировка на интересите на определени кръгове на бизнеса и българското общество, пряко засегнати от предполагаемо социалната политика на правителството. Следователно, за да защитят интересите си, тези олигархични кръгове се стремяха да предизвикат оставката на правителството, като постоянно организираха граждански протести, мобилизирайки гражданите било чрез пропаганда и манипулации, било направо чрез пари.[35]

Според една по-сложна интерпретация на летните протести през 2013 г., „въпросът не е дали протестите са спонтанни, или организирани, а че са подменени“ (Дърева, 2013). Според логиката на този аргумент това означава, че дори протестите да са акт на спонтанно възмущение, а протестиращите да са наистина незаинтересовани и искрено убедени в каузата си, те са били използвани, без да го осъзнават, като инструменти в борбата на олигархичните интереси: „… протестиращите срещу олигархията, без да подозират, ще бъдат превърнати в инструмент на същата тази олигархия, на нейния хищен апетит за власт и разбогатяване и главно – на нейния интерес всичко в тази държава да бъде сринато. Като за целта трябва да бъдат сринати устоите на държавата – конституцията и парламентарната република. И нищо по-малко“ (Дърева, 2013). В своята трета, интелектуална версия скептичният анализ на колективните мобилизации, по-специално на студентските окупации, също не поставяше под съмнение спонтанността и добрите намерения на протестите, а посоката на тяхното развитие и техните средства. Подобна критика изхождаше от един вид онтологична разлика: от едната страна е системата на късния капитализъм, която произвежда социалната реалност и от която се облагодетелства едно нищожно малцинство; от другата страна е голямото мнозинство от гражданите, които са губещи от системата и които посредством протестите си се опитват да я променят. Проблемът е, че всеки протест, който се случва „вътре“ в системата, тоест който не се опитва да премахне системата в нейната цялост, всъщност само я възпроизвежда. В тази перспектива, дори протестиращите студенти да постигнат исканията си, тоест оставка на правителството и разпускане на парламента, най-много, до което окупациите биха довели е преразпределение на властта между съществуващите политически партии. Следователно нищо не би се променило. С други думи, в настоящата им форма протестите са напразни.[36]

Трите интерпретации на протестите, които представих схематично − първата, изказана от един депутат; втората, от една журналистка; третата, от един университетски преподавател − нямат едни и същи политически и интелектуални корени, те се сближават само идеално – в посоката на въздействията си. И трите интерпретации твърдят приблизително едно и също, независимо дало го правят с вулгарна простота или с меланхолична рафинираност, а именно, че протестите са безсилни и лишени от смисъл, защото те са само една от маските в непреодолимите вътрешни борби на олигархията или механизъм, чрез който късният капитализъм се възпроизвежда. По този начин се получава порочен кръг: ако искаме да променим системата (късния капитализъм) отвътре, само я възпроизвеждаме; за да я променим наистина, трябва да я атакуваме в нейната цялост отвън, което обаче предполага, че вече трябва да сме се еманципирали от нея.

В. Третият предразсъдък, с който трябва да се преборим, за да осъзнаем важността на гражданските протести, се състои в тяхната инструментализация. Гражданските протести са разглеждани и оценявани, общо взето, като средство, водещо към определена цел, независимо дали това средство служи на някакви скрити интереси или на благородните намерения на протестиращите. Това означава, че самият акт на гражданския протест сам по себе си е лишен от стойност, стойността му произтича от неговия резултат, тоест от успеха му. Парадоксалното в случа със студентските окупации беше твърдението, че протестите не могат да успеят, дори и да успеят: ако се провалят и правителството остане, нищо няма да се промени; ако успеят и правителството подаде оставка, това вероятно би предизвикало прегрупиране на силите по олигархичните върхове, но отново нищо не би се променило за мнозинството от гражданите. Така достигаме до един генерализиран скептицизъм относно политическото значение и важността на гражданските протести: гражданските протести изглеждат във всеки обозрим случай обречени на неуспех. Бих искал да противопоставя на тази пораженческа логика една друга логика, която изтъква ползите от самия акт на гражданското участие, независимо от това какъв е неговият резултат.

Между частния интерес и публичното действие (Албърт Хиршмън)

В книгата си Mежду частния интерес и публичното действие[37] Албърт Хиршмън (Hirschman, 1982) прави ясно разграничение между икономическо действие и публично действие, изтъквайки, че второто не може да бъде мислено и оценявано по модела на първото. Ако икономическото действие е оценявано посредством съотнасяне на разходите и печалбите, „… що се отнася до действието, предприето в името на обществения интерес, усилията, вложени в борбата, които би трябвало да спадат към разходите, се оказват неотделима част от печалбите“ (Hirschman, 1983, p. 149). Оценяването на публичното действие следователно трябва да следва съвсем друга логика: „… индивидуалната печалба от колективното усилие не е разликата между очаквания резултат и положеното усилие, а сбора от двете величини“ (Hirschman, 1983, p. 150). За да поясни твърдението си, Хиршмън се позовава на различните подходи към публичното действие, отстоявани от Джеймс Мил и сина му Джон Стюарт Мил:

… синът разглежда участието в публичните дела като благо само по себе си, а не просто като средство с оглед на някаква цел, както е при утилитаристкия възглед на баща му. Това участие трябва „да ни предпази от пасивността, инерцията, срамежливостта и интелектуалния застой“. Ако Джон Стюарт Мил, колкото и да е учудващо, препоръчва горещо публичния вот пред вота с тайни бюлетини, то е защото това e един от елементите на активното участие, „… което предполага да се изложиш на нови влияния, на съперничещи си възгледи за света, на нови изисквания по отношение на собствените ти способности. Следователно участието в никакъв случай не е стремеж към политика, отговаряща на собствените ти интереси, а по-скоро − имайки предвид тежкото изпитание, каквото представлява − елемент от едно социално и политическо образование“ (education). (Hirschman, 1983, p. 156.)

Анализите на Хиршмън ни позволяват да откроим един двоен демократичен дефицит, който продължава да характеризира българската публична сфера. Първо, колективното действие на гражданите все още не се разглежда като автономно действие, изразяващо определен опит и оценка за социалната реалност, а се смята за заинтересовано действие, което под прикритието на гражданско действие продължава борбата на политическите партии или олигархичните кланове. Второ, инструментализирането на публичното действие, възприемането му като средство с оглед на някаква цел, редуцира много важното му измерение на знание за социалната реалност и социално образование. В следствие на това се пораждат песимизъм и скептицизъм относно възможностите на гражданското действие, които ни пречат да го мислим и като източник на политическа и социална промяна. Но последиците не спират дотук. Този песимизъм и скептицизъм пораждат една деформирана картина на политическото: политическата класа ни се струва по-могъща отколкото е в действителност, докато гражданите ни изглеждат по-безпомощни, отколкото са в действителност.[38]

Залогът на студентските окупации

В заключение бих искал да ситуирам протестите на българските студенти в по-широк политически контекст. През 2013 г. България преживя безпрецедентна политическа криза, най-дълбоката от 1997 г. насам. Според социологическите проучвания доверието в обществените институции спадна толкова ниско, че достигна критичния праг, като за разлика от предходните кризи, легитимността на нито една от важните институции не бе пощадена.[39] Кризата допълнително се задълбочи от факта, че по време на протестите избирателите оттеглиха доверието си от представени в парламента политически партии, но същевременно не пренасочиха това доверие към нови политически субекти. Противно на предходните кризи, когато разочарованието привидно бързо се преодоляваше и енергията се проектираше в нова посока, през 2013 г. бяхме свидетели на поляризация: от една страна, народната любов се бе оттеглила от политическия истаблишмънт; от друга страна обаче, натрупалата се голяма енергия − енергия на разочарованието, на възмущението − не намираше адекватен политически израз. Кризата на 2013 г. се разреши поне привидно една година по-късно с оставката на правителството на Пламен Орешарски през юли 2014 г., назначаването на служебен кабинет, а след това и провеждането на предсрочни парламентарни избори на 5 октомври 2014 г., които излъчиха ново парламентарно мнозинство. Макар непосредствените причини за оставката на Орешарски да бяха други, не може да се отрече, че протестите (летните протести и студентските окупации) изиграха известна роля в тази посока, като оказаха макар и отложено във времето влияние върху избирателните нагласи на гражданите за изборите на Европарламент през май 2014 г.

Истинският успех да студентските окупации обаче трябва да бъде търсен не в непосредстветите им политически и социални въздействия, а, както би ни препоръчал Албърт Хиршмън, в опита и преживаванията, свързани със самия протест.[40] Студентските окупации през 2013 г. имаха двойно измерение, те бяха насочени едновременно навън е навътре. От една страна, те представляваха акт на гражданско предизвикателство към правителстото и парламента на страната, както и към цялото българско общество. От друга страна, те бяха предизвикателство и към самите студенти − особено студентите в Ректората на Софийския университет, − които трябваше да организират не само публични събития, но и дългосрочно да оргинизират собствения си живот в сградата на Ректората. За разлика от летните протести, които протичаха като шествия и мигинги по улиците и площадите в центъра на София, студентската опупация на Ректората представляваше и форма на съвместен живот. Именно в това бе нейното значение − студентите превърнаха Ректората в социална лаборатория, в която седмици наред изобретяваха нови правила, нови институции, нови отношения, тоест нов модел на социален свят, различен от външния. В отвоюваното от тях пространство те преустановиха хетерономията, от която и те, но и всички ние постоянно се оплакваме, и, организирайки живота си с доброволни съвместни усилия, колкото се може по-демократично и по-прозрачно, се опитаха да бъдат това, което всички ние желаем − да бъдем автономни. Студентите нарекоха този свой експеримент „република“, чийто дух един от техните водачи изразява по следния начин:

Нямаше как животът вътре да бъде друг от този, познат навън, ако не бяха новите революционни инститиции и правила, които създадохме единно в окупацията. Всеки притежаваше лична свобода и се подчинявахме единствено на нашите закони, които бяхме изработили сами. Прякото участие в процесите доведе духа на промяната. Окупацията не можеше да посочи кой да управлява, защото това щеше да бъде арогантно диктаторство. Ние можехме и успяхме да предложим една алтернатива на живота − нашата автономна студентска република (Динев, 2014).

Очевидно е, че това изказване е утопично, че е от сферата на идеализациите и пожеланията, че „автономната студентска република“ не би могла дълго да просъсещствува, нито пък магически да преобрази външния свят по свой образ и подобие. Но смисълът на студенския експеримент бе не в това, той да създаде нова социална реалност, а да отключи въображението ни в посоката на подобна реалност, да проиграе практически нейната принципна възможност. Това, което протестиращите студенти искаха да кажат и да покажат на себе си и на нас, българските граждани, бе, че са възможни друг социален ред и други социални отношения, различни от установените. По този начин, продължавайки и усилвайки порива на затихналите летни протести, студенските окупации създадоха един значим прецедент на продуктивно гражданско недоволство − бъдещ ресурс и вдъхоновение за една все по-нарастваща и все по-фокусираща се енергия, насочена към социална промяна. Но това е само една възможност и едно пожелание, възможни са и други развития.

Протестите през цялата 2013 г. бяха добър знак за политическата жизненост на българките граждани. Въпросът е как ще се разреши във времето конфликтът на интерпретациите относно тези протести? Дали интерпретацията на гражданските протести през призмата на ценностната рационалност, разглеждането на гражданското участие като ценност сама по себе си, както твърди Хиршмън, ще надделее над все още преобладаващите целеворационални редукции? Въпросът е важен, защото, ако българите останат заклещени между пасивното омерзение към политическата класа и дълбоко вкорененото недоверие към гражданските мобилизации, то енергията на недоволството им ще отиде напразно, реализирайки се в две лесно достъпни, но напълно непродуктивни форми: било в нарастваща подкрепа за национал-популистки партии и движения[41], било в мазохистично самоокайване и самопрезрение. Двете възможности съвсем не се изключват, те са напълно съвместими.

ЛИТЕРАТУРА

Атанасов, И. (2013) Окупацията на кръстопът. Нови леви перспективи. Достъпно на: http://novilevi.org/publications/134-atanasov-occupation [Посетена 18/11/2013].

Димитрова, Б. (2013) Правителството ни повлича към дъното. Портал Култура. Достъпно на: http://kultura.bg/web/правителството-ни-повлича-към-дъното/ [Посетена 16/11/2013].

Динев, И. (2014) Наш ред е! София: Изток Запад.

Дърева, В. (2013) Гражданска война? Държавата може да бъде срината и без нея. 24 часа. Достъпно на: http://www.24chasa.bg/Article.asp? ArticleId=2134511 [Посетена 13/07/2013].

Иванчева, М. (2013) За студентската стачка. Нови леви перспективи. Достъпно на: http://novilevi.org/publications/132-studentskata-stachka [Посетена 11/11/2013].

Кутев, А. (2013) Класовата борба не е отживелица − има си интереси срещу интереси. 24 часа. Достъпно на: http://www.24chasa.bg/Article.asp? ArticleId=2106764 [Посетена 06/07/2013].

Христов, Т. (2013) Реклама и Окупация. Култура. Достъпно на: http://www.kultura.bg/bg/article/view/21541 [Посетена 17/11/2013].

Gueorguieva, V. The Student Occupation of Sofia University in 2013: Communication Patterns for Building a Network of Support. Достъпно на: http://www.digitalicons.org/issue13/the-student-occupation-of-sofia-university-in-2013/ [Посетена 15/11/2015].

Hirschman, A. (1982) Shifting involvements: private interest and public action. Princeton University Press: Oxford and Princeton.

Hirschman, A. (1983) Bonheur privé. Action publique. Paris: Fayard.

Junes, T. (2013) Students Take Bulgaria‘s Protests To The Next Level. Can They Break The Political Stalemale? Transit. Достъпно на: http://www.iwm.at/read-listen-watch/transit-online/students-take-bulgarias-protests-to-the-next-level-why-the-student-protests-could-break-the-political-stalemate/ [Посетена 12/12/2013].

Skinner, Q, (2002) Visions of Politics. Volume I: Regarding Method. Cambridge: Cambridge University Press.

Sztompka, P. (1991) Intagibles and Imponderables of Transition to Democracy. Studies in Comparative Communism, Vol. XXIV, No 3, September, p. 295-311.

Zizek, S. (2013) Trouble in Paradise. London Review of Books. Достъпно на: http://www.lrb.co.uk/v35/n14/slavoj-zizek/trouble-in-paradise [Посетена 14/08/2013].

Боян Знеполски (род. 1968) е български социолог и преводач, преподавател в СУ – катедра социология на философския факултет.

Коментари (3)

- 14-01-2017|Николай Колев

Уважаеми г-н Знеполски, по съдбата Им след 2013 г. ще Ги ПОЗНАЕТЕ (по Евангелието на Матей 7:15 и 7:16)!

- 30-01-2017|Димитър Венков

Много добър анализ.

- 30-01-2017|Златко

Ако ми позволите, тук моят собствен принос към делото на тези – за мен – толкова възхитителни млади хора…

Моята непроизнесена реч пред студентите, окупиращи българските университети

Сензационното тайно досие и поредната криза около Доналд Тръмп

Автор(и): Скот Шейн, Никълъс Конфесоре и Матю Роузънбърг

Преди седем месеца един уважаван бивш британски шпионин на име Кристофър Стийли спечелва договор за съставяне на тайно досие относно връзките на Доналд Тръмп с Русия. Миналата седмица експлозивните подробности – непотвърдени сведения за развлечения с проститутки, сделки с недвижимо имущество, предлагани като подкуп, както и координация с руските тайни служби с цел да се шпионират демократите – бяха обобщени и поднесени на г-н Тръмп в приложение към строго секретен доклад на разузнавателните служби.

Последствията от това са непредвидими и ще играят роля дълго след встъпването на Тръмп на длъжност. Слухове за резюмето, което е било предоставено също на президента Обама и водачите на Конгреса, бяха предадени на CNN във вторник, след което последваха сензационни репортажи и на останалите медии.

Г-н Тръмп опроверга недоказаните твърдения в сряда като измислица и клевета в нацистки стил, съчинена от „болни хора“. Тя подкопа още повече отношенията му с разузнавателните служби и хвърли сянка върху новата администрация.

Късно в сряда през нощта, след като е разговарял с г-н Тръмп, Джеймс Р. Клапър мл., директорът на националното разузнаване, направи изложение, в което осъди ранното публично представяне на случая и каза, че разузнавателните служби „не са направили никаква оценка относно това дали информацията от този документ е надеждна“. Г-н Клапър отбеляза, че служителите от разузнаването са го представили [на споменатите по-горе страни], за да дадат на политиците „възможно най-ясна картина за които и да било въпроси, свързани с националната сигурност“.

Части от историята си остават недосегаеми – и преди всичко базисният въпрос до каква степен, ако изобщо, информацията от досието е вярна. Но все пак е възможно да се състави един частичен разказ за това как се е стигнало до настоящата криза, включително и продължаващите въпроси за връзките между г-н Тръмп и неговия екип с Русия. Освен това епизодът предлага възможност да се надникне към скритите страни на президентските кампании, включително и такива, свързани с частни детективи, търсещи да открият най-лошото, което може да се узнае за следващия американски лидер.

Историята започва през септември 2015, когато един богат американски дарител, силно противопоставящ се на г-н Тръмп, предлага нужните пари, за да се наеме вашингтонската фирма за разследвания Fusion GPS, управляваната от бивши журналисти, с цел съставяне на досие за миналите скандали и слабости на строителния магнат, според мнението на човек, запознат с нещата. Източникът описва това разследване при условие за запазване на анонимността му, позовавайки се на неясното естество на историята и вероятността за бъдещи юридически диспути. Личността на дарителя е неясна.

Fusion GPS, ръководена от бившия журналист от Wall Street Journal Глен Симпсън, работи най-често за бизнес-клиенти. Но в случаите с президентски избори фирмата понякога е наемана от кандидати, партийни организации или дарители, за да върши политическа „опо“-работа (съкращение за „разследване на опозицията“).

Това е рутинна работа и обикновено тя включва създаване на големи бази данни от публично достъпна информация: минали новинарски репортажи, документи от съдебни дела и други подходящи данни. В продължение на месеци Fusion GPS събира такива документи и съставя различни досиета от миналото на г-н Тръмп в областите на бизнеса и развлеченията.

След като през пролетта става ясно, че Тръмп се оформя като най-вероятен кандидат, републиканският интерес към финансирането на операцията изчезва. Но демократите-привърженици на Хилари Клинтън са силно заинтересувани и Fusion GPS продължава същите дълбоки разследвания, този път за нови клиенти.

Но през юни тонът на разследването внезапно се променя. Washington Post съобщава, че Демократичният национален комитет е бил пробит от хакери, най-вероятно руски държавни агенти, малко след което мистериозна фигура, използваща псевдонима „Guccifer 2.0“ започва да публикува онлайн откраднатите документи.

Тук Симпсън наема г-н Стийли, бивш британски разузнавателен офицер, с когото е работил по-рано. Стийли, в началото на 50-те си години, е работил като таен агент в Москва през ранните 1990 и по-късно се е утвърдил като един от водещите експерти по Русия в лондонския генерален щаб на британското външно разузнаване MI6. Когато напуска службата през 2009 той създава собствена частна разузнавателна агенция на име Orbis Business Intelligence.

Бившият журналист и бившият шпионин, според хора, които ги познават добре, имат еднакво мрачни виждания за руския президент Владимир Путин, бивш офицер на КГБ, както и разнообразните тактики, които той и неговите разузнавачески кадри използват, за да очернят, изнудват или подкупват обектите си.

Като бивш агехт, който е провеждал шпионаж в Русия, Стийли не може да пътува повече до Москва, за да разследва връзките на Тръмп от първа ръка. Вместо това той наема няколко руснаци, които да се обърнат към информатори вътре в Русия и освен това се свързва със собствените си тайни контакти в страната.

Стийли записва откритията си в поредица от доклади, всеки от по няколко страници, които започва да изпраща до Fusion GPS през юни и продължава поне до декември. По това време изборите вече са минали и нито Симпсън, нито Стийли са заплащани от някакви клиенти, но те не прекратяват разследването, тъй като го смятат за прекалено важно.

Докладите описват две различни руски операции. Първата е дългогодишен опит да се намери начин за оказване на влияние върху Доналд Тръмп, може би защото той има стари контакти с руски олигарси, които Путин би искал да държи под око. Според докладите на Стийли, при това са били използвани разнообразни, добре познати тактики: събиране на „компромати“ като например записи на Тръмп с проститутки в един московски хотел и предложения за сделки, изгодни за Тръмп.

Целта вероятно никога не е била да се направи от Тръмп съзнателен агент за Русия, а да се направи от него източник, който да предоставя информация за руските си контакти. Но ако Путин и агентите му са желаели да обвържат Тръмп чрез сделки, те не са го направили особено успешно. Тръмп подчертава, че няма никакви големи собствености там, макар и един от синовете му да е казал по време на пресконференция от 2008, че „много пари“ се „изливат от Русия“.

Втората руска операция, описана в досието, е по-скорошна: тя се състои от серия от контакти с представители на Тръмп по време на кампанията, отчасти с цел да се разговаря за електронното шпиониране [hacking] на Демократичния национален комитет и шефа на кампанията на Хилари Клинтън, Джон Д. Подеста. Според източниците на Стийли то е включвало между другото и една среща през късното лято в Прага между Майкъл Коен, адвокат, който работи за Тръмп, и Олег Солодухин, руски служител, който работи за Россотрудничество – организация, която се грижи за насърчаването на руските интереси зад граница.

Според всички сведения Стийли има отлична репутация сред американските и британските си колеги от разузнавателните служби и преди това е работил за ФБР във връзка с разследването на аферите с подкупи във ФИФА, световната футболна асоциация. Колегите му казват, че той ясно е осъзнавал опасността да му бъде подавана руска дезинформация. Руските служби са организирали сложна операция за нанасяне вреда на Хилари Клинтън и е изглеждало възможно подобна операция да се води и срещу Тръмп.

Голяма част от нещата, които са му били казани и предадени на Fusion GPS, са много трудни за проверка. А някои от твърденията му, които все пак могат да бъдат проверени, изглеждат проблематични. Майкъл Коен например заяви във вторник по Туитър, че никога не е бил в Прага; от своя страна Олег Солодухин отказа в телефонно интервю да се е срещал с Коен или който и да е друг сътрудник на Тръмп. Новоизбраният президент цитира в сряда новинарски репортажи, според които един друг Майкъл Коен, без връзки с Тръмп, може и да е пътувал до Прага и двамата да са били объркани един с друг в докладите на Стийли.

Но слуховете за досието започват да се разпространяват все повече сред политическите кръгове. Рик Уилсън, служител в републиканската партия, който е работил за кампанията по финансиране кандидатурата на Марко Рубио във Флорида, каза, че е чул за него още през юли, когато разследващ журналист, работещ за една от големите медии, му се обадил, за да го попита какво знае за досието.

Към ранната есен някои от докладите на Стийли са били предадени на ФБР, която вече е разследвала самостоятелно руските връзки на Тръмп, а също и на отделни журналисти. Служител на MI6, чиято работа не позволява да бъде цитиран поименно, потвърждава, че в късното лято или ранната есен докладите на Стийли са били предадени и на британските тайни служби. Стийли е бил загрижен от нещата, които е чувал за Тръмп и е смятал, че тази информация не трябва да се намира единствено в ръцете на хора, опитващи се да спечелят една политическа надпревара.

След изборите докладите, все още съпровождани от по-нататъшни разследвания, стават една от най-зле опазваните тайни във Вашингтон. По това време все повече репортери – включително и такива от The New York Times – полагат усилия, за да ги докажат или опровергаят.

Слуховете достигат и до Капитолийския хълм. Сенатор Джон Маккейн, републиканец от Аризона, разбира за досието и през декември получава копие от Дейвид Дж. Крамър, бивш висш служител на Държавния департамент, който работи за института Маккейн в Държавния университет, Аризона. Маккейн предава информацията на Джеймс Б. Коми, директорът на ФБР.

Забележително за Вашингтон, но много репортери от конкуриращи се новинарски организации са имали достъп до пикантните и осъдителни доклади, но никой не ги е публикувал, защото съдържанието им не е можело да бъде потвърдено. Това положение се промени едва тази седмица, след като шефовете на ЦРУ, ФБР и Националната агенция за сигурност прибавиха резюме на докладите, заедно с информация, събрана от други разузнавателни източници, към доклада си за руските кибер-атаки по време на изборите.

Днес, след тези най-оспорвани избори, американците са разделени и объркани за това на какво да вярват, когато става дума за идещия президент. И няма изгледи за скорошно пълно изясняване на истинността на твърденията, направени по негов адрес.

„Това е забележителен исторически момент“, казва Рик Уилсън, политическият служител от Флорида. „В какъв свят съм се пробудил?“

Скот Шейн е репортер от вашингтонското бюро на The New York Times, където се занимава с въпроси на националната сигурност. Писал е статии, свързани с набирането на доброволци за Ислямска държава, дебатите около дроните и целевите убийства, Националната агенция за сигурност и документите на Едуард Сноудън, Уикилийкс и тайните телеграми на Държавния департамент, както и много други.

Коментари (2)

- 13-01-2017|Златко
Уил Хърд, бивш таен агент на ЦРУ, в момента републикански депутат от Тексас, казва че операция „Grizzly Steppe“, кодовото название, което американските служби са дали на руските опити за разстройване на изборите от 2016, е била успешна. „Руското разузнаване може да гледа на ‚ Grizzly Steppe‘ като на тяхна най-успешна тайна операция, тъй като тя създаде клин, реален или въображаем, между президента на САЩ, разузнавателната общност и американската общественост“, казва той.

Източник – The New York Times

Каквото и да се случва оттук нататък – с възможното изключение на евентуален импийчмънт, което ми се струва малко вероятно за близкото бъдеще – Америка и западният свят получиха най-тежкия удар в цялата си следвоенна история. Още никога на Русия не се е удавало да разедини Америка и Запада по толкова ефективен и брутален начин. Дали американският президент е руски агент или не, не е най-важното нещо в момента. Важното е, че съществуват СИЛНИ подозрения в такава насока – а това вече е нещо, което поставя целия Запад пред изключително голяма опасност и заплаха. Не знам какво точно би могло да помогне в тази ситуация. Искрено се надявам ескалацията на този вътрешен разпад да се забави или дори престане през идещите месеци и години, но виждам само малко реална надежда за нещо такова. Отново – остава си единствено твърдата увереност, че ИДЕИТЕ, на които се основава следвоенният западен консенсус – човешки права, либерализъм, надминаване на ограниченията на националните държави – рано или късно ще докажат силата и правотата си, противно на руските и всякакви други опити да ни върнат обратно към логиката и политическото поведение от 19 век. Историята НЕ МОЖЕ да върви в обратна посока прекалено дълго време. Такава поне е личната ми надежда и увереност. Останалото е въпрос на време…

- 13-01-2017|Велеслав Драгоев, Флорида

Чета и разсъждавам така: след като Главния Дявол така се е уплашил за работното си място, не може ли господин Тръмп да му намери друго? Отговорът е, „yes“: Америка ще строи десетки нови магистрали. А работа за по-малките дяволи има достатъчно и сега, и завинаги: intrigues, chikaneries, skandals и dirty stories; and so on. Иначе, империята да се готви за удар в мордата.

Тайното досие „Тръмп“ – извадки

Автор(и): различни разузнавателно-информационни източници

Президентски избори в САЩ: действията на републиканския кандидат Доналд Тръмп в Русия и компрометиращото отношение с Кремъл

Резюме

Руският режим е обработвал, поддържал и подкрепял Тръмп в продължение на поне пет години. Целта, одобрена от ПУТИН, е била да се окуражат разцепления и разделения в западния съюз

Засега Тръмп е отказвал няколко силно изгодни бизнес-сделки с недвижимо имущество, предложени му в Русия, за да продължава обработката от страна на Кремъл. В замяна на това той и вътрешният му кръг са приели да получават постоянен поток от разузнавателна информация от Кремъл, включително и такава за неговите демократически [от Демократическата партия] и други политически опоненти

Бивш висш руски офицер от разузнаването твърди, че ФСБ е компрометирал Тръмп в достатъчна степен чрез действията му в Москва, за да бъде в състояние да го изнудва. Според няколко добре запознати източници, поведението му в Москва е включвало перверзни сексуални актове които са били организирани, наблюдавани и записвани от ФСБ

Досие с компрометиращи материали за Хилари КЛИНТЪН е било събирано от руските разузнавателни служби в продължение на много години и съдържа най-вече подслушвани разговори, които тя е провеждала в хода на различни посещения в Русия и прихванати телефонни разговори, но не и някакво неудобно поведение. Досието се контролира от говорителя на Кремъл, [Дмитрий] ПЕСКОВ, директно по нареждания на ПУТИН. Досега обаче то не е било разпространявано в чужбина, включително и за Тръмп. Руските намерения за използването му са все още неясни.

Подробности

1. В разговор с доверени сънародници през юни 2016, източниците A и B – фигура от висшите етажи на руското външно министерство и бивш висш офицер от руските разузнавателни служби, и двамата/двете все още активни в Кремъл, са казали, че руските власти са обработвали и поддържали републиканския кандидат в САЩ, Доналд Тръмп в продължение на поне пет години. Източник В твърди, че операцията Тръмп е била както подкрепяна, така и ръководена от руския президент Владимир ПУТИН. Целта ѝ е да се посее несъгласие и разединение вътре в самите САЩ, но по-специално в Атлантическия съюз, на който се гледа като на враждебен към руските интереси. Източник C, висш руски финансов чиновник, казва, че операцията Тръмп трябва да се разглежда от гледна точка на желанието на ПУТИН да се върне [света] към политиката на „Великите сили“ от деветнадесети век, основаваща се на интересите на отделните страни, вместо основаващия се на идеали международен ред, утвърден след Втората световна война. Той/тя е чувал/а ПУТИН да говори по този начин пред близките си сътрудници на няколко пъти.

2. Що се отнася до конкретни подробности, източник А е споделил, че Кремъл е подавал на Тръмп и сътрудниците му ценна разузнавателна информация за опонентите му, включително и демократическата кандидатка Хилари КЛИНТЪН, в продължение на няколко години (виж по-долу). Това е потвърдено от източник D, близък сътрудник на Тръмп, който е организирал и направлявал последните му посещения в Москва, и който съобщава, също през юни 2016, че тази руска информация е била „от голяма помощ“. Операцията на Кремъл за обработване на Тръмп е включвала и различни изгодни сделки с недвижимо имущество в Русия, особено във връзка с предстоящото през 2018 Световно първенство по футбол. Но засега, по неизвестни причини, Тръмп не е приел нито една от тези оферти.

3. Имало е обаче други аспекти от връзката на Тръмп с руските власти. Особено един от тях е помогнал много да се използват личните обсебености и сексуални перверзии на Тръмп, за да се съберат подходящи компрометиращи материали за него. Според източник D, при което той/тя е присъствал/а лично, (перверзното) поведение на Тръмп в Москва е включвало резервиране на президентския апартамент в хотел Риц Карлтън, където, както той е знаел, преди това по време на една от официалните си визити в Русия са отсядали г-н и г-жа ОБАМА (които той ненавижда). Там той е омърсявал леглото, в което те са спали, като наел за целта няколко проститутки, които да го поливат със „златен дъжд“ (уриниране) пред очите му. Известно е, че хотелът се намира под контрола на ФСБ, с микрофони и скрити камери във всички основни помещения, за да се записва всичко, което им е необходимо.

4. Епизодът от московския Риц Карлтън е потвърден от източник Е, [името е почернено], който казва, че той/тя и няколко души от екипа са знаели за всичко това тогава и по-късно. Той/тя смята, че това се е случило през 2013. Източник E е запознал рускоезичен сътрудник на компанията [разузнавателната компания, която извършва разследването, бел. пр.] с източник F – сътрудничка на хотела по времето, когато Тръмп е отсядал там, която също е потвърдила историята. Говорейки независимо от тях през юни 2016, източник В (бившият руски разузнавателен офицер) също е казал, че неортодоксалното поведение на Тръмп в Русия е предоставило на властите в хода на годините достатъчно уличаващ материал за републиканския кандидат, за да бъдат в състояние да го изнудват както си поискат.

5. Запитан за въпросната информация, подавана от Кремъл на Тръмп в хода на последните години и слуховете за руско досие с компромати за Хилари КЛИНТЪН, източник В потвърждава съществуването на досието. Той/тя казва на доверен сънародник, че то е било съставяно от Отдел К на ФСБ в продължение на много години, чак до времето на президентството на съпруга ѝ, и съдържа множество подробности от най-различни подслушвани разговори, но не и подробности/сведения за необичайно или неудобно поведение. Някои от разговорите са от подслушвани коментари, които КЛИНТЪН е правила по времена различните си пътувания до Русия и се свеждат до неща, които тя е казвала и които противоречат на сегашните ѝ позиции по ред въпроси, най-вероятно от подслушвани телефонни разговори.

6. Продължавайки по тази тема, източник G, висш кремълски чиновник, е доверил, че досието на КЛИНТЪН се контролира изключително от кремълския говорител, Дмитрий ПЕСКОВ, който отговаря за събирането/съхраняването му, по изрични нареждания на самия ПУТИН. Засега обаче досието не е правено достъпно на Запад, включително на Тръмп и неговия екип. В настоящия момент не е ясно какви са намеренията на ПУТИН в тази насока.

20 юни 2016

[…]

Русия и президентските избори в САЩ; по-нататъшни указания за обширна конспирация между предизборния екип на Тръмп и Кремъл

Резюме

По-нататъшни свидетелства за обширната конспирация между предизборния екип на Тръмп и Кремъл, санкционирана на най-високо ниво и включваща руското дипломатическо тяло в САЩ

Сътрудник на Тръмп потвърждава, че Кремъл стои зад скорошното публикуване на имейли на Демократическия национален комитет [DNC] чрез Уикилийкс, като средство за поддържане на възможност за достоверно отричане [plausible deniability]

Съглашение за обмен на информация и в двете посоки. Екипът на Тръмп използва свои агенти в DNC и хакери както в САЩ, така и в Русия. ПУТИН е мотивиран от страх и омраза към Хилари КЛИНТЪН. Руснаците са получили разузнавателна информация от екипа на Тръмп за някои руски олигарси и семействата им в САЩ

Механизмът за предаване на тази информация включва „пенсионни“ изплащания за руски емигранти, живеещи в САЩ, чрез използване на консулски служители в Ню Йорк, Вашингтон и Маями

Информация от източник, близък до Тръмп и [Пол] МАНАФОРТ подсказва, че републиканският предизборен екип е доволен да има Русия в ролята на медийно плашило, за да прикрива по-обширни корупционни бизнес-връзки в Китай и други страни

Подробности

1. В доверен разговор със съотечественик през късния юли 2016, източник Е, етнически руснак/рускиня близък/близка до републиканския кандидат за президент Доналд Тръмп, признава, че между тях и руското ръководство има добре развита конспирация и сътрудничество. От страна на Тръмп тя се направлява от неговия кампаниен мениджър, Пол МАНАФОРТ, който използва съветника по външната политика Картър ПЕЙДЖ и други хора като посредници. Двете страни имат взаимен интерес да победят демократичната кандидатка за президент Хилари КЛИНТЪН, от която президентът ПУТИН едновременно се страхува и ненавижда.

2. Между другото, източник Е признава, че руският режим стои зад скорошното изтичане на неудобни имейл-съобщения, идещи от Демократичния национален комитет (DNC), чрез платформата Уикилийкс.

Причината за използването на Уикилийкс е търсенето на възможност за достоверно отричане, а операцията е била проведена с пълното знание и поддръжка от страна на Тръмп и висши членове на неговия избирателен екип. В замяна екипът на Тръмп се е съгласил да се откаже от руската интервенция в Украйна като изборна тема и да повиши защитните задължения на САЩ/НАТО в Балтийските страни и Източна Европа, за да отклони вниманието от Украйна – приоритет на ПУТИН, който би искал да притъпи темата.

3. В по-широкия контекст на сътрудничеството между екипа на Тръмп и Кремъл, източник Е твърди, че разузнавателната мрежа, използвана срещу КЛИНТЪН, се състои от три елемента. Първо, има агенти/помощници вътре в структурата на самата Демократическа партия; второ, руско-емигрантски и други нападателни кибер-операции вътре в САЩ; трето, държавно-спонсорирани кибер-оператори, работещи в Русия. И трите елемента играят важна роля и до днес. Що се отнася до механизма на възнаграждаване на съответните активи, живеещи в САЩ и осъществяване на двустранен поток от разузнавателна и друга полезна информация, източник Е твърди, че руското дипломатическо тяло в ключови градове като Ню Йорк, Вашингтон и Маями използва като прикритие емигрантската „пенсионна“ система. Става дума за десетки хиляди долари.

4. Що се отнася до потока от информация откъм екипа на Тръмп към Русия, източник Е съобщава, че голяма част от него засяга дейности на бизнес-олигарсите и техните семейства и активи в САЩ, с които изглежда ПУТИН и Кремъл са изключително много заети.

5. Коментирайки негативната медийна вълна, заобикаляща предполагаемата руска намеса в американската изборна кампания в подкрепа на Тръмп, източник Е казва, че републиканският кандидат и неговият екип са сравнително спокойни, тъй като всичко това отклонява медиите и вниманието на демократите от бизнес-дейностите на Тръмп в Китай и други страни. За разлика от Русия тези са големи и включват изплащане на големи подкупи и подаяния, които, ако биха станали публични, биха били потенциално много вредни за кампанията им.

6. Накрая, говорейки за предполагаемия минимален инвеститорски профил на Тръмп в Русия, един отделен източник с директни знания казва, че това е било не по липса на желание. Предишните опити на Тръмп са включвали изследвания на пазара на недвижимо имущество в Санкт Петербург и Москва, но в края на краищата Тръмп е трябвало да приеме обширни сексуални услуги от местни проститутки, вместо изгледи за бизнес-успех.

[…]

Русия и американските президентски избори: Кремъл е загрижен, че политическите последствия от аферата с имейлите на DNC излизат извън контрол

Резюме

Кремъл е загрижен, че политическите последствия от аферата с имейлите на DNC излизат извън контрол. Крайна нервност сред сътрудниците на Тръмп в резултат от негативното медийно внимание/обвинения

Междувременно руснаците силно желаят да охладят ситуацията и да поддържат „възможността за достоверно отричане“ при съществуващите про-Тръмп и анти-КЛИНТЪН операции. Ето защо в непосредствено бъдеще не се очакват никакви нападателни ходове

Източник, близък до кампанията на Тръмп потвърждава обаче, че редовният обмен с Кремъл е съществувал в продължение на поне 8 години, включително и разузнавателна информация, подавана обратно на Русия, във връзка с дейностите на руските олигарси в САЩ

Руснаците очевидно са обещали да не използват компроматите, които са събрали срещу Тръмп, имайки предвид високото ниво на доброволно сътрудничество, идещо от неговия екип

Подробности

1. В доверен разговор със сътрудник през късния юли 2016, фигура от руските емигрантски кръгове, близка до екипа на републиканския кандидат за президент Доналд Тръмп съобщава за последствията от имейл-скандала около Демократическия национален комитет (DNC). Емигрантът е казал, че сред екипа на Тръмп има силно безпокойство във връзка с факта, че, както изглежда, от Кремъл, президента ПУТИН и [руското] ръководство, се смята, че нещата са отишли твърде далеч и има риск да излязат извън контрол.

2. Продължавайки по темата, емигрантският сътрудник/сътрудничка на Тръмп е изказал/а мнението, че Кремъл би желал ситуацията да се успокои, но по отношение на неговите (широки) про-Тръмп и анти-КЛИНТЪН операции да се поддържа „възможността за достоверно отричане“. Ето защо той/тя смята, че е малко вероятно в близко бъдеще да има някакво изостряне на кампанията

3. По отношение на утвърдените операционни връзки между екипа на Тръмп и Кремъл, емигрантът е потвърдил, че размяната на разузнавателна информация е продължавала в продължение на най-малко 8 години. В този контекст основното искане на ПУТИН е било да получава информация за дейностите, от бизнес- и друго естество, на водещите руски олигарси и семействата им в САЩ. Тръмп и сътрудниците му са се съгласили с готовност и са предоставили на Кремъл тази информация.

4. Накрая, емигрантът е казал/а, че той/тя е разбрал/а, че Кремъл има още повече информация за КЛИНТЪН и кампанията ѝ, но не знае подробности за това кога и дали тя ще бъде разпространена. Що се отнася до компроматите срещу ТРЪМП, макар че такива има в изобилие, той/тя е разбрал/а, че Кремъл е дал дума, че те няма да бъдат използвани против републиканския кандидат за президент, имайки предвид колко той и екипът му са сътрудничили в хода на няколко години, и особено в последно време.

30 юли 2016

Коментари (3)

- 16-01-2017|Златко

Как живеете вие? Самият аз – в очакване на най-големия политически скандал а американската, а и не само, история (плюс следващ го мащабен съдебен процес и ужасяващи разкрития за човешка и политическа корупция, в сравнение с които корупцията на Ричард Никсън вероятно ще изглежда като пословичната буря в чаша вода)… О темпора, о морес!

- 23-01-2017|byrd

Fake news! Изсмукано от пръстите на някакъв англичанин-тип „една жена ми каза“. По това време Тръмп не е политическо лице- ако иска ще опраска всички миски, това може да е проблем само на жена му! За сметка на това си имаме истински президент-изнасилвач в лицето на Бил Клинтън -познайте какво щеше да му се случи ако вместо 1996 това беше станало в 2016 год. Да не почвам за лицемерната му съпруга… Тръмп, добър или лош-предстои да видим, но не е погубил нито едно човешко същество за разлика от Клинтъновите – и мъж и жена!

- 24-01-2017|Георги Симидчиев

Две неща правят впечатление:

1. Както и да са добити прочутите файлове на Хилари Клинтън, те си имат съдържание. Още никой не е изрекъл, че те са изфабрикувани в Москва. От тяхното съдържание по-голям скандал няма! Защо то не се обсъжда?

2. Нима Руските тайни служби докараха нещата дотам великата американска демокрация да издигне тези две фигури за президент. Или може би те контролират всеки потенциален кандидат! Не ставайте смешни – не един и два проблема има Западът в момента (задълбочаващите се неравенства са само най-цитираният пример) и не обяснявайте нещата по начина, по който някои обясняват пропадането на СССР с интригите на ЦРУ. Въпросът е много по-сериозен и ако това не бъде осъзнато ни очакват големи неприятности. За сведение прочутата гражданска война в Съединените щати е водена между „отворените“ южняци (макар и робовладелци) и протекционистки настроените янки (не толкова изтънчени). Чудя се тогава какви ли биха били коментарите и дали тази война не е била предизвикана от руските имперски тайни служби. Има нужда от сериозни анализи, а не от непотвърдени клюки на всякакви тайни агенти и международни аферисти, което често е едно и също.

Цената на „Възродителния процес“

Автор(и): Николай Цеков

„Научните“ анализи и хипотези за промените в етническия състав на населението на НРБ, изработени още в края на 1960-те и през 1970-те години за ползване от апарата на ЦК на БКП, са сочели, че между 2010 и 2014 г. броят на турците в страната щял да превиши този на българите. МВР непрекъснато е докладвало на управниците не само за настроенията, но и за промени в броя и раждаемостта на основните малцинства – турци, цигани и помаци.

Когато в навечерието на старта на преименуването през 1984 г. вътрешният министър докладвал на Живков, че турците се увеличават годишно с 15 хиляди души, диктаторът възмутено реагирал с думите: „А представяте ли си какво ще стане след 10-20 години и какво ще се случва!?“.

В новата демографска история на България след Освобождението през 1878 г. турският етнос никога не е превишавал 10% от цялото население. Това обаче не е довод срещу прокарването на огласената още през 1962 г. политика срещу „турчеене“, която започва със забрани на носенето на турски дрехи и на практикуването на религиозни и местни обичаи.

В края на 1967 г. Живков вече открито говори за масово заселване на българи в турските села по южните граници на страната и насилствено преместване на турци във вътрешността. Според диктатора, преподаването на турски език, редом с училищата, пресата и театрите за „малцинствата“, са временно отстъпление, с което бързо трябва да се приключи.

Само страхът от обостряне на отношенията с арабските страни, които са важен източник на конвертируема валута за режима, спира плановете за забрана на исляма и за закриване на джамиите по примера на албанския комунистически диктатор Енвер Ходжа.

След турската инвазия в Кипър през 1974 г. управляващата клика в България начело с Тодор Живков започва упорито да говори на своите конгреси и пленуми за възможен „кипърски сценарий“ в България – Анкара можела да поиска автономия за населените предимно с турци Лудогорие и Източни Родопи.

Корените на злото

Опитът с „побългаряването“ на цигани и помаци през 1960-те и 1970-те години дава увереност на Тодор Живков и обкръжението му, че ще се справи и със съпротивата на турците в страната срещу смяната на имената им и забраната за използване на родния им език не само на публични места. Ражда се планът за всеобщ „възстановителен“ процес, който скоро е преименуван във „възродителен“.

В неговата „идеология“ цинично е вградена идеята за някакво продължение на българското национално възраждане от 19-ти век, въпреки че идеологът му Васил Левски е мечтаел за „чиста и свята република, в която всички – българи, турци, цигани – ще са равни“. В началото на 1980-те години в ЦК вече открито се говори за „готовността“ за изселване на 100 000 – 150 000 български турци в Турция.

Официално смяната на имената на турците стартира ударно в края на декември 1984 г. с милиционерски блокади и насилие в селата на Кърджалийския окръг. Към 14 януари вече са „възстановени“ българските имена на над 310 000 души.

„Новите българи“ обаче не се примиряват със съдбата си. Напрежението ескалира през пролетта на 1989 г. Многобройни манифестации в „преименуваните“ селища завършват с кървави погроми и убийства. Значителен брой от участниците са арестувани от милицията и вътрешните войски и изпратени в Белене и други лагери.

Властите вече виждат в масовото изселване на поне 200 000 – 250 000 български турци спасителен за режима клапан, който да свали напрежението след „възродителната авантюра“ в над 1500 селища в Южна и Североизточна България.

Последствията от „Голямата екскурзия“

От 1984 г. нататък показателите за държавната икономика на НРБ като задлъжнялост, инфлация и всевъзможни продуктови дефицити непрекъснато се влошават. Според историка Михаил Иванов и експерта по стопанска история Румен Аврамов, „Голямата екскурзия“ на бягащи от репресиите на комунистическия режим „нови българи“ след отварянето на границите към Турция през май 1989-та, е камъкът, който преобръща колата на социалистическото производство и бит в НРБ.

„Не бива да се забравя или отрича, че асимилацията на мюсюлманите в България беше предшествана от усилия за модернизация и урбанизация на населяваните от тях райони“, изтъква бившият президентски съветник Михаил Иванов.

Той напомня, че за да ограничи бързото изтичане на кадри от засегнатите от „възродителния процес“ райони, режимът е принуждавал по места кандидатите за задгранични паспорти да работят „до последно“ преди „екскурзията“. Те били заплашвани, че в противен случай няма да си получат документите за преминаване на границата.

Въпреки натиска, през юли 1989 година МВР докладва, че повече от 160 000 работни места в районите с „възстановени имена“ вече са изгубени и цели колективи не се явяват на работа, а хората се подготвят за пътуване към турската граница. Засегнати са големи промишлени обекти дори в София, какъвто е случаят с поне хиляда работници, напуснали внезапно цеховете с непрекъснато производство на металургичния гигант „Кремиковци“.

Икономическите загуби

Въпреки проведената мобилизация и изпращането на специалисти, войници и учащи се към предприятията и полетата в смесените райони, сривът в индустриалното производство и изоставянето на готова земеделска продукция вече е налице.

Стопанският историк Румен Аврамов, който подготвя обширно изследване за икономическите последствия от „Възродителния процес“, твърди, че остойностяването на щетите не е лесна задача. Той предпочита да говори за рязко влошаване през лятото на 1989 г. в макроикономическата рамка на и без това затъващата социалистическа икономика.

„Именно през 1989 г. режимът е принуден за първи път да признае, че темповете на стопански растеж в страната са вече с отрицателен знак“, напомня Аврамов. Той се спира и на един добре известен и твърде значим за финансовото потъване на страната факт – масовото теглене от „екскурзиантите“ на спестяванията им в ДСК.

В условията на социалистическата „икономика на дефицита“, изкараните с много труд заплати от трудолюбивите български турци просто няма къде да бъдат похарчени заради чакания с години ред за апартаменти, коли и дори елементарни стоки за бита. „От архивите на ДСК става ясно, че през юни 1989 година са изтеглени с 912 милиона лева повече в сравнение със същия месец на предходната година. През юни са закрити и 168 хиляди партиди на вложители“, казва Аврамов.

Неконвертируемостта на социалистическия лев и липсата на легален валутен пазар са прекрасни условия за възникването на бурна спекулативна търговия с долари, в резултат на която „на черно“ заминаващите са готови да купуват щатския долар за 20 лева (6-7 пъти над тогавашната му цена „на черно“), а в отделни случаи и за 40 лева.

Много от отчаяните за бъдещето си в родината български турци търсят трескаво силно дефицитните в България леки автомобили. Местните народни съвети пък изкупуват „по спуснати отгоре“ цени около 4000 жилища.

Случва се това, което Тодор Живков прогнозира в реплика по време на юнския пленум на ЦК на БКП през 1989 година: „Ще им вземем къщите без пари“. През 1992 година обаче българската държава е принудена да върне жилищата или да възмезди за сметка на бюджета голяма част от прокудените. В крайна сметка огромните размери на изтеглените суми в кеш принуждават БНБ да реализира значителна банкнотна емисия, което е сред причините за бързо покачващата се инфлация и за по-нататъшния срив на лева.

С оглед на създалата се ситуация в българската икономика, банковата система, вътрешната и международната политика, след юли 1989 г. кредиторите на НРБ практически спират отпускането на нови кредити. Това, заедно с излизащата от контрол парична емисия, която подхранва инфлацията, са според Румен Аврамов най-съществените макроикономически шокове, свързани с последната фаза на „Възродителния процес“.

Той твърди, че обявеният на 28 март 1990 г. от правителството на Андрей Луканов мораториум върху изплащането на натрупания външен дълг от 10 милиарда долара и фактическият банкрут на държавата е до голяма степен катализиран именно от нагнетената от Живковия режим „Голяма екскурзия“.

Не по-маловажни са обаче проблемите, които възникват вследствие на обезлюдяването до 50 на сто на обширни райони и произтичащите от това тежки последици за трудовия пазар в тях. Значителна част от завърналите се през последните месеци на 1989 г. около 150 000 „екскурзианти“ заедно с много свои сънародници – българи, по-късно са принудени да напуснат родните си места по икономически причини, свързани и с краха на плановата икономика.

До днес никой не е изчислил човешките загуби от неродените в България млади поколения на принудените да напуснат родината си наши сънародници.

Коментари към оригиналната публикация:

- 11. 02. 2014 10:19|Чефо

Границите са отворени и да вървят майната си! Ползи от тях нямаме а само вреди и нестабилност.

- 11. 02. 2014 09:48|redjunk

Тия на снимката въобще нямат турски черти.

- 11. 02. 2014 09:30|SnowCounter

В статията, въпреки че е наречена анализ, аз не видях нищо аналитично. По-скоро тя е избирателен сбор от факти, които не много натрапчиво внушават, колко лош бил Живков и онези от ЦК и колко добри били работните турци.

Историята е показала, че при всякакви социални промени и катаклизми, само обикновения народ си го отнася, а управниците му се гушат някъде в тила или чужбина и потриват ръчички, как ще спечелят още парички.

Турци, цигани, татари (които не знам дори къде са в България) и българи, от десетилетия са мамени от своите вождове. Боклуци, като псевдо умника Жельо, Догановци и Местановци, хитреца Костов, царчетата, Цветановци и Бойковци, Гейовци Сержовци и цял куп педераси като тях, от 25 години се борят за парите на България и положението в нея става все по-осрано. По логиката на търговията, щом няма положителни финансови резултати, лайнарите трябва да бъдат отстранени от дейност (фалит). Ако прибавим и наглото поведение на тия същите, всеки ден, без срам, без капка чест… все повече се налага извода, че за да се рестартира живота в България се налага проект (операция) подобна на тази от 1934г. При нея, голямите сърца на войните участвали в освобождението на България от ТУРСКО робство и Балканската война, както и Първата Световна Война, генералите Владимир Вазов, Данаил Николаев и др., временно отнемат парламента от джавкащите се лигняри там. Проблема сега е, че нямаме истинска армия, която да защити държавата си от предателите в Парламента. Както казват Маите, първата стъпка е намерението. Случи ли се появата на мисъл и намерение, това ще доведе до преминаване и през следващите стъпки. Какво да правим? Размишлявайте над това! Аз виждам нещата така, създаване на спортни гимнастически дружества, които в даден момент да организират Спартакиада в България, за да я спасят от помиярите, политици.

Естествено това е мое лично мнение, вероятно вие имате други предложения..

- 23. 01. 2014 11:18|dimat

Вече 25 години се води непрекъсната война СРЕЩУ БЪЛГАРСКИЯ ЕТНОС, от страна на всякакви български и чужди организации за системно духовно и икономическо унищожение на същия. Впрегнати са огромни ресурси за това, като се започне от толериране на слободията на така наречените „малцинства“, мине се през държавните институции и се стигне до многобройните чуждестранни правителствени и неправителствени „организации“, натъпкани с „роден“ башибозук и щедро финансирани от световния ционизъм.

Цялата тази война вече дава своите невъзвратими загуби и в икономиката и в обезлюдаването на страната и най-страшната- убийството на българската духовност и превръщането на българина в духовен роб.

В цялата тази ситуация, „държавните“ институции не само мълчат и се правят на слепи и глухи, но и най-активно съдействат на този процес.

Да не говорим, за медийното присъствие в него, за присъствието на всякакъв род продажни уж „неутрални“ институции. Медиите, наречени български с настървение и перверзно злорадство се надпреварват да публикуват подобен род пасквили и почти винаги пропущат да отразят, какви поражения е дало 5 вековното турско робство, и събитията в поробените до 1913 година български земи.

Само отделни личности подобно на Апостол-Х се мъчат да отворят очите на заспалия и умиращ български етнос.

ТРЯБВА ДОБРЕ ДА РАЗБЕРЕМ, ЧЕ С МЪЛЧАНИЕТО СИ, САМО ПОДКЛАЖДАМЕ, ЦЕЛИЯ ТОЗИ ВОЙ СРЕЩУ НАС И ГО „УЗАКОНЯВАМЕ“ ПРЕД СВЕТА.

ДА НЕ СЕ УЧУДВАМЕ ПОСЛЕ, ЗАЩО СВЕТЪТ ГЛЕДА НА НАС ПО ТОЗИ НАЧИН.

ВСИЧКИ ТЕЗИ „БЪЛГАРИ“, КОИТО СЕ ИЗВИНЯВАХА ОТ ИМЕТО НА БЪЛГАРСКИЯ НАРОД, ЗАБЕЛЕЖЕТЕ, НА ДЪРЖАВАТА ТУРЦИЯ, ПРАВОПРИЕМНИК НА НАШИЯ 5 ВЕКОВЕН ПОРОБИТЕЛ И ИЗВЪРШИЛА ПОГРОМИТЕ ПРЕЗ 1905 И 1913 Г, ЗАСЛУЖАВАТ „НАРОДЕН“ СЪД И ИЗХВЪРЛЯНЕ ОТ БЪЛГАРСКАТА ЗЕМЯ.

НО, ЗА ВСИЧКО ТОВА, Е НЕОБХОДИМО НАЛИЧИЕТО НА БЪЛГАРСКИ НАРОД, С БЪЛГАРСКО САМОСЪЗНАНИЕ!

КЪДЕ Е ТОЙ!!!

НАРОДЕ????

- 22. 01. 2014 23:40|Апостол_Х

– в село Хухла са убити 42 души, църквата е взривена с бомби, селото е изгорено;

– в село Горно Ибриюрен редовна войска убива 52 души, изгаря живи няколко старици и опожарява селото;

– в Дедеагачко и Гюмюрджинско, където живеели 18000 български християни и 5000 българи мохамедани, са извършени страшни кланета и спрямо двете общности от редовната войска, преоблечена като башибозук;

– бежанска колона от 12000 души е изтребена на място, като преди това според свидетелства на очевидци, са вадени очите на живи хора, хвърляни са полуживи хора в кладенци и пр.

– при преминаването на река Арда са застреляни и издавени около 2000 майки с деца;

– в Армаганската долина са избити около 800 души, главно жени и деца.

В Западна Тракия са избити още няколко хиляди българи, главно жени, деца и старци. Опожарени са 22 български села.

Общо 367 000 българи са прокудени от родните си места в Източна и Западна Тракия и няколко десетки хиляди от тях са избити.

Да, дами и господа!

- 22. 01. 2014 23:38|Апостол_Х

Турция, която не скрива претенцията си да е наследник и продължител на Османската империя, премълчава и дори нагло отрича.

Кланетата над българите през лятото на 1903 г. и 1913 г. са поредната трагична страница от системното унищожаване на българския народ в продължение на 500 години след окончателното завладяване на България от Османската империя през 1396 г.

Обобщените данни и напълно достоверните конкретни факти за избиванията, опожаряванията и грабежите, според чуждестранните и българските източници, са следните:

1903 г.

– От редовната турска войска е избито пет на сто от мирното българско население в районите на въстанието. Опожарени напълно са 40 села, 8 са унищожени наполовина;

– 20 хиляди бежанци се спасяват на територията на свободна България;

1913 г.

– 2 юли – в село Булгаркьой са избити 1100 жени и деца и 350 мъже;

– 8 юли – в село Енидже е избито цялото население;

– 9 юли – в Одрин са избити 521 българи, преди това бити с железни прътове и сечени с ножове;

- 22. 01. 2014 23:37|Апостол_Х

Турция, която не скрива претенцията си да е наследник и продължител на Османската империя, премълчава и дори нагло отрича.

Кланетата над българите през лятото на 1903 г. и 1913 г. са поредната трагична страница от системното унищожаване на българския народ в продължение на 500 години след окончателното завладяване на България от Османската империя през 1396 г.

Обобщените данни и напълно достоверните конкретни факти за избиванията, опожаряванията и грабежите, според чуждестранните и българските източници, са следните:

1903 г.

– От редовната турска войска е избито пет на сто от мирното българско население в районите на въстанието. Опожарени напълно са 40 села, 8 са унищожени наполовина;

– 20 хиляди бежанци се спасяват на територията на свободна България;

1913 г.

– 2 юли – в село Булгаркьой са избити 1100 жени и деца и 350 мъже;

– 8 юли – в село Енидже е избито цялото население;

– 9 юли – в Одрин са избити 521 българи, преди това бити с железни прътове и сечени с ножове;

–10 юли – всички пленени жители (неизвестен брой) на село Мустафа паша (днес Свиленград) са избити в кланицата за животни. Учителят дядо Въгляров е обезглавен заедно с майката на свещеника Слав; други са били скалпирани и след това обезглавени;

– 11 юли – в село Османли са обезчестени всички жени;

– 13 септ. – в село Деведере 80 души мъже, жени и деца са мъчени, изнасилвани и убивани в продължение на 3-4 дни;

– 23 септ. – в село Арноуткьой са избити 75 души като повечето жени са съсечени, а 13 от децата са били на възраст между 1 и 9 години;

През периода са засвидетелствани и още садистични убийства:

– в село Гьокчебунар 40 души са изгорени живи в читалището, 400 жени и деца са изнасилвани 4-5 дена от редовна войска и башибозук;

– в село Черничево са избити 90 души от 1 до 80-годишна възраст;

– в село Покрован 20 души са избити с щикове, 45 са разстреляни, жените и децата са мъчени в 3 големи къщи. Труповете са запалени в църквата;

- 22. 01. 2014 23:19|Апостол_Х

И за тези който ще ревнат с глас как няма турци в България ще кажа само следното.

Научете си историята, кога е имало турско преселване? За Митхад паша чували ли сте нещо???

Ето какво разказва пред френско списание-

… Между българите има повече от един милион мохамедани. В това число не влизат нито татарите нито черкезите. Тези мохамедани не са дошли от Азия, за да се установят в България, както обикновено се мисли. Това са потомци на същите тези българи, преобърнати в Исляма през епохата на завоеванията и следващите години. Това са чеда на същата тази страна, на същата тази раса, и от същото това коляно. А между тях има една част, които не говорят друг език освен български…

И още една обществена тайна, религията не определяла етноса. На практика промива мозъците.

Щом приемеш Христа, носиш християнско име.

Щом приемеш исляма, приемаш турско име…

Но живеем във времена в която поповете предпочитат да се сношават с мъжки проститутки, вместо да бъдат пастири…

За разлика от ислямистите, който превръщат от всяко цигане турчин, а от всяка циганка срещу 100 лева набожна кадъна…

- 22. 01. 2014 23:11|Апостол_Х

МВР непрекъснато е докладвало на управниците не само за настроенията, но и за промени в броя и раждаемостта на основните малцинства – турци, цигани и помаци.

–------------------------------------------------------------------------------------------------

Още с първите редове замириса на насрано…

От кога ПОМАЦИТЕ са малцинство????

От кога ПОМАЦИТЕ са етнос???

Някой ще припомни ли на тия шваби, дето се праят на много умни, че тия ПОМАЦИ са БЪЛГАРИ с мюсюлманска вяра…

За възродителния процес бил нещо лошо…Я да ва ЕБА В МЪРШИТЕ.

Що не напишете какво прави милата ни южна съседка от азия. Ма за турцизацията дума не убелвате.

Ма те и циганите са турци бе. НАЛИ…

Важното е да не си българин нали ве мюслюмани …

И като сте толкова големи турци, що в Турция сте БЪЛГАРИ???

аЙ ДА ВА ЕВА В ЕНИЧАРСКОТО ПЛЕМИ, БАРАБАР С ОНЯ БЕЗРОДНИК ПОМАКА…

- 22. 01. 2014 21:51|Pomak

Не пожелав отново нещо подобно както на малцинствата в България така и на самата България……

- 22. 01. 2014 23:22|Апостол_Х

„О неразумни и юроде! Защо се срамуваш да се наречеш българин и не четеш, и не говориш на своя език? Или българите не са имали царство и държава? Толкова години са царували и са били славни и прочути по цялата земя и много пъти са взимали данък от силни римляни и от мъдри гърци. И царе, и крале са им давали своите царски дъщери за съпруги, за да имат мир и любов с българските царе. От целия славянски род най-славни са били българите, първо те са се нарекли царе, първо те са имали патриарх, първо те са се кръстили, най-много земя те завладели. Така от целия славянски род били най-силни и най-почитани и първите славянски светци и просияли от българския род и език, както и за това подред написах в тая история. И за това бъларите имат свидетелство от много истории, защото всичко е истина за българите, както вече и споменах. „

- 22. 01. 2014 13:41|Емил Станоев

Защо не се споменава за Атентатите извършени от Турци, преди да започне този „възродителен“ процес?

Или тази истина не е удобна? И защо има паметници на тези терористи убили невинни жени и деца?

Повече относно този процес на: http://www. celokupnabulgaria. eu/? p=7023

- 22. 01. 2014 21:04|Pomak

Защото си като кон с капаци……

- 21. 01. 2014 23:48|sidergey

НАБЛИЖАВАТ ИЗБОРИ И ПАК СЕ ЗАПОЧНА С ПРОМИВАНЕТО НА МОЗЪЦИТЕ И ПРОПАГАНДА ЗА ВЪЗРОДИТЕЛНИЯТ ПРОЦЕС…ДОГАН НЕ СПИ И И СИ МИСЛИ ЧЕ ОЩЕ ЩЕ МОЖЕ ДА МАНИПУЛИРА ХОРАТА С ТОЗИ ВЪЗРОДИТЕЛЕН ПРОЦЕС……

- 21. 01. 2014 23:09|k_g_angelov

Не са атентатите предизвикали възродителния процес. Хронологията е обратна

„На 30 август 1984 г. „протурски“ терористи извършват Августовската терористична атака. Взривени са бомби в железопътна гара Пловдив и на аерогара Варна, като и на двете гари в този ден е планирано посещение на държавния глава Тодор Живков. Загива жена и 44 души са ранени. Общо извършените атентати са няколко, следствието на Държавна сигурност установява 3 виновници, които са осъдени на смърт и разстреляни през 1988-1989 г. „

- 22. 01. 2014 13:51|christo_tamarin

През април 1984 имаше атентат със жертви и в пощата в Горна Оряховица. Извършителят беше разкрит – оказа се битов тероризъм. Нормално е само половината от престъпленията да се разкриват – в цял свят е така. Атентатите на 30 август 1984 просто не са били разкрити и са приписани на турците пост-фактум, след началото на възродителният процес.

- 21. 01. 2014 23:02|k_g_angelov

Не мога да разбера защо, в т. ч. и в материала, се бърка възродителния процес 1984 и голямата екскурзия – 1989. Това е разлика от 5 години. Хиляди засегнати от смяната на имената са си отишли по реда си от този свят. Всъщност – най-възрастните, т. е. най-засегнатите.

После никой не попита защо беше извършен възродителния процес. И защо в 1984, а не година по-рано или по-късно. Стандартните и глупави реакции в смисъл – а бе от комунисти какво да чакаш- не вършат работа. Най-малкото щото същите тези комунисти управляват държавата от 1946 (не от 1944!). А събитията се развиват в 1984

А по повод голямата екскурзия – как може да си обясни човек такава спонтанност, обхванала 300 000 души, в родопския край и на север – в Лудогорието? В, на практика, един и същи момент.

Не един, не двама, не едно село или град – 300 000 наведнъж.

Били репресирани?

300 000 души?

От държавата?

В напрегнатите за селското стопанство летни дни, когато ден година храни?

Хайде, де…

Очевидно е, че без организация не става.

Ама, кой, защо?

Няма отговори.

Няма даже и въпроси!

- 21. 01. 2014 23:50|sidergey

ДОГАН И ДС-СЛУЖБИТЕ СТОЯТ ЗАД ТОЗИ ВЪЗРОДИТЕЛЕН ПРОЦЕС…

- 22. 01. 2014 13:52|christo_tamarin

Милицията ги гонеше.

- 22. 01. 2014 13:55|christo_tamarin

Естествено е, че насилствената смяна на имената е репресия, масова репресия. Ако мене на сила ме преименуват от Христо на Хасан, и аз ще се чуствам репресиран, и зулуми ще правя.

- 22. 01. 2014 21:19|Pomak

Аз пък си спомням по същото време какво се слу4ваше в помашките райони през Август 1989 г.

Макар 4е целта беше да не се допусне и помаците да поемат пътя към Турция, това което се правеше изобщо не беше мормално. Млдите ги въвеждаха в лагер край гр. Сливница а възрастните ги мобилизираха в помощ на селското стопанство в районите в които нямаше нужда (Софийско, Пернишко и Кюстендилско). А в същото това време тютюнът в помашкия край изгаряше от лютото авгостско слънце……

- 21. 01. 2014 20:46|v_p

Е време беше това да се чуе.

На задаващите въпроси ми е интересно дали познават историята и дали сме били под византийско робство?

Като ще търсим сметка за робството имам предложение да караме по реда на историята и преди да потърсим равносметка с Турците да потърсим равносметка с Византийците или техните днешни наследници? Имам ли съгласни?

След това сега за да сме коректни чувствам се като част от изброените малцинства, живея в един от изброените райони, образованието ми е висше и за сега нямам намерения да напускам България. Но имам готовност при втори опит за възродителен процес да се установя в друга държава и все пак да добавя не в Турция, защото не говоря турски език, но нямам проблем с английски и немски.

Следващото нещо което ще споделя няма човек от семейството ми, който да е бил съден или осъждан.

Данъците, които семейството ми плаща в държавата са значително над средно платените данъци от българските граждани. Официално всички членове на семейството ми са на работа, без пенсионерите.

До тук беше рекламата, но това са фактите. От тук следва въпроса иска ли ме българското общество мен и семейството ми в България или предпочита да не бъда част от тази държава?

- 22. 01. 2014 21:32|Pomak

След като излезе закона за връщане на май4ините имена и си върнах името, зарадван показах зеления си паспорт на много ценен за мен приятел. Неговата реакция ме стаписа, та той визкликна „ти добре ли си бе, как мислиш да правиш кариера с това име“. Та сега съм в Турция и тук правя кариера.

Сигурен съм 4е този мой ценен приятел ако му бях задал твоят въпрос тогава, щеше да ми отговори полужително но сигурен съм и в това 4е на другигo ще си премъл4и или ще отговори отрицателно…

Тъй 4е напразно 4акаш отговор……

- 21. 01. 2014 19:20|jan666

За мен цинично е отношението на Турция към България. Забравено е 500 годишно робство и е заместено с неверната дума присъствие.

НЕЗНАМ НЯКОЙ ДА СЕ Е ИЗВИНИЛ НА БЪЛГАРСКИЯ НАРОД, ЧЕ ПЕТ ВЕКА СМЕ ПОДТИСКАНИ, КЛАНИ И ИЗНАСИЛВАНИ ОТ СЪщИТЕ ТИЯ ТУРЦИ, КОИТО СЕГА РЕВАТ С ЦЯЛО ГЪРЛО КОЛКО ЗЛЕ СА ПОСТЪПИЛИ С ТЯХ, КАТО СА ИМ ДАЛИ ИЗБОР ИЛИ ДА СИ СМЕНЯТ ИМЕНАТА, ИЛИ ДА СИ ХОДЯТ В ТУРЦИЯ. ТОВА АЗ НАРИЧАМ НАГЛОСТ…… и цинизъм.

- 22. 01. 2014 00:09|SuzanaNN

Абсолютно си прав! За да бъдем точни, сме били под турско владеене 485 години. Но да ми казват на това присъствие?! Когато си поканя гости ДА, те присъстват 1, 2, 5, 10 максимум!!! Аз също се чудя, що за наглост. Когато бях ученичка, учехме за турско робство и някакси не мога да възприема за турско присъствие!!!

- 22. 01. 2014 21:50|Pomak

Ако желаете може да проверите какви са били по това време правата и задълженията на българският селянин в Османската държава и тези на руският селянин в Русия. Предполагам 4е след това ще полу4иш по-ясна представа за за робство и гражданство…

23. 01. 2014 12:33| vinetu

Една престъпление не оправдава друго престъпление! Руската империя е била също толкова мракобесна като Османската и ни е навредила не по-млако от нея, но все пак: там на селяните не са им взимали децата за да ги направят еничари, нито местните феодали са ги драли с непосилни данъци само защото са неверници (където е основната причина да си сменят вярата).

- 21. 01. 2014 18:29|christo_tamarin

До burgburg19, позиция 35.

Явно „духът на епохата“ Ви се изплъзва. СССР се гърчеше в агония, СССР щеше да загуби Прибалтика, Закавказието, Украйна. В Полша Ярузелски въведе военно положение. Кой и от какъв зор в Москва ще прави планове за окупация на България? След като проблеми с България СССР нямаше – България беше най-верният съюзник до последно! Поставете се на мястото на Андропов, Черненко, Горбачов. Ами че те проблеми с България нямат, а си имат толкова други ядове. Как тъй ще се сетят за такъв зулум?

До 1986 предстоящият крах на социализмът не се е осъзнавал от съветското ръководство. Едва аварията в Чернобил ги отрезви.

- 21. 01. 2014 18:23|burgburg19

Целта винаги е била една екинствена, „… да се продължи още в България безредицата, да се отчая и омаломощи българският народ и да каже: „Дойдете и ни спасете“ „

„… Русия, нашата фатална освободителка, покровителка, славянската, братската, християнската и великата Русия, с която уж сме една вяра и една кръв!

Да бъде проклета оная минута, когато е стъпил руски крак в нашата земя, когато се е произнесла за първи път думата освободителка и покровителка!… „

- 21. 01. 2014 18:24|burgburg19

Захарий Стоянов!

- 22. 01. 2014 00:12|SuzanaNN

А аз казвам – там, където руски ботуш е стъпвал, никога не пониква трева!!!

- 23. 01. 2014 12:37|vinetu

Надявам се това да го разберат все повече българи. За Руската политика към България, мозъците на българите са промити като на македонците.

- 21. 01. 2014 18:11|christo_tamarin

Винаги ми е било чудно кой го организира възродителният процес. Не може да е ЦРУ (Тодор Живков, Пенчо Кубадински, Димитър Стоянов не са американски шпиони), не може да го е организирал КГБ, понеже възродителният процес реално навреди на СССР, и пък можеше да се предвиди, че ще навреди.

След няколко години ровене във спомени и мнения из интернет, вече ми е ясно. Никой не го е организирал. Оказва се, че е възникнал спонтанно като „социалистическо съревнование“ между две провинциални области. Спонтанно били въвлечена народната милиция, най-напред на областно ниво. Министърът Димитър Стоянов не си развалил рахатлъкът, не се дигнал да озапти провинциалните си подчинени и нещата ескалирали дотам, че връщане назад нямало.

Ясно беше, че още от последните години на Брежнев България не беше на каишка към СССР, защото „съветските другари ни имаха пълно доверие“, но най-вече защото съветските другари нямаха ресурси да ни държат на каишка. А трябваше: с възродителният процес се изпикахме накриво. Стана ясно и това, че през 1984 и Тодор Живков, отдавна на възраст за пенсия (73-годишен през 1984), е бил

изпуснал вече кормилото и е оставил нещата на самотек. Всеобща некадърност и смотанящина.

Аз съм сигурен, че и в централните органи на БСП, и в „Държавна Сигурност“ е имало достатъчно разумни хора, които да стигнат до изводът, че такава политика би била предварително загубена. Ама въпросът не е бил отнесен навреме до тях.

- 21. 01. 2014 18:09|christo_tamarin

До burgburg19, позиция 34:

Атентатите бяха следствие от възродителният процес, т. е. възродителният процес предизвика атентатите, а не те него. Ако мене ме прекръстят от Христо на Хасан, и аз може би ще правя зулуми.

Окупация на България от Съветската армия не може да е била целта. Българската армия практически беше част от съветската. На българската армия, както и на българската „Държавна Сигурност“, „съветските другари“ имаха пълно доверие. Нямаше никакъв проблем, ако това е толкова наложително, някои поделения на Съветската армия да се дислоцират в България. Ама СССР нямаха нужда от това. СССР вече имаше огромни проблеми, огромни ядове, че да си създава други ядове.

- 21. 01. 2014 18:04|burgburg19

След 1982 – 83 год съветското партийно и КГБ ръководство знаят много добре, че СоцЛагера е изгубил в надпреварата по всички фронтове, че студената война е спечелена от Запада, че Западът има смазващо превъзходство главно в икономиката, но и че Западът е спечелил и идеологическата война, хората, особено младите искат да са като Западняците добре облечени, да притежават хубави стоки, техника като Западните, да слушат Западна музика, да гледат Западни филми, да имат Западно образование и възможности за развитие и реализация!

Още повече, че именно копелдаците на Червените вождове и величия дават такъв пример, имат Западни стоки, карат Западни коли, предпочитат да учат на Запад!

В тия условия Империята на злото се опитва да заграби още земи и пороби още народи, и естествено както винаги цел № 1 е България, на нея те винаги са гледали като на тяхна територия!

Въпросът е да се предизвикат събития и намери повод щото СА не само да влезе и окупира, Българския народ не само да е съгласен, но да го желае, да вижда окупацията като защита, като спасение!

Ако е възможно дори да каже „Елате и ни спасете „…… „братушки“!

Не вярвате?

Прочетете всичко от Ботев, Захари Стоянов, Стамболов, Д. Петков, и най -вече документалната книга на Иван Лилов „Освободителни мисии на Русия … „, и особено частта за заграбването на Крим!

„Братушки“

- 21. 01. 2014 17:45|burgburg19

Целта на т. н. Възродителен процес беше далеч по -зловеща, и ненапразно на циганина Амет Доган е отредена после ролята на водач на ДпС! … Забележете, казах ЦИГАНИНА, не турчин!

Та, мероприятието е замислено от КГБ -ДС, и целта е да се нагнети напрежение мужду България и Турция

до степен евентуална заплаха от страна на Турция, дори и словесна, за да имат повод войски на СС Сере да влезат в България, отново „братушките“ идват да „защитят и спасят“ Българските народ и държава!

Бяха организирани бомбени атентати в Пловдив, Варна, Сливен, гара Буново, те трябваше да събудят омразата на Българския народ срещу иначе мирните турци и да подготвят почвата за „възродителния процес“, което мероприятие се организира изцяло от ДС и агенти на ДС от средите на турския етнос!

Барети, каскети, фуражки и шапки са били инструктирани да инициират напрежение, ексцесии, дори и там където са били склонни да приемат български имена, да се действа така, че да възниква напрежение и повод за насилие!

Целта, турското население да бъде предизвикано да емигрира, Турция да бъде предизвикана да се намеси, и както казах, да се създаде повод СА да окупира България!

Само че Тургут Йозал и правителството на Турция не се хванаха!

- 21. 01. 2014 17:37|christo_tamarin

До г-н ivantodorov, позиция 30:

Кипърските събития от 1973 трябва да водят до изводът, че с по-силните не трябва да се бъзикаме.

Има турска поговорка: „Камък на яйце да падне – вай за яйцето, яйце на камък да падне – пак вай за яйцето. „

Я да Ви я разтълкувам: „Турция с Кипър да се заяде – на Кипър горко му си пише. Кипър с Турция да се заяде – пак на Кипър горко му си пише.

През 1973 кипърските гърци провокираха Турция. Получиха си го.

През 1984-85 България провокира Турция с така нареченият възродителен процес, но поради Варшавският договор и съветската ядрена мощ на България турска окупация ѝ се размина.

- 21. 01. 2014 17:25|christo_tamarin

До г-н ivantodorov, позиция 30:

Кипърските събития от 1973 трябва да водят до изводът, че с по-силните не трябва да се бъзикаме. Има турска поговорка: „Камък на яйце да падне – вай за яйцето, яйце на камък да падне – пак вай за яйцето. „

Преименуването бе извършено през 1984-85. „Голямата екскурзия“ беше през юни 1989.

Събитията през 1989 ескалираха след три години затишие заради гласността и перестройката в СССР. Приблизително по същото време Унгария пусна източните немци да бягат на запад през унгарската граница, а полските комунисти сдадоха властта на профсъюзът Солидарност. ЦРУ си няма друга работа, че с България ще се занимава. Стига мания за величие – за ЦРУ сме екскремент от муха върху картата на светът.

Нашите служби ще да са следвали мъдрият съвет на другарят Тодор Живков: да се снишим и да чакаме бурята да отмине. Ама то беше ураган, довел до безусловната капитулация на СССР в студената война.

Нашите служби проспаха този ураган. Пък и какво да направят завалиите, нищо не им е било по силите да направят, освен да скътат пари в западни банки и да подготвят личното си бъдеще на капиталисти.

Не сме виновни, че сме българи. Виновни сме, че не сме разумни, че акъл нямаме. Виновни сме, че българките не раждат деца. Виновни сме, че в Бога не вярваме.

- 21. 01. 2014 17:08|christo_tamarin

Засега резултатът за България от така нареченият възродителен процес е негативен.

Нищо не спечелихме.

Загубихме около 300000 души, съвсем интегрирано в стопанството население, не цигани. Много от тях с образование. На Турция тези с образование ѝ дойдоха като дюшеш.

Загубихме наставката -ов/-ова при имената на турците. Другарят Ахмед Доганов и другарят Наим Сюлейманов станаха г-н Ахмед Доган и г-н Наим Сюлейманоглу.

През 11 (единадесет) от 23-те години на преход (1990-2013) ни управляваше партията на мюсюлманите в България начело с изтъкнатия си лидер Ахмед Доган ефенди, носител на орден Коджа-Балкан, един от най-изтъкнатите политици в съвременна България, с когото могат да се мерят само Андрей Луканов и Иван Костов.

- 21. 01. 2014 18:16|opa1993

Сега си имаме всичко – и турци, и цигани, и помаци, и „бежанци“ – сирийски, африкански, всякакви.

И какво от това?

По-добре ли живеем?

А 1 000 000 българи емигрираха, при това най-кадърните и младите.

И държавата е в разруха

Възродителният процес няма нищо общо, той беше само едно средство за постигане на някаква цел от външни за България фактори.

- 22. 01. 2014 00:22|SuzanaNN

А и не се сетихте да преброите времето, когато ни разпределяха в Ялта – 1989 година беше последната изтичаща година.

- 21. 01. 2014 16:33|ivantodorov

Това е един антибългарски „анализ“ на платен драскач! Да, кипърската трагедия показа на всички, че Турция е агресивна, непридвидима страна, да, турците стоят все на 10% от населението, но само благодарение на постоянните им изселвания към Турция. И, впрочем – защо ли Гърция се раздели още преди 92 години с цялото си турско малцинство, на разменни начала с гръцкото в Турция. Сега там турци няма. И какво, Гърция рухна или обедня? Или гърците са по-недалновидни от българите, или по-малко прозорливи, или имат по-слаби политици от нас? А къде е българското малцинство от Одринска Тракия? Изклано и прогонено още през 1913 година. А ние не докоснахме нашите турци. Защото сме по-благородни, не искам да кажа друго. Цялото изселване от 1988 година беше организирано от ЦРУ и МИТ(турските секретни служби). Защо ли? Ами защото преименуването на българските турци бе извършено през 1986г. Цели две години – нищо. И изведнъж – юруш към Турция. Това е все едно някой да ме наругае, а аз да се разсърдя след две години. Тези именно две години бяха необходими на ЦРУ да създаде необходимата организация(а за такова нещо се иска наистина сериозна организация и ресурс), да се инструктират местните отговорници, да съвпадне това и с кампания в мас-медиите. Проспаха ли нашите служби тази завера. Не, но бяха парализирани от хаоса, който създаде в целия Източен блок безумната перестройка в СССР на един неподготвен и глупав човек – Горбачов.

А иначе – да, ние сме виновни за всичко, най-вече за това, че сме българи – ето какво се опитват да ни втълпят американците(Дойче Веле е напълно под контрола на САЩ, както и абсолютно ВСЯКО средство за масова информация в Германия).

- 21. 01. 2014 15:45|gotini4913

ВЪЗРОДИТЕЛЕН ПРОЦЕС – НЯМА

ЗАЩОТО ТОВА Е ВРЪЩАНЕ НА БЪЛГАРСКИТЕ ИМЕНА НА ПОТУРЧЕНИТЕ БЪЛГАРИ

И ВРЪЩАНЕ НА ВЯРАТА – ПРАВОСЛАВНАТА

- 21. 01. 2014 14:43|trongc

До сега никой не каза…колко такива екскурзии е имало…щото тази от 1986г не нито първата нито последната.

- 21. 01. 2014 14:29|Бегемот

Анализът е доста несериозен.

Оценката на икономическите загуби и ползи от една криза е изключително комплексна и обикновено след всяка криза или война където се унищожават съществуващи отрасли, предприятия и се губи работна ръка следва период на икономически подем.

Да, липсвала е работна ръка в предприятия където и без друго организацията на производството е била толкова първобитна, че с 1000 души се е произвеждало нещо което на Запад са произвеждали 100 души.

Да, част от българските турци са напуснали държавата и тяхната работна сила се губи.

А какво правят останалите? 25 години живеят на държавни подаяния – сиреч на субсидии за производството на тютюн които се ПЛАЩАТ ОТ ВСИЧКИ НАС – ДАНЪКОПЛАТЦИТЕ КОИТО РАБОТЯТ!

И какво постигнаха българските турци гласувайки за ДПС – поставиха българската политика на колене пред корупционни схеми и мафиотски структури – несправедливост заради която 1, 5 МИЛИОНА БЪЛГАРИ напуснаха България – много по-голяма загуба за държавата от загубата на напусналите заради възродителния процес.

- 21. 01. 2014 14:53|tsr

Браво за коментара. Перфектен!

- 21. 01. 2014 13:26|69

„До днес никой не е изчислил човешките загуби от неродените в България млади поколения на принудените да напуснат родината си наши сънародници. „– това го пишеш за турците, а за българите какво ще кажеш? Или българите цъфнаха и вързаха за тези 25 години „демокрация“ и не напускаха Родината?! Плачеш на чужди гробища и, най-вероятно, по поръчка.

- 21. 01. 2014 13:12|gotini4913

Принципите за планиране, вземането на решения и реализацията им с колективните методи на управление създадени от КОМАНОИДИТЕ след 1944 год.

в държавата са в основата на ФАЛИТА на нашата държава.

Затова че сега искат да се препише този ФАЛИТ на някакъв възродителен процес е ИЗКРИВЯВАНЕ НА ИСТИНАТА.

Възродителния процес е част от една порочна репресивна диктатура на команоидите.

Знаем много добре че за да увеличи броя на турско мислещите в османската империя са потурчвали много българи чрез ислямизиране на вярата и приемане на турски имена.

След освобождението 1878 год част от турско мислещи се заминават за ТУРЦИЯ,

след това има още няколко изселвания. В същото време в ТУРЦИЯ

всички българи които са останали там са приели смяната на имената.

С какво право в нашата държава местностите, градовете и селата

няма да носят български имена, а и самите граждани.

Когато си гражданин на една държава трябва да се гордееш с това и да я защитаваш.

Защо родените в БЪЛГАРИЯ граждани ще издигат чужди флагове и не спазват законите.

И защо ако си мислят че не са българи не си отидат там където мислят че им е родината.

БКП = БСП от 1990 г. до сега е изгонила 2 милиона българи.

Този политика която води една ВРЕДНА за НАРОДА и ДЪРЖАВАТА

ПАРТИЯ която трябва да се ЗАБРАНИ, както и КОМАНОИДНАТА ИДЕОЛОГИЯ

- 21. 01. 2014 13:02|десертов

После БКП /БСП/ си създаде и ДПС за да им пази имената!!!

- 21. 01. 2014 12:56|darkeye

както е казал Г. Димитров ‚‘с малцинствата полека другари. ‚‘ тази статия не е случàина също западните ни приятели биха направили една югославия и от нас, че им замря търговията с органи, оръжие и наркотици в косово.

- 21. 01. 2014 12:54|darkeye

‚‘Борба без оръжие‘‘ е една добра книга по темата струва 25 лева.

- 21. 01. 2014 12:53|darkeye

Щом не са се върнали явно в Турция им е по-добре а представете си, чè възродителния процес не беше направен всички тези хора или щяха да имигрират след 89-та или сега щяха да робуват и умират от глад като нас.

- 21. 01. 2014 12:51|mambo-mamba

Този на който отказаха ДА ОСНОВЕ ПАРТИЯТА …ОТОМАН…В БЪЛГАРИЯ…Един с фес…

Той си прави веригата Дюнери--- ОТТОМАНН--с униформа ФЕС…и той си ХОДИ С ФЕС.. той се бута в немските медии…………не му помня името…само че ходи с фес..

- 21. 01. 2014 12:53|mambo-mamba

Дюнерите ги прави в Германия…даваха предаване рекламка…по немската за него…

- 21. 01. 2014 12:54|mambo-mamba

той дриска…само той е ходил в дойче веле…!

==================================

- 21. 01. 2014 12:48|mambo-mamba

Точно тоя от --дюнерите--- Оттоманн…НЯКАКЪВ СЪС ФЕС Ходи-- в ГЕРМАНИЯ СЕГА----Мазни се на Германците и плюе по----България………Даваха рекламно филмче за Модерните му Дюнери…

––––––––––––––

Вътре --работят с Фесове…Фесът е Униформа……Е тоя има връзка с Медиите и е ДАЛ ТАЗИ ИНФОРМАЦИЯ -

–---За да подкрепя ----Мафията на Доган и Отмъщава си че----Не можа да стане Турчина ----с феса ----

Политик в България като Дуган……!!!

=====================

- 21. 01. 2014 12:42|Jackson

Спешно е необходим нов възродителен процес. А, защо половината екскурзианти се върнаха? И бяха приети като блудния син? И им върнаха имотите?? Преди да дойдат демократите?

- 21. 01. 2014 12:41|mambo-mamba

Я СЕГА ПЪК ГРАМОТНИ БЪЛГАРИ ДА ОБЯСНЯТ НА ДОЙЧЕ ---ВЕЛЕ---КОЙ УПРАВЛЯВА…

=======================ТУРСКИЯ МАФИОТ --ДУГАН……

- 21. 01. 2014 12:40|mambo-mamba

тоя ОТТОМАНН --Си прави верига от Лукс Дюнери и си Отмъщава феса че не му дадоха да си направи поредната турска Партия…в БЪЛГАРИЯ

„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„

- 21. 01. 2014 12:38|mambo-mamba

Дуган е проблема а той е мафиот-----!!!!!!

- 21. 01. 2014 12:20|Фюрерът

Добре, че ги изметоха, че сега половин България щеше да е второ Косово.

- 21. 01. 2014 11:48|bobtod_1

Дивотиите направени от комунистите за тяхното над 60-годишно властване се заплаща от хората, които без да усещат стават заложници на абсолютно вредната за нас социална политика на комунетата!!!

Сега каквото и да анализираме е вече все тая. Защото комунистите през метаморфозите си в социалистическа и социална лява партия досъсипа останалото и неразграбено в Булгаристан!

Но вече властването и и оставането и във властта на тази комунистическа праткротична олигархия ни съсеп съсипа!!

А иначе ония ДС агентите и доносниците никога няма да получат оценката за техните си съсипии!!! Защото ДС доносника Сава си стои в сянка в сарая, нашите комунистически подлоги тичат при него за да си сверяват часовниците, после не знаели кой какво предложил и мислел. -

Просто комуно-турска съсипия!

Докато не променим този скапан и неработещ фалшив модел на парламентарната ни „демокрация“ все с някакви 10-ина партии на избори ще се явяваме и някакви 4-5 „партии“ ще влизат в кенефа и после мандат лайна по главите ни!!!!

Затова трябва и да имаме амбицията за нова конституция и поставяне БКП и производната и БСП ИЗВЪН ЗАКОНА!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

- 21. 01. 2014 11:44|Буча

Дойче ВЕЛЕ И ЕС--Съюз разгарят ОМРАЗАТА КЪМ ЦИГАНИТЕ…

=========================================================

Защото са,, А Познайте Какви…??????

- 21. 01. 2014 11:49|bobtod_1

Не разпалват омразата, ами ни правят анализа защо година след година с тези турско-цигански далавери вървим все назад!!!!!

- 22. 01. 2014 00:35|SuzanaNN

Ей, хора, не е необходимо да идват човечетата от Космоса! Ние сами ще се изядем! От злоба и завист. А всъщност, всички се печем на един огън!!!

- 21. 01. 2014 11:42|extext

всеки 5-ти е манго

- 21. 01. 2014 11:50|bobtod_1

Проблемите са цигано-турската смрад ни заливат и няма спасение.

нека си имат правата и свободите, но не и да злоупотребяват с тях!!!!

- 21. 01. 2014 11:41|Буча

Проблема е от турската Мафия…!…

- 21. 01. 2014 11:40|extext

Турците не са ни проблем, работят и си плащат данъците, проблем са циганите които са над 1. 3 милиона

- 21. 01. 2014 11:42|Буча

Дуган е проблема а той е мафиот-----!!!!!!

====================================

- 21. 01. 2014 15:34|extext

Доган и партията са за разстрел това е факт

- 21. 01. 2014 11:40|haralampi

Каква отговорност ще поеме серГЕЙ, Херсонски чифут? Никаква.

- 21. 01. 2014 11:51|bobtod_1

Ти от комунист очакваш срам и извинение!!!!!!!!!!!!!!!!!

Няма по-голяма смрад от комунистите, а пък нашите са в първата 5-ца!

- 21. 01. 2014 11:40|Буча

Българинът не е виновен за Възродителния процес. Сергей и БСП да поемат отговорност. Дойче веле пропуска, че фесовете от ДПС и „Атака“ управляват.

––––––––––––––––

Дуган и на Дойче веле ли плаща.. там тоя ОТТОМАНН --Си прави верига от Лукс Дюнери и си Отмъщава феса че не му дадоха да си направи поредната турска Партия…в БЪЛГАРИЯ

„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„„

Я СЕГА ПЪК ГРАМОТНИ БЪЛГАРИ ДА ОБЯСНЯТ НА ДОЙЧЕ ---ВЕЛЕ---КОЙ УПРАВЛЯВА…

=======================ТУРСКИЯ МАФИОТ --ДУГАН……

- 21. 01. 2014 11:34|StZvest

Хм. В статията проблема е описан доста елементарно. Тези, които като мен са свидетели на „Голямата екскурзия „си спомнят, че болшинството от заминалите за Турция не бяха прокудени, а тръгнаха с голям мерак към югоизточната ни съседка. Тогава, както и сега Турция беше най-важния щатски съюзник на Балканите и се възприемаше, като част от „запада“. Явно от деца на българските турци се внушава, че Турция е тяхната райска родина, а не България.

И ако бяха „прокудени“, защо половината от тях се върнаха?

- 21. 01. 2014 11:30|CowHunter

Всичко това са глупости на търкалета!

Тогава държавите бяха наистина национални!

Нали вече всички живеем заедно в равноправие в ЕС?

Нали вече няма значение какъв си? Нали вече сме просто европейци?

- 21. 01. 2014 11:23|berck

„Колелото 6те се варти напред“ беше казал тои забравяики, 4е този ‚Взародителен процес ще баде кама4ето, което обраща коли-БКП.

- 22. 01. 2014 00:39|SuzanaNN

Абе Берк, научи правописа! Съществено е!

- 21. 01. 2014 11:18|mihailivanov123

От Дойче Веле пишат най-големите журналисти-садисти. Защо искат всички българи да се чувстваме виновни за нещо, което не сме извършили повечето от нас?

- 21. 01. 2014 11:13|spitfire

Българинът не е виновен за Възродителния процес. Сергей и БСП да поемат отговорност. Дойче веле пропуска, че фесовете от ДПС и „Атака“ управляват.

Николай Цеков е български журналист и дългогодишен кореспондент на „Дойче веле“.

Коментари (2)

- 25-01-2017|Златко

Публикувам този текст не толкова заради новост или някакъв съществен принос към вече добре известни и многократно коментирани теми, колкото като опит за моментална снимка на сегашния социален и политически климат в страната. Коментарите под текста ми се струват далеч по-важни от самия него. Нека дадем на следващите поколения някакъв шанс да се докоснат до първоизворите, а не просто до някакви многократно преработвани „исторически източници“…

- 10-04-2017|Дамян Цоневски

Силно тенденциозна статия. Няма никакъв анализ.

Защо нищо не се споменава за по-добрите условия и привилегиите, които са получавали мюсюлманите и мохамеданите?

Защо все някой се опитва да мисли вместо хората и да дава готов „смлян“ материал?

Колко струват погромите над българските турци?

Автор(и): Татяна Ваксберг

Тодор Живков също има какво да каже по въпроса как се сриват банки. Правил го е през май 1989 година с ДСК. Случаят е следният: Живков започва прогонването на българските турци и така предизвиква масово теглене на спестявания от банката. Ето резултатите в цифри: през май 1989 банката губи до 8.2% от всичките си влогове, като в определени моменти изплаща по 90 милиона лева дневно – шок, на който трудно би удържала която и да било финансова институция. Нетното изменение по влоговете е отрицателно – при планиран прираст за годината от 600 милиона лева. Месец по-късно страната вече не може да управлява този процес и посяга към печатането на пари – дейност, която тогава се извършва от СССР. Към Москва са отправени две молби: първо, да изтегли напред графика за доставките на пари за България. И второ, да изпрати в София непредвидено количество банкноти с номинална стойност 1 милиард и 260 милиона лева.

Тежък удар за плановата икономика

Тази история е само детайл от множество подобни сюжети от последните години на комунизма. Описани са от изследователя икономист Румен Аврамов в току-що излязлата му книга „Икономика на „Възродителния процес“„. 760 страници, подготвяни в продължение на четири години и събрали накуп цялата неизвестна до момента информация за насилствената асимилация и прогонването на етническите турци в България: колко пари е струвало всичко това? Въпрос, на който не може да се отговори в едно изречение. Просто защото методологиите на изчисление са различни или непълни. Или пък несравними с днешния ден. Но едно е сигурно: екзодусът от 1989 година нанася тежък удар на вече разклатената планова икономика.

Изследването е посветено на петгодишния период (1984-1989), в който българската държава преминава през насилствено преименуване и преследване на около 840 000 български турци, за да стигне до прогонването на над 300 000 от тях в Турция. На това престъпление са посветени едно неуспешно дело на прокуратурата, десетки изследвания и мемоари, както и няколко филма, но никъде (с изключение на една статия на Искра Баева) не е правено изчисление на финансовите щети. Именно това прави книгата на Аврамов, стъпвайки на документи от никога непроучвани архиви на ДСК, БНБ, Комитета по планиране и Министерството на външната търговия например. Консултираните архиви са над 40.

Развенчаването на един мит

В книгата си авторът развенчава един от основните митове, свързани с етническата политика на Живков: твърдението, че погромът над българските турци е извършен, за да отклони вниманието на българите от икономическата криза в страната. Напротив, твърди Аврамов, преименуването започва в последната „относително безметежна“ година (1984), когато нищо в стопанските параметри не говори за кризисна ситуация. „Истинският негативен поврат започва през следващата 1985 година, за да прерасне след две години в необратимо движение към драстични макроикономически дисбаланси. „Възродителният процес“ не е заченат в икономическата криза, нито е отговор на особен стопански проблем“, посочва Аврамов.

Авторът открива и друго – че макар да представлява „несъмнен, флагрантен престъпен акт на българската държава срещу част от собствените ѝ граждани“, макар да въвлича специални служби, милиция и отбрана в осъществяването му, преименуването на българските турци е финансирано сравнително безболезнено, а на цялата операция „не може да се припише принос за общата финансова дестабилизация“. Ситуацията се променя в последната фаза – през 1989, когато България пристъпва към етническата чистка. Ето тогава, пише Аврамов, „отварянето на границата в края на май 1989 година брутално прави от икономиката епицентър на „Възродителния процес“„. Книгата проследява разходите за силовите ведомства, но и за идеологическите дейности – включително и за онези от тях, които бяха прикрити под израза „исторически изследвания“, за да оправдаят насилствената асимилация.

Това е третото изследване на Румен Аврамов, анализиращо финансирането на етнически конфликт. Първото разглежда антигръцката кампания от началото на 20 век, второто – антиеврейската политика в България по време на Втората световна война. Сегашното слага символичен изследователски край на една едновековна история, която не е лесна за четене. Но това усилие винаги е за предпочитане пред тишината.

Татяна Ваксберг е журналистка и експерт по институционални изследвания във фондация „РискМонитор“. Автор е на книгата „Милошевич и Трибуналът“ и на филма „Технология на злото“ за насилствената асимилация на българските турци. Била е кореспондент на радио „Свободна Европа“ в Хага и Вашингтон. Има три национални награди за разследваща и аналитична журналистика.

Четвъртък сутрин

Автор(и): Иван Димитров

Настоящият текст е откъс от „Софийски дует“ – втори роман на българския автор Иван Димитров, издаден от „Жанет ٤٥“ в началото на миналата година. Действието се развива в днешна София, където в Борисовата градина е открит труп – първоначално обявен за клошар от медиите, впоследствие идентифициран като известния български писател Йордан Константинов.

„Противоречива фигура, Константинов оставя след себе си незавършен роман за София. Издателство „Жанет ٤٥“ публикува текста като прилага към него на колажен принцип четири ранни новели на писателя, интервюта с негови приятели и някои фрагменти от бележниците му“ – така самото издателство представя книгата на Иван Димитров.

Четири сутринта. Телефонът звъни.

На работа съм от десет. Будя се в осем и половина. Всяка сутрин. Взимам душ. Подреждам си мислите под ромоленето на горещата вода. Обличам бельо и горни дрехи. Всеки ден започвам на чисто.

Някои хора медитират. За какво ми е да медитирам, когато мога да отмивам потока на мислите си със струята на водата? Да наблюдавам как потокът на мислите ми се оттича в канала със сапунената вода. Да почиствам тялото си, за да приеме мислите на деня. Това е личната ми медитация. Никой не може да ми я отнеме.

Биляна спи в леглото до мен.

Телефонът не спира да звъни.

В четири часа сутринта почти цялата София спи.

Четири часа сутринта е най-мъртвото време. Пияниците по улиците са почти изчезнали. Повечето вече са се напили и са си легнали. В четири сутринта хората или спят дълбоко, или се унасят. Изключение правят онези, които работят. И онези, които тръгват за работа. Никога не съм бил от тях. През нощите съм или примерен мъж, или просто пиянде. Преди се имах за нощен човек, но като се роди детето, станах сутрешен.

Четиригодишният ни син спи в съседната стая.

Няма ли кой да вдигне?

Биляна спи все така непробудно. Буди се трудно. Аз спя дълбоко, но събудя ли се веднъж, не мога да заспя. Когато се събудя през нощта, гледам филми, чета. Опитвам се да приспя съзнанието си по всевъзможни начини. Обикновено ми се удава след дълга борба.

Трябва да вдигна звънящия телефон.

Винаги закусваме тримата. Препечени филийки. Понякога мюсли. И си говорим за наши си работи. След това потеглям към работа. Биляна вече е закарала Боби на детска градина. Аз го взимам вечерта.

В четири сутринта събуждането е шамар, съзнанието изтръпва за минута, преди да се събудиш наистина.

Светът изтръпва.

В този миг си някъде между будността и съня. Луташ се из това мътно пространство. Дори не търсиш изход, просто се луташ. Докато сънят не те изхвърли навън с дълбоко вдишване.

Вдигам телефона.

През деня работя като PR на музикална компания. Следя новините. Пиша прес съобщения. Помагам с каквото трябва на колегите. Издаваме добра музика. Организираме концерти. По време на концертите съм на работа. Помагам зад сцената. Развеждам музикантите. Следя дали всички си спазват задълженията. Плащат ми допълнително. Повечето ми приятели са от другата страна. Смятат, че да си зад сцената е привилегия. Да си зад сцената е работа.

От другата страна на слушалката се чува отегчен и монотонен женски глас. Търсят мен. Гласът казва нещо за Дилян.

– Какво?! Стига сте се шегували!

Познавам Дилян откакто се върна от Америка, вече година.

Когато бил на десет, семейството му емигрирало в Щатите. Първите пет години се местели из Ню Йорк, Чикаго. Накрая се установили в Сан Франциско.

Излизам с приятели средно два пъти седмично. Не мога да си позволя повече. Станеш ли баща, навиците се променят. Ритъмът се променя. Първите две години беше най-тежко. Комбинацията от ревящо бебе и махмурлук е убийствена. Когато имаш дете, няма къде да избягаш. Няма къде да се скриеш. Когато имаш дете, трябва да свикнеш с този факт.

– Дилян какво?! Някаква шега ли си правите с мен? Ей, тъпаци, четири часа сутринта е! Обадете се в по-нормално време! Вървете да се шибате!

Монотонният и леко отегчен глас от другата страна ме убеждава, че всичко е напълно сериозно. Няма шега. Дилян е…

Дилян е завършил програмиране. Работил в голяма компания. Работата не му харесвала съвсем, но му плащали добри пари. Всичко изглеждало наредено, докато не се запознал с Таня. Тя току-що била завършила и щяла скоро да се връща в България. Казала му го след първата им нощ заедно.

Таня беше красива жена.

Откакто съм баща, през двете вечери, в които излизам, си наваксвам за цялата седмица. Имам нужда от това. Някои хора разпускат, като седят вкъщи и гледат телевизия. Други спортуват. Трети ходят на риба. Четвърти правят нещо, дето само те си го разбират, не им се меся. Аз разпускам, когато обикалям мъртвопиян по софийските барове. Когато ходя на дръмендбейс партита и скачам цяла нощ. Когато ходя на луди купони. Купони, след които се събуждаш различен. В които освен някой стол през балкона, си изхвърлил нещо вътре от себе си.

Нещо, което ти е тежало.

Което ти е пречило.

Което те е спирало.

Таня – тъпата курва.

– Ако мобилният ви беше включен, щяхте вече да сте се чули с Дилян. Той ви е търсил преди да…

Как ли пък не! Мобилният ми? Включен? През нощта? От години не съм оставял мобилния си телефон включен през нощта. Повечето хора ги е страх, че ще се случи нещо наистина важно и си държат телефона включен непрестанно. Наистина важните неща, за които си заслужава да ти позвънят по никое време, са голяма рядкост. Повечето пъти ти звънят за пълни простотии. Сякаш единствената им цел е да те събудят. Не на мене тия за наистина важните неща! Ако нещо наистина важно се случи, все ще ме намерят някак.

Таня взела акъла на Дилян. Заради нея напуснал работа, върнал се в България. Заради едната любов! Не че имам нещо против любовта. Но точно в Таня ли намери да се влюби?

В такива вечери сме излизали и с Дилян. Пили сме по цели нощи. Беснели сме от осем вечерта до осем сутринта. Между петък и събота. След такива нощи се успокоявам. След такива нощи мога да преживея безпроблемно черно-белите софийски дни. Иначе все не ме свърта на едно място. Иначе столът на работа е неудобен. Иначе тялото ми се схваща от постоянно седене. Иначе не мога да понасям лафовете на колегата. И съвсем искрено ми се иска да го ударя.

Иначе колата ме изнервя.

Движението ме изнервя.

Светът ме изнервя.

Заслушвам се в жената по телефона. Спи ѝ се. Сигурно не е лесно да работиш цяла нощ. Още по-трудно е да работиш цяла нощ в полицията. Обещавам ѝ, че ще съм възможно най-бърз. Извинявам се за първоначалната реакция. Тя казва, че често ѝ се случва. Нищо ново. Добавя, че съм от спокойните.

– Не можете да си представите как реагират някои хора. Вие направо бяхте мил.

Когато пристигнал в София, Дилян си намерил квартира. Таня се нанесла при него. После си намерил работа в call център. Английският му бил перфектен. Заплатата му беше повече от добра за България.

– Добре плащат като за тук – обичаше да казва той. – Но глобално погледнато, си е чиста експлоатация.

– Никой не те е карал да се връщаш – обичах да му отговарям аз. – С тези пари тук можеш да си живееш живота.

Сутрините след такива вечери се чувстваш удовлетворен. Тялото страда, душата тържествува. Сетивата се изострят и светлината прогонва мрака ти с ужасен главобол, а ангелите на махмурлука те зяпват.

– Разбира се, приятелю, разбира се – запяват те във висините, ама едно тихо, едно нежно – зажуми, за да не ти се повдига толкова.

След такива вечери не можеш да бъдеш изнервен. Не можеш да се ядосваш на глупости. Това чувство те държи около три дни.

Докато организмът не изиска от теб поредната пиянска нощ.

Затварям телефона и скачам от леглото. Обличам се бързо с дрехите, захвърлени на стола. Дрехите, които съм съблякъл преди да си легна. Биляна се събужда и сънено пита какво става. Къде излизам? Обяснявам ѝ набързо, взимам ключовете от колата и изхвърчам. Трябва да стигна по най-бързия начин до Дилян.

Таня се влюбваше в повечето мъже, които срещаше. Беше перманентно влюбена в неограничен брой човешки същества от мъжки, понякога дори от женски пол. Дилян беше едно от тях. Когато тя беше в настроение, се разбираха отлично. Бяха доволни от съвместното си съществуване. Когато не беше в настроение, му вдигаше скандали. Той се опитваше да я успокои. Не успяваше да го направи. Не му се удаваше. Ядосваше се, излизаше и се напиваше като свиня.

Понякога му правех компания.

Понякога той ми правеше компания.

Когато пиеш сам, си алкохолик. Когато пиеш в компания, си средностатистическо пиянде.

Биляна беше свикнала с моите две излизания седмично. Почти никога не се присъединяваше. Излизахме заедно други вечери. Тогава беше различно. Не стояхме до по-късно от дванайсет, най-много до един. Пиехме умерено. Виждахме се с приятели. Ходехме по рождени дни. Към дванайсет-един на нея ѝ се прибираше. Тръгвахме си.

По-късно осъзнавам, че съм треснал вратата. Нямам време да мисля дали съм събудил някого. Трябва да бързам. Слизам тичешком по стълбите. Живеем на втория етаж в нова кооперация, нито прекалено близо, нито прекалено далеч от НДК. Изкарвам колата от гаража и отпрашвам към центъра.

Иван Димитров е автор на 5 книги с поезия, проза и драматургия. Последно издава романа „Софийски дует“, посветен на София. Написал е десетина пиеси, от които „Очите на другите“ е поставяна в Ню Йорк и в Народен театър „Иван Вазов“, а в момента пиесата му „Извънземно“ се играе в Театър „Възраждане“. Със свои пиеси е печелил двайсетото издание на „Друмевите празници“, конкурса за пиеса на абсурда на Драматичен театър Благоевград и конкурса за драматургичен текст в рамките на проекта „Млада балканска драма“, организиран от Народен театър (Белград) и Младежки театър „Николай Бинев“.

Коментари (1)

- 21-01-2017|Димо Язов

Млад писател. Отива с ръкописа си при Волтер. Волтер го прочита. Внимателно. Така можете да пишете, когато станете много известен. Дотогава трябва да пишете хубаво, млади човече. Казва го Волтер. Дотогава има много време, казва жена ми. А аз казвам, каквото каже тя. Дотогава!

Асиметрия и междукултурно общуване

Автор(и): Мюмюн Тахир

Живеем в условията на асиметрично общество и междукултурно общуване. В областта на тяхното функциониране доминира смесването (или замяната) на местата на отделните компоненти, при което не става ясно за какъв тип обществен модел става дума. Междукултурното общуване се изследва от позициите на концепции, някои от които отдавна показаха своята несъстоятелност в контекста на основните принципи на интеграционните процеси в страните, чиято социокултурна структура не е пригодена към подобна парадигма. За нашата страна тази неадекватност на подхода към взаимодействието на тези две сфери е една от причините за задълбочаващите се противоречия, които се отразяват крайно отрицателно върху желанието и усилията за постигане на консенсус и единство по основните приоритети на общественото ни развитие.

Ето защо е необходимо да се разкрият механизмите, чрез които могат да се преодолеят главните противоречия, които довеждат до нестабилност, а в редица случаи и до хаос във взаимодействието на основните компоненти на обществената система.

Необходимо e да се отговори на въпросите по какъв начин, в каква степен и защо асиметричното общество прави невъзможно пълноценното осъществяване на междукултурното общуване в определена плуралистична културна среда, формирана по силата на специфични исторически обстоятелства, поради наличието на общности с различно етническо самосъзнание и религиозни традиции, довели до формирането на специфични духовни потребности и практики.

Нужно е да се формулират главните икономически, политически, социални и духовно-идеологически предпоставки, за да се интензифицира и постоянно да се обогатява междукултурното общуване като универсален механизъм за задълбочаване на интеграционните процеси, насочени към устойчиво морално-политическо единство и стабилност на обществото.

Асиметрично е онова общество, в което богатите стават все по-богати, а бедните – по-бедни. По-разширената дефиниция на асиметричното общество очертава неразрешим на този етап конфликт между избора на цивилизационен модел на развитие на огромното мнозинство от населението, което става все по-бедно, и незначителното малцинство, което е концентрирало в ръцете си значителна част от богатството на обществото чрез използване на чужд труд, корупция и узаконено разграбване, както и чрез безпощадна злоупотреба на природната среда; „едно нищожно малцинство се изражда от изобилие, а огромното мнозинство от човечеството, което всъщност е истинският създател на това изобилие, е обречено да живее в постоянни лишения и недоимък“[42]. В днешната реалия, пишат Стоян Денчев и Николай Палашев, обществата – преди всичко тези, които се развиват на териториите на Европа, Америка, Австралия и частично в Африка и Азия, са изправени пред проблеми, чийто генезис предполага живот в риск. Този риск, по своя характер цивилизационен, се изразява както в привидната стойност на перспективата за развитие, така и по отношение на дефицити на работещи идеи за защита на основните човешки ценности и интереси, но най-вече по отношение на национално определените.[43] Посоченото е важна характеристика на асиметричното общество, в което „образованието вече не е поле на интелектуалното развитие, а е пазарна ниша, здравеопазването не е действителна част от националната сигурност, а е пазарна ниша, културата не е състояние на духа, а е пазарна ниша, изкуството не е еманация на човешкото разбиране за красивото и грозното, за доброто и злото, за ценното и пошлото, а е пазарна ниша“[44].

Асиметричното общество включва още тенденциите на неравенство и узаконено господство на диктатурата на парите над хуманизма; господството на егоцентризма, алчността, всепозволеността. Имайки предвид дефиницията на асиметричното общество, бихме могли да отбележим, че всяка човешка общност, всяка страна, културна система, етноси и нации носят в себе си зачатъците на два типа цивилизации: хуманистична, благородна, справедлива, от една страна, и репресивна, разрушителна, корумпирана – от друга. Независимо от това, че много често обществата поддържат илюзията за своята непромененост, те се трансформират, променят се, но остават невидими за духа и душата на един човек. В реалния свят всяко нещо е подложено на непрекъсната промяна. В обществото като цяло, подчертавано неведнъж и в настоящото изследване, не съществуват непроменящи се, а повече или по-малко динамични системи.

Асиметричното общество представлява реален факт не само в българската действителност. В условията на глобализиращия се свят, в една или друга степен, почти всички европейски страни са навлезли във фазата на вертикална и хоризонтална асиметричност. Но в постсоциалистическите страни този процес протича изключително болезнено и още повече задълбочава тяхната нестабилност, което от своя страна затормозява междукултурното общуване в тях. Причина за това е предизвиканата рязка и радикална промяна на обществения им живот след разпадането на социалистическата система през 90-те години на миналия век. По същество в тях една цивилизационна идентичност се заменя с коренно различна по своята същност парадигма, дълбоко присъща за установената от ХVІІІ век насам капиталистическа система и реставрирана след повече от половин век в страните, в които след Втората световна война започна изграждането на коренно различен тип обществен строй.

Асиметричното общество по своя образ и подобие налага и пирамидалната архитектура на властта, в утвърждаването на която се въвежда като принцип субсидиарността. Тя се представя от нейните архитекти в лицето на обслужващите глобалната олигархия интелектуални кръгове като демокрация, която се определя като не най-сполучлива форма на управление, но поради липса на по-добър вариант е необходимо да се внедрява тотално. В случая всъщност става дума не за субсидиарност, т. е. движение на политическата власт да се упражнява въз основа на формирани в ниските етажи на социалната структура решения, които служат за основа на решенията на върха на пирамидата, където се настаняват финансовата, икономическата, политическата и духовно-идеологическата олигархия. Това се интерпретира като циркулиране на управленския механизъм отдолу нагоре, което също се представя като убедителна обосновка на идеята за демокрация. Всъщност става дума за сублимиране на капитала, отчуждавайки се от неговите истински създатели, към върха, за да се приватизира и концентрира в ръцете на малка група хора. Като предпазен пояс между низините и върха е трябвало да се създаде средна класа, която е привилегирована и облагодетелствана, за да служи на своите благодетели. Съвсем очевидно е, че тази теория е предназначена да обслужва процеса на концентрацията на създаваното в обществото богатство в ръцете на малка група, която съсредоточава в свои ръце половината от световното богатство. По всички показатели, с които се борави в съвременните теоретични конструкции, нейното предназначение е оправдаването на тази асиметрична обществена структура. Вместо така наречената средна класа, в действителност се образува тънък слой от хора, наричани елит, който играе ролята на филтър за замаскиране на тежкото положение на огромната част от населението, която обхваща 80-90% от обществото.

Тази картина в световен мащаб напълно съответства на прозренията на Карл Маркс за крайните последици от утвърждаването на капиталистическия начин на живот. Тази истина по превъзходен начин е разкрита от английския културен философ Т. Игълтън.[45] Смятам за особено сполучливо написаното от Жак Шевалие в книгата му „Постмодерната държава“: „Сякаш сме навлезли в нова ера, в която цялата социална архитектура е подложена на предефиниране и то с цената на силни трусове – модерното общество, започващо от Запада и разпространено на планетарно ниво, вече се измества от едно ново общество, вкоренено в модерността, но с различни характеристики“[46]. Тази обща констатация на един от известните изследователи в Европа до известна степен всъщност резюмира това, което лежи в основата на настоящия анализ. И така се стига до заключението, че обликът на постмодерната държава е белязан от несигурността, сложността и неопределеността и за да бъде анализирана тя, е достатъчно да бъдат изолирани определени аспекти.

Дълг на истинската наука и нейните творци е да разкриват фалшивата и крайно опасна природа на пирамидалната конструкция на обществото, която се поддържа и натрапва на народите чрез нейната глобализация. Научният анализ на основните тенденции в развитието на съвременното човечество безпогрешно разкрива тази действителност.

Основанието този тип общества да се определя като асиметрични се налага от разбирането, че те представляват структури, чийто връх се заема от малка група, която води по-различен живот от феодалната аристокрация и буржоазията в капиталистическите общества. Тази малка група по-скоро представлява финансова, политическа, икономическа, военнопромишлена и духовно-идеологическа олигархия, която все повече се откъсва от останалата част от обществото, която представлява огромното мнозинство, подложено на тежки икономически, политически, социални и културни лишения. Пропастта между тези две групи постоянно се задълбочава, което неизбежно изостря и противоречията и конфликтите между тях. Това се потвърждава от последните данни, които британската неправителствена организация „Оксфам оповестява – осем души на планетата притежават толкова богатство, колкото е общата собственост на по-бедната половина от населението на света. Оттам не пропускат да припомнят, че един на всеки 10 души в света живее с по-малко от 2 долара на ден.[47]

При тези условия се налага да се предефинира и понятието класа. Ако приложим Марксовата дефиниция за класата, влизаме в противоречие с опитите да се доказва, че в постмодерните общества няма класово разслоение, поради което не съществуват и класови противоречия, както и класова борба. Тъкмо безспорната неправомерност на подобно внушение ни води до извода, че обективният анализ на действителността ни задължава да говорим за изменение на характера на класите и за неизбежния сблъсък между тях.

Анализирайки от тези позиции днешното българско общество, не е трудно да се констатира, че то попада в групата на асиметричните общества. С това е съобразена най-общата характеристика, която се опитвам да дам на днешния обществен модел, в който освен дълбоките социални противоречия, привличат вниманието ни и също толкова остри с още по-тежки последици за бъдещето на нацията конфликти в областта на междукултурното общуване. За темата тук България представлява интерес не само поради аналогичните икономически, политически и социални конфликти, еднакво присъщи на почти всички европейски държави, но и заради динамичните процеси, които се наблюдават в областта на културата и отношенията както между цялата общност от малцинствени групи и българската нация като цяло, така и между отделните малцинствени, религиозни, етнически и културни групи. От една страна, те се различават помежду си по степен на развитост на основните елементи на духовния им живот, но и по претенциите им да заемат престижно място в политическия, икономическия и социокултурния живот на страната, без при това да проявяват убедителни признаци на стремеж и желание да се интегрират в него. Това според мен оправдава желанието да се изследват в тяхната взаимозависимост спецификата на българското асиметрично общество и по-нататъшното разгръщане на междукултурното общуване върху основата на методологичен подход, принципно различен от мултикултурната концепция. Този подход дава възможност да се разкрие неправомерността на кръвно-родствената, т. е. племенната, етническата, религиозната парадигма, на която се основава по традиция у нас представата за нация. Не се налага да се излагат допълнителни аргументи в подкрепа на социокултурната, политическата или гражданската концепция за нацията. Но това изисква наличие на ценности, интереси, идеали и приоритети с общонационално значение, без да се отрича специфичното им проявление в отделните културни традиции.

В условията на асиметричното общество възникват все нови и все по-опасни предизвикателства поради неизбежната концентрация на богатството и бедността в два противоположни полюса, между които неизбежно се образува все по-дълбока бездна, готова да погълне човешкия род. Това е закономерният резултат от генетичната порочност на асиметричното общество. Тъкмо на това се дължи парадоксът, който прави възможно изобилието да се изражда в мизерия, вместо да послужи на общо споделено благоденствие на все повече хора. Затова идеята за социална справедливост, за равен и равнопоставен достъп до придобивките на съвременната култура и социална гаранция се превръща в глобален призив за замяна на съвременната порочна цивилизация, символизирана от асиметричните общества с обществено устройство, назовавано с различни имена.

Известни са и опитите за налагане на цивилизационния подход като синтетичен модел на изследване на историческия процес в неговата устойчивост и динамичност. За тази цел напоследък мнозина специалисти от областта на политическата икономия, социологията, социалната философия и духовната еволюция на общественото съзнание търсят желания синтез чрез въвеждане на идеята за устойчиво развитие. Анализът на това понятие недвусмислено ни води до извода, че в основата му лежи цивилизационната концепция, която дава възможност за утвърждаване на концепцията за единството на културата и цивилизацията като две страни на обществения прогрес.

Диалектическото взаимодействие на културата и цивилизацията като форма и съдържание на прогреса изобщо като възходящо, морално оправдано и устойчиво развитие, основано на социалната справедливост, хуманизма, съзидателна енергия на обществото и постоянно нарастващата грижа позволява да се остави на бъдните поколения един свят – по-добър, по-богат, по-справедлив и по-разумен от този, който заварват съвременните поколения.

В същото време постигането на тази дълбоко хуманна цел не е възможно в условията на асиметричните общества, каквито са почти всички съвременни социални системи. Тази истина се отбелязва от редица изследователи с модерно мислене от Изтока и Запада. Тук бих искал да подчертая констатацията на Алвин и Хайди Тофлър, които пишат, че в нашия живот се заражда нова цивилизация, а слепците навсякъде се опитват да я потиснат. Тази нова цивилизация носи със себе си нов вид семейство, променен начин на труд, на любов и живот, нова икономика, нови политически конфликти и освен всичко това – променено съзнание. Без да го съзнаваме ясно, ние сме въвлечени в изграждането на самите основи на една забележителна нова цивилизация[48]. Това е цивилизация, която помага на хората да споделят общи ценности, идеали и приоритети.

Необходимо е да се подчертае, че у нас все още цивилизационната парадигма заема незначително място в публикациите, посветени на глобалните проблеми. Малко са специалните изследвания, посветени на проблемите, свързани с цивилизационната идентичност по принцип, и по-специално за цивилизационните сблъсъци в Източна Европа и особено на Балканите.

Въз основа на сравнителния анализ на различните видове цивилизационни модели и обосновавайки необходимостта от формулиране на най-подходящата за българските условия алтернатива на днешното асиметрично общество, е нужно да се разгледа детайлно качествената характеристика на модела на културното общуване, отразяващ спецификата на националния социално-икономически и духовно-идеологически модел с оглед на по-сигурна перспектива за бъдещите поколения.

Религията и философията са две основни форми на осмисляне смисъла на човешкото битие. В основата си религията като исторически първа форма на духовно общуване отразява един първичен ценностен регулатор на отношението към живота и смъртта, както и съзнание за тяхната роля в практическия живот на индивида и на обществото като цяло, взето като съвкупност от общности със специфичен ментален и емоционален заряд. В този смисъл религията се разглежда като закономерен етап в развитието на системата от конкретни форми на общуване, в т. ч. и на междукултурното общуване. Философията изпълнява същата функция на по-висок етап от духовната еволюция на човешкия род. Но религията и философията използват различни методи и стимули за внедряване на адекватен процес на общуването чрез определени ценности. В основата на религиозното послание стои вярата за съществуването и функционирането на отвъден, стоящ над човешкото битие фактор в лицето на страха и почитането на божества и използване на Рая и Ада като основни средства за санкциониране, т. е. одобрение или отхвърляне на реалните човешки помисли, решения и действия. За разлика от религията, философията използва като основно средство за влияние върху човешките решения и действия познанието като по-висша степен на интелектуалното развитие на човека. В основата на познанието стои логиката на функциониране на теоретичното съзнание. В определен смисъл религията и философията взаимно се допълват, защото когато липсва теоретичното мислене, неговата роля поема вярата.

Поради липсата на съзвучие и хармонично взаимодействие между отделните социални и културни групи в резултат на задълбочаване на пропастта между богатството и бедността, между привилегированите и обречените да живеят в материална и културна мизерия, се появява потребност от притъпяваща чувствителността към нарастващата социална несправедливост и риск от бедност. За тази роля в исторически план винаги се използват религията и комерсиализираното изкуство и образователната система. Това до голяма степен деформира междукултурното общуване и изменя неговата същност като облагородяващ, хуманизиращ и просветляващ фактор. Тази истина произтича от самата същност на асиметричното общество.

Хаосът в асиметричното общество води до липсата на обединяващи идеи, ценности и цели. Създава се ситуация, при която вместо еднопосочни послания в информационната пространство се сблъскват несъвместими по смисъл и крайна цел внушения, които още повече объркват общественото мнение, в резултат на което духовната сфера се зарежда с конфликтни тенденции. По този начин здравият разум губи способността за адекватна реакция на протичащите в живота на обществото процеси. Това е една от най-характерните черти на асиметричните общества, в които все повече се засилват безверието, песимизмът и рисковете за постигане на национално единство и гражданска солидарност. В случаи на продължително доминиране на вътрешното разединение на обществото се създават непреодолими препятствия за оцеляването на нациите.

При тези условия се оказва наложително формулирането на изисквания за противопоставяне на опитите за отъждествяване на чувството за национално достойнство с шовинизма, ксенофобията и расовата дискриминация. Необходимо е да се подчертават разграничителни признаци между автентичния национализъм, наричан така от много изследователи на модерния национализъм и екстремизма проява на крайна форма на националния нихилизъм. В този случай националният нихилизъм се превръща в главна опасност за оцеляването на нацията.

Въз основа на комплексното разглеждане на сложната и противоречива картина на междукултурното общуване в условията на българското асиметрично общество проблемът за социалната справедливост като фундаментална разграничителна характеристика на алтернативата на асиметричното общество съвсем правомерно заема съществено място. Това служи като единствено разумен изход от сегашното икономическо състояние, политическата нестабилност и задълбочаването на вътрешното разединение в българското общество и липсата на общо споделени ценности, цели, идеали и приоритети като задължителни условия за ново възраждане на националния идеал.

Мюмюн Тахир е магистър по литература и културология. Доктор по философия. Занимава се с проблемите на идентичността и с теоретични и приложни изследвания в областта на културната интеграция, културната антропология и културния мениджмънт. Носител на Годишна литературна награда на Съюза на българските писатели за 2002 г.

Как зад гърба на историята една партия стана „демократична“

Автор(и): Юлиана Методиева

Преди да настъпи 2017 година кабинетът в оставка реши датата 21 февруари да е ден на памет за борците срещу нацизма. Идеята бе посрещната от социалистите с раздразнение и подозрение в опортюнизъм на управляващите в оставка и персонално на министър Ненчев. В смисъл, нагажда се към новоизбрания президент подозиран в лява ориентация. Издания, спонсорирани от столетницата, омаловажиха повода за честването като незначителен, дори фалшив. Освен проява на втръсналия ни партиен егоизъм на БСП, която държи почти половин век да осребрява както може паметта за „своите“ жертви – ремсисти и партизани – въпросът защо 21 февруари да бъде паметна дата е като паднал от небето за широките маси. Непопулярен е фактът, че през 1941 година обединената опозиция се е събрала в дома на Никола Мушанов, за да обсъди как да се противопостави на присъединяването на България към Тристранния пакт. Ще рече, опитвали са да предпазят страната ни да стане про-нацистка, а гостуванията на потомъка на Кобургите при Адолф Хитлер да се сменят с политическо сътрудничество с Чърчил и страните от западния блок.

Откъде ли земеделците са се присетили за тази дата? Дебатът имало ли е, или не фашизъм в България утихна още през последното десетилетие на миналия век и само кампаниите около отбелязване на „спасяването на евреите“ срамежливо открехват тази неприятна страница от политическия живот на Третото българско царство…

За да разберем усуканата памет на съвременниците ни за не толкова далечното ни минало, ще трябва да се върнем в зората на демокрацията. Когато се „наливаха основите“ на пазарната икономика, върховенство на закона, свобода на словото. И разбира се, когато частната собственост си възвръща свещената неприкосновеност. Младите поколения трудно биха се ориентирали а, какво друго, по дяволите, е собствеността, освен частна, индивидуална! Е, трябва да се припомни, че вариантът на болшевишката риторика отне свещения статут на собствеността и въведе „легитимното“ понятие държавна собственост. В името на социалната правда и равенството по Карл Маркс, Енгелс и Ленин.

Когато балонът на комунистическия проект се пръсна, някои от първите неща променени решително и надявам се, необратимо, бе връщането на национализираната земя в реални граници, както и реституция на заграбените домове. Законът за собствеността и ползването на земеделските земи бе приет на 22 февруари 1991 година. Може смело да се каже, че именно реституцията съставляваше една от опорните точки на обединените в Съюза на демократичните сили /СДС/ партии. Дотук – добре, както се казва във вица. Проблемът обаче се състои в прекалено широкото ветрило на антикомунистическата опозиция, изиграла лош номер на автентичното дясно. В политическата суматоха между старите партии – основателки на СДС като радикалдемократическата партия, социалдемократическата, демократическата и БЗНС, се намърдва и още един странен политически субект. Вкусът му именно към реституцията е нескрит, в което няма нищо лошо. Проблематична обаче е самата логика на реституцията. Тя върви ръка за ръка с оправдаване и буквално пре-легитимиране на политическите „дела и документи“. И така, субектът с чевръста стъпка успява да се превърне от някогашна организация с печална слава, в… демократична дясна партия. Икономическата реституция неизбежно стартира и имиджова „реституция“ на изстрадалите дейци от миналото, осъдени от Народния съд. През ранните 1990/1991 години тези измъчени стари хора реферираха себе си като възстановители на високо „патриотичните“ и „просветени“ националисти, действали в името на родината си в навечерието на Втората световна война! Наивната и отвратена от старите муцуни на БКП публика тогава прие на доверие тяхната версия. Някак се пропусна, че новите/стари националисти имат корен във фашизоидни и крайнодесни движения с програми и устави, съставящи профила на същински партии. Защото политическите активисти, намърдали се в Съюза на демократичните сили, са жадували в миналото освен останалото и да установят тоталитарен режим по образец на Адолф Хитлер и Бенито Мусолини. Тоталитарен режим, без царе, алчни царедворци с обръч от еврейски банки и чуждестранен капитал… През 1939 година дори Цар Борис Трети им се ядосал и ги забранил. Е, не съвсем.

Още първите броеве на в. „Прелом“ поместват интервю с фашиста Иван Дочев

И така, между строителите на посткомунистическа България, се оказва новоизлюпеният Български демократически форум, активен и до днес. В устава си членовете на тази партия записват изрично, че БДФ е наследник на Съюза на българските легиони /СБНЛ/. Печатният орган на БДФ е в. „Прелом“, с главен редактор Васил Златаров, а актуалният му електронен формат и през 2016 година остава принципно верен на основните идеи на партията. Още в първите броеве на 1991 година, редакцията публикува поредица от интервюта на специалната пратеничка на в. „Демокрация“ в САЩ с лидера на СБНЛ Иван Дочев, емигрирал в Австрия през 1944 година,.. съветник на правителството в изгнание на демонстративния фашист Александър Цанков и главен редактор на тогавашния „Прелом“. Падането на комунизма го заварва американски гражданин. Поредицата програмно е озаглавена „Истината за българските легиони“. На въпроса „Всъщност, официалната версия е, че легионите били фашистка организация, каква е истината?“[49], отговорът на Дочев е поразително нагъл. „Няма такова нещо. Ние се борехме срещу несправедливостите, оставени от Ньойския договор. БДФ е наследник на СБНЛ и е напълно съвременна партия, създадена от хора, които са направили правилни изводи, тоест, еволюирали в самите себе си“. Иначе казано, в това интервю партията залага стратегемата на някогашните легионери. Легионът/СБНЛ/ се е борил срещу болшевишката опасност надвиснала над света. Стремял се е към икономически силна и единна България, разорена от непосилната тежест на репарациите, които родината изплаща заради поражението в Първата световна война. И така нататък. Въпросът „Фашист ли е доктор Иван Дочев“ се превръща в ключова рубрика на имиджовата реституция и шества из „Прелом“ практически до смъртта на първия лидер на СБНЛ. От време на време на някоя сказка из провинцията, Иван Дочев гневно отхвърля изобличителните въпроси към миналото на организацията му с пренебрежителното „а, това са обвинения на журналисти от еврейски произход“. Тежките въпроси за принадлежността към крайнодесните му идеи и що за образувание е „еволюиралият“ БДФ, би трябвало да са били любопитни и проблематични за новия Съюз на демократичните сили, още повече за декларираната му през 1990 г. про-европейска ориентация. Както се знае, и тогава и сега, Европейският съюз категорично осъжда ксенофобските, расистки и антисемитски партии и е много чувствителен на тема отричане на Холокост. Би трябвало, но не били…

Един по-прецизен поглед върху безкрайните текстове посветени не само на Дочев, но и на генерал Христо Луков, уличава органа на новоизлюпената партия в. „Прелом“ в съзнателно промиване на мозъците относно какво наистина са били легионерите и техните шефове от рода на „българския фюрер“ Иван Дочев и ген. Христо Луков. Това усилие си струва, защото ще стане ясна логиката защо БДФ е основен участник на софийския неонацистки „Луковмарш“[50]. Ще се изясни и защо вносители на идеи за кръщаване на университетска зала в СУ на името на Богдан Филов, или софийска улица на името на генерал Никола Жеков, са все политически лица, изцяло дължащи своята кариера на онзи реституционния плам от началото на прехода, респективно – на довоенна и военна България. Не би бил прибързан изводът, че в. „Прелом“ не само промива мозъците на отвратения от 45 годишните манипулации на учебниците по история на тема комунизъм човек. Нещо повече. Тъкмо от неговите страници тръгва и още една доста доходоносна за европейския ни имидж митология – уникалното спасяване на българските евреи. Спасяването на евреите от старите земи разбира се, върви заедно с изключителната роля на цар Борис Трети, не само недопуснал нито един български войник да загине на източния фронт по време на Вт. св. в., но и храбро опънал се на Бекерле-Гестапо-Хитлер да депортира 48 хиляди евреи от старите земи. /За загиналите до един евреи от „новите земи“, царските лобисти както по онова време, така и сега, с раздразнение отказват да говорят, като прехвърлят топката на вината в отбора на германците/. От пръв поглед е ясно, че крилото на някогашните легионери, интегрирали се зад гърба на историята в СДС, старателно подпомага да се идентифицира нов, не-комунистически герой, за да се извлекат максимум дивиденти пред Европа. Синята кръв на Борис Трети от популярна европейска фамилия, запълва тази ниша. Точно както БКП правеха 45 години, като се докарваха пред Москва, че спасител на евреите е другарят Тодор Живков. Че се готвеха и да го номинират за Нобеловата награда за мир!

Етичните основи на БДФ и неговият орган в. „Прелом“

Най-комичното в маскарадите на някогашните легионери доживели да се настанят на пазара на демокрацията, са точно техните усилия да лансират имиджа на „просветени националисти“, функционирали в довоенните и военни години на страната. Достолепни и патетични са дописките в „Прелом“ не само на главния редактор и лидер на БДФ В. Златаров, отразяващ в уводните си статии конгресите на партията, правоприемник на фашистката СБНЛ. Като член на изпълнителното бюро на БДФ се подвизава и бившият царски офицер от военновъздушните на Н. В сили, Дянко Марков. Неговите дописки системно правят на канарчета, казано на жаргон, читателите и цялата демократична публика. Статиите му започват с предизвикателното „ние не крием своите персонални връзки с някои легионерски среди, със СБНЛ“[51]. Д. Марков не пропуска пиарския рефрен „СБНЛ бе масова, патриотична организация на българските младежи, в която членуват над 200 хиляди души“. Изпитвайки силно доверие в анти-комунистическите нагласи на новото време и новия СДС- типаж, бившият легионер в пристъп на възрастова романтика, но и на очевидна готовност за злоупотреба с паметта, припомня, че СБНЛ е бил в „приятелски отношения с Българския младежки съюз „Отец Паисий“! Моля? В книгата си, тематизирана върху спецификата и профила на българските фашистки партии и движения, проф. Николай Поппетров казва: „появата на политическата сцена на т. нар. трето поколение рязко променя ситуацията. Младите безапелационно отхвърлят либерализма; убедени са, че е належащо, спасително за страната създаването на нова управленско-политическа система; усвояват трескаво опита на фашизма, но и наблюдават внимателно действията на националсоциалистите“[52]. Всебългарският съюз „Отец Паисий“ има за свои членове фашистките организации Български народен съюз „Кубрат“ и Съюз „Българска родна защита“/СБРЗ/. Последната заема открито фашистки позиции. В отделни периоди броят на членовете му се оценява на 30 хиляди души. Когато от СБРЗ се отделя Съюза на българските легиони, изследователите признават статута им като на една“от най-силните фашистки организации“.

Като стана дума за отразяването на конгресите на БДФ, трябва да спомена и нещо много важно. Ръководни лица от СДС, някои писатели и литературни дейци, историци-професори и академици изпращат своите поздравителни послания. Така например, на първия наречен „конгрес на поколенията“ от септември 1991 г. приветствия до Оперативното бюро на партията БДФ поднасят не само Йордан Василев/литературен критик, първият главен редактор на в. „Демокрация“, съпруг на дисидентката –поетеса Блага Димитрова/, Стефан Савов, председател на Демократическата партия, проф. Георги Марков, Илия Минев, председател на Независимото дружество за правата на човека. За Илия Минев, един от водачите на СБНЛ историята от началото на прехода също някак замълчава кой е той. Тъй като е излежавал около 33 години в затвори и концлагери, Илия Минев става основател и първи председател на Независимото дружество за защита правата на човека. В същото онова недалечно минало, което БДФ и в. „Прелом“ укриват и препират, за да се изчисти от кафявите петна, Минев е поддържал близки връзки с властта на цар Борис Трети и правителството на Богдан Филов. В справка в архивите на Държавна сигурност изготвена през 1989 г.[53] се казва, че той е сътрудничел с полицията и Гестапо, организирал е и участвал в преследване и погроми над евреите… Сред казионните поздравления до БДФ за съжаление, може да се види и името на безспорния демократ и ерудит Михаил Неделчев, който в бъдеще ще оглави сп. Демократичен преглед. Именно на страниците на това авторитетно издание през следващите години /1996-1997/ ще се проведе дебат върху една от най-конфронтиращата следдесетоноемврийския елит тема „имало ли е, или не български фашизъм“.

В не толкова далечното минало, онзи в. „Прелом“, на който е продължител посткомунистическия „Прелом“ на Васил Златаров и Дянко Марков, е публикувана следната дописка. Отново следконгресно, впрочем. Тогава легионерите се наричали Съюз на младежките легиони /СМНЛ/. Та, през май 1933 година в старопрестолния град на Асеновци младите антикомунисти прокламират идеологията им за завършена, предстои съюзяване на обществото и насаждането сред „широките народни маси“ на програмата им[54]. Непосредствено след конгреса в. „Прелом“ публикува статията „Фашизмът и националсоциализмът“ на някой си Любомир Вълев. В текста се разсъждава за „националното възраждане и расовата култура“. Авторът казва: „Расизмът и расовата култура са основни принципи на националсоциализма. Той се обявява против чужденците и издига народностния принцип в Германия. От расова гледна точка националсоциалистите са антисемити“.[55] И заключава: „Трябва ли и ние да възприемем тези принципи? Основата на българския народ е южно-славянския клон на арийския…Затова ние, легионерите, възприемаме расовата теория. Прогласяваме борбата против чужденците за издигане на българизма и благоденствието на всички българи“.

Съюзът на младежките национални легиони/СМНЛ/е бил агресивно политизиран. В търсене на решения за кризата студентите, тиражирали успешните икономически оферти на свръхиндустриализиращия се Трети Райх. Националсоциалистическите рецепти за решаване на безработицата били оценявани като адекватни. Отпускането на нисколихвени заеми, ниската производителност, изгодния пазар на жито и яйца в Германия, били все показатели за огромните ползи да се държим рамо до рамо с Германия. Нямало как да бъде другояче – голяма част от професорите им са завършили в Мюнхен и Берлин. През 1940 година резултатите в икономически план не са никак лоши. Плугове, сеялки, жетварки са внесени изцяло от Хитлерова Германия, изкупните цени на тютюна са увеличени. Част от избраните за народни представители земеделци са преминали на страната на националсоциализма. Същото може да се каже за инженерно-технократската интелигенция, учени, журналисти[56], писатели, дори зараждащата се кинематография се увлича от патриотични сюжети с хитлеристки привкус. Студентите пишат стихове, статии, тълпят се на лекциите на видния профашистки професор Любомир Владикин. Апропо. Реституционният плам на старите фашисти обединени в БДФ задава най-разнообразни трансформации и в широката научна общественост. Инициативни групи настояват Любомир Владикин да бъде „реабилитиран от надлежните места като професор от юридическия факултет на Софийския университет“. В „Св. Климент Охридски“ се кръщава зала на негово име, преиздават се книгите му като се подчертава, че те са продукция на университетско издателство. Парадокс? Абсолютен, защото някои от книгите на Владикин са забранени след девети септември под личното разпореждане на Димо Казасов, изготвил списъка на фашистките книги[57]. Ако някой се съмнява в стопроцентовия крайнодесен характер на тези книги, да заповяда да ги прочете! Подобни „научни“ маневри на едно крило на новите демократи, в резултат на които името на археолога и първи министър- председател на кабинета на Цар Борис Трети, подписал присъединяването ни към Тристранния пакт – Богдан Филов, ту се вади като военнопрестъпник и се слага в историята като учен от безспорна величина, ту отново монархическите кръгове си измиват с него ръцете като му прехвърлят цялата вина за съюза с Хитлер. Някой би казал, в зависимост от партийното покровителство и политическата кариера на съответния ректор на СУ.

Всъщност, за какво са пледирали младежките лидери на крайнодясната опозиция в България през 30-те години? Пледирали са България да вземе участие в „кръстоносния поход срещу болшевизма, срещу разрушителните елементи/комунистите“/“ Легионът е трябвало да се издигне до ранг на държавна организация и да стане обществена опора на режима. Няколко години по-късно, превратности поставят ген. Христо Луков начело на преименуваните вече СБНЛ. Мечтата му е да стане българския Йон Антонеску[58], а СБНЛ да се равнява на дяснорадикалния „Легион на Архангел Михаил“ – ксенофобско, расистко, паравоенно формирование в Румъния. Честванията на Христо Луков в началото на 21 век до днес са симптоматични за устойчивите повече връзки на симпатизанти на БДФ с различни „демократични“ формирования и движения извън някогашното СДС. Генезисът на тези чествания ни отвежда към младите екстремисти, неонацисти, или към студентската младеж от историческите факултети на различни ВУЗ. През 2002 година на паметна снимка от Луковмарш се вижда и престарелият Дянко Марков. В дух на най-новата приемственост, той ще бъде обявен за „икона“ на антикомунизма много скоро и от евродепутата от ГЕРБ Андрей Ковачев. Ковачев дори кани стария легионер на чествания в Европейския парламент през 2014 година.[59]

Ако човек тръгне да търси безспорен източник на „демократичното“ самочувствие на Български демократичен форум, много ще се затрудни. Когато е учредителният конгрес на СМНЛ в Русе/1932/, активистите му са младежи от най-масовата по това време фашистка организация „Българска родна защита“, групирани около в. „Прелом“. Младите легионери правят символен поход от София до Търново, където провеждат и първия си конгрес. /1933/. В символите се вижда свастиката, но и тя има характерния за политическото хамелеонство на легионерите живот. И нея ту я има, ту я няма, според конюнктурата. В своята вдъхновена книга „Легионерство“ /1999/Дянко Марков прави „биография-пропаганда“ на това движение, генетично насочено срещу „капиталистите“, „юдеомасони и болшевици“. В „Легионерство“ бившият депутат от ОДС/БДФ върти-суче да изкара исторически доказателства за не-фашисткия характер на СБНЛ. В негова книжка може да се прочете как свастиката е премахната много бързо и заменена с друг огнен знак. Впрочем, „Легионерство“ си струва да бъде прочетена. От нея става ясно, че в България всичко е възможно. Може да публикуваш биография, в която да казваш на черното бяло. Може дори да изискаш да ти бъдат признати заслуги за борба с комунизма. Нещо като активните борци срещу фашизма, само на мястото на фашизъм трябва се сложи комунизъм. Може да се заведе и наказателно дело срещу този, който ти казва истината в очите. И ако не го спечелиш, да платиш на адвокат да ти напише жалбата за второ такова! Какъвто е случаят с писателя и поет Дянко Марков, бивш депутат от демократичните сили, активен легионер от царско време, член на изпълнителното бюро на БДФ, някогашен цигулар, лагерист от Белене, офицер от ВНВУ.

Ето и цитат от студентска дописка във в. Прелом през 1933 година.

НАКЪДЕ!

За народите има само два пътя:

„Фашизъм или комунизъм. Рим или Москва. Дали по пътя на упорития труд, дисциплина, класово сътрудничество, реда, свободата, благоденствието и мира, или по пътя на разрушението, робството, концентрационния лагер, Чекато, разстрелите, глада, мизерията и смъртта? Възход! Благоденствие! Мир! Това е фашизмът! Ние студентите и волевата българска младеж се нареждаме решително под светлото фашистко знаме с фанатичната увереност, че под него най-добре изпълняваме върховния дълг към своя народ! Да живее фашизмът, смърт на комунизма!“[60]

Историците не са се произнесли изчерпателно по въпроса за легионите в България. Което никак не е странно, като се има предвид как историографията ни често обслужва политическите интереси, а масовият историк продава научната си съвест за паница леща. Освен проф. Николай Поппетров, Румен Аврамов, Надя Данова, Александър Везенков, Борислав Дичев, в крехките редици на етичните историци е и Румен Даскалов. Негово е определението за Съюза на българските национални легиони /СБНЛ/ като организация с „изцяло оформен фашистки характер“. „В идеологическия им арсенал, пише Даскалов, влизат обичайните крайнонационалистически и шовинистични, авторитарни и тоталитарни идеи. Много характерно е за тях проявата на антисемитизъм“.

За гоненията на евреите ще трябва да се прочетат вестниците от първите седмици след 9 септември 1944 година, списвани от самите евреи. Както и вестниците от първите седмици след 10 ноември 1989 година, списвани от самите евреи. Но затова – по-нататък.

Юлиана Методиева е българска публицистка и обществена деятелка. Дългогодишна главна редакторка на списание „Обектив“, издавано от Българския Хелзинкски Комитет (до 2014 г.).

Февруари 2017

Децата на ДС: гордост и несигурност

Автор(и): Диана Иванова

„За баща ми нямаше „моля“. Бях си купил едно герданче, сребърно. Просто дойде до мен и го скъса на врата ми – „да не съм видял повече такива педераски работи!“

Как децата, чиито родители са били в ДС, гледат на себе си днес[61]

Асен

Преди няколко години установих, че в моя кръг на познати и приятели има такива, чиито родители са били в системата на Държавна сигурност – явно или под прикритие – и че моите познати по-скоро са страдали от това. Те изобщо не се вписваха в клишето „децата на ДС управляват България“. Повечето от тях упражняваха професии далеч от политиката – йога учител, архитект, режисьор…Не бих ги определила като жертви на системата, но нямах думи, с които да назова техните преживявания.

Тези откъслечни изречения и преживявания ме накараха да си задам и друг въпрос – може ли да се говори за травма и при децата, чиито родители са работили в системата на ДС?

Успях да говоря със седем души, които в момента обитават различни територии – Германия, Австрия и България. По време на социализма – заради родителите си – те са живели в Германия, Турция, Австрия и България. Паралелно с това проведох още шест разговора с деца, чиито родители са били част от партиен или друг тип държавен социалистически елит, т. нар. „големци“, „номенклатура“, някои от тях в момента на разговорите в Чехия и Русия. Струваше ми се важно децата на ДС да бъдат видени паралелно с децата на комунистическата номенклатура, а не извадени от нея.

Другото, което ми се струваше важно, е българският опит да бъде видян в контекста на европейския. Затова разговарях с изследователи и психотерапевти в Германия[62].

Сред седемте истории само една е за баща, който работи в системата на ДС и детето знае това, докато израства. При останалите родителите са упражнявали други професии – дипломати, служители на „Балкантурист“, авиокомпания „Балкан“, журналисти – и децата научават за втората им природа от самите тях, но по-късно.

Темата за децата на тайните служби е наистина сложна тема. Тя предполага яснота по въпроса – какви са хората, работили в ДС? Извършители на престъпления, кариеристи, които са използвали добре социалния асансьор, вярващи и предани комунисти, жертви, добри родители, патриоти, служили на родината? Общественият дискурс е пълен с противоречия, особено ако сравним българския и немския случай. (виж карето) Възможно ли е „родителите“ в образа на децата да са в повече от една от тези категории – дори взаимно противоречиви – и възможно ли е да се говори по темата, без да има категорична яснота и съгласие между говорещите? През цялото време си давах сметка колко различни образи имам аз самата за собствените си родители – виждала съм ги и като жертви, и като участници и поддръжници на режима. Разсъждавах и върху факта, дали несъзнателно не поставям себе си в по-добра категория (произхождаща от „правилно“ непривилегировано семейство) в разговорите и дали не повтарям така, с обърнат знак, тази фиксация върху произхода на родителите, която цареше по времето на социализма?

„За баща ми нямаше моля“

Едно от нещата, което се повтаря в много от историите, е строгата дисциплина в семействата. Особено в семействата, които живеят в чужбина. Няколко от децата прекарват детството си във Виена – „Виена беше времето на първите ми рок-концерти…Motörhead, Supertramp, Frank Zappa…Бях си сложил няколко плаката в стаята. Баща ми влезе и ги скъса – „стига с тия буржоазни изгъзици!“

Децата не трябва да правят впечатление, да са за пример. Асен [63]е буйно момче, обича да се бие. „Спомням си случай, в който баща ми каза, че ако продължавам да се представям по този неубедителен начин в училище, единственото, което ще мога да работя в бъдеще, е да стоя пред някоя поща с изплезен език, за да могат хората по лесно да си лепят марките.“ По време на урок по история във Виена за Втората световна война Асен противоречи на учителя по история. „Комунистическа свиня“, подхвърля му съученик в междучасието. Става меле. Асен е прехвърлен в друго училище и после – в специалното руско училище в Зволен, днешна Словакия, създадено заради руските войници там и където учат предимно руски деца. Изпращат го с автобус от Виена в понеделник и го прибират обратно в петък. Това време остава най-щастливото за него от целия период в чужбина – извън родителския контрол, носи западна музика и книги от Виена, среща нови приятели. И до днес, почти всяка година момчетата, завършили заедно с него Зволен, се срещат в София. После историята със западните книги и музика се повтаря, когато се прибира в България, за да учи право. Годината е 1984-а и в куфара му са Солженицин, Оруел. Споделя всичко със състудентите си. „Баща ми също четеше тези книги“, спомня си той.

Строгата дисциплина вкъщи – налагана особено от бащата – е водеща тема за много от децата. В това отношение децата на ДС и децата, чиито родители са били „партийни големци“ си приличат.

„Проблемът бе, че методите на възпитание на баща ми бяха с давност от неговото детство и трябваше да ходим всяка вечер на лозе и да усвоим всички умения за работа в градината и в къщи. Нямах свободно време за дискотеки и вечерни разходки като останалите деца…

Възрастовата разлика и твърдата му ръка много ми пречеше и се чудех как така някои от съучениците ми са приятели с родителите си.“

Албена

„Майка ми и баща ми не ми даваха никакъв толеранс – за тях единствената допустима оценка в училище беше „шестицата“, а за поведение – „примерно“! Май хич не им минаваше през главите, че подобен подход е травмиращ за психиката на едно момче. Вкъщи ме държаха доста строго, постоянно ми „набиваха“ в главата, че трябва много, много да внимавам, постоянно да внимавам – какво правя, как се уча, с кого дружа, какво говоря, – за да не ги злепоставя с нещо, „да не ги изложа“ (както постоянно ми казваха), да не им отворя някакви проблеми в службата…Това ми създаваше постоянна тревожност… А злепоставянето им („излагането“) го възприемах по-страшно и от най-тежкото провинение.

Калоян

Рут Хофман, авторка на първото изследване в Германия Децата на Щази[64], разказва, че строгата дисциплина е било най-впечатляващото откритие за нея от разказите:

тази дистанцирана и дори агресивна атмосфера в семействата, този постоянен натиск. Почти всички разказват за това – голяма строгост, постоянен контрол, дисциплина. Понякога насилие – психическо, но и физическо доста често. Може да се каже, че това не е типично само за ЩАЗИ, че го има и в други семейства, може би е феномен на времето, и на запад има много случаи на насилие в семействата над децата. Но въпреки това е особено интересно, че всички разказват за тази студенина, дистанцираност, страх, контрол. Това не е случайно, ако човек погледне контекста. Защото бащите сами са поставени под голям натиск през цялото време…И семействата са били въвлечени в това – да няма абсолютно нищо, което да е против правилата. Дори дреболии биха представлявали опасност за тяхната кариера и за професионалното им съществуване. Ако детето носи неправилните панталони или по някакъв начин прави впечатление, движи се в църковни общества – това би могло да бъде наистина опасно за тях. Така че те се опитват през цялото време да внимават, да контролират. Това е много типично.

Привилегиите и „връзките“

Всички момчета и момичета, с които разговарях, си дават сметка, че са били в привилегирована позиция спрямо други техни връстници.

Всичко дължа на привилегията да израсна в това семейство, защото учих в чужбина и имах далеч по-открити хоризонти.

Катя

Имахме по-често от другите банани и Кока-Кола. Но ме задължаваха да ги деля с децата от блока, за да имат и те.

Венера

Привилегията се състоеше в това да имам някои вносни дрехи, което за тогавашното сиво-кафяво време на стоки от Детмаг, си беше страшно много.

Катя

Привилегията се изразяваше във възможността да живея няколко години в чужбина, като по този начин научих език, срещах се с хора с друг манталитет и разбирания, общувах с тях, имах достъп до вестници, списания и телевизия, които даваха друга, по-различна от тази в България гледна точка на събития от миналото и настоящето. Четях книги, посещавах музикални и културни събития, до които у нас нямаше свободен достъп.

Асен

Тези усещания се споделят и от другите деца, чиито родители заемат важни обществени постове по време на социализма.

Много ясно и от малка съм го осъзнавала, защото баща ми тогава и още е „царя“, най-важният, най- личният член на семейството – пример за всички. Макар и рядко, когато излизахме заедно, всички го поздравяваха почтително и в съзнанието ми е останало „Другарю Петров, Другарю Петров…“

Албена

Наистина изпитвах гордост от това, че родителите ми „не са случайни хора“. Помня, винаги, когато са ме питали какви са родителите ми, произнасях местоработата и длъжността им с чувство на особено достойнство. Осъзнавах, че аз и сестра ми живеем по-добре отколкото повечето наши връстници. Бях сигурен, че ако се уча отлично, ако съм инициативен и обществено активен, то задължително и някак автоматично „ще раста нагоре“.

Калоян

Въпреки описаната от повече строга атмосфера вкъщи, децата се чувстват обичани у дома – и благодарни на своите родители. Детството в описанията е щастливо. По въпроса за бъдещето и как техните родители са влияели върху него, Катя отговаря „Да не забравяме, че тогава никой нямаше конкретни планове за живота. Знаехме вътрешно, че все по някакъв начин ще се наредим – най-вероятно с връзки.“

Същевременно – по въпроса за „връзките“ – има и разлики – Асен си спомня, как баща му „не си мръдна пръста за мене. Бях трети курс в юридическия факултет и знаех, че изпитът по наказателно право е най-тежкият. Подготвях се месеци наред и не можех да си представя, че ще се проваля. Професора ме скъса. Съсипа ми цялото лято. Септември се явих на поправителен и го взех. Години по-късно (по време на демокрацията) баща ми разказа, че жената на професора по наказателно право, е работила в неговия отдел като секретарка, както и че тя никога не е знаела, че синът на шефа ѝ учи право, защото това не е било нейна работа.“

Тайната

Мнозина от децата разбират какво са работили родителите им значително по-късно, в края на 80-те или началото на 90-те. Понякога това се случва изненадващо – например както е при Милена, дъщеря на дипломат: „Бях в ашрам в Индия, където срещнах едно момче. Като чу името ми, той не можа да повярва – да не си дъщеря на Станков?* Оказа се, че е бил вербуван от баща ми…За първи път разбирах какво наистина е работил баща ми…“

След това Милена се връща в спомените си като дете и изважда още случки на повърхността – „винаги отивахме с една черна „Волга“ до летището, до самия самолет – струваше ми се практично, защото винаги закъснявахме“

Асен научава какво работи баща му, едва когато се прибира от Виена в София и започва да учи право в Софийски университет. „Това, което знаех като дете за работата на моите родители, е че те са служители. За баща ми знаех, че работи в „Балкантурист“, а за майка ми, че е служител в Министерството на външните работи. Това, което ми е правило впечатление, когато съм бил заедно с него сред други хора е, че към него се проявяваше уважение, успяваше да ангажира хората около себе си с мнението, което има, търсеха го за съвети и не рядко за ходатайство или протекции. Никога не съм го чувал да говори пред мен за работата си. Първите разкази за това какво е работил /отделни случки и събития/ знам от него и негови колеги едва след като беше без време пенсиониран през 1990-а година /принудително на 55-годишна възраст/.

И Милена, която продължава да живее в западноевропейска държава, и Асен разговарят с бащите си за това време. Милена няма мнение за ДС. Струва ѝ се, че тайните служби в момента са активни навсякъде. „Нима ЦРУ са по-добри?“ Баща ѝ (работил за две разузнавания – ДС и КГБ) живее сам в България и днес е човек, който заслужава уважение – и грижа – заради възрастта и зачестилите болести. Асен смята, че баща му (човек от Първо Главно управление на ДС) не е играл голяма роля по времето на социализма. Смята, че досиетата е трябвало да се отворят веднага, през 90-те, за да спрат спекулациите. ДС символизира за него „трудна и опасна професия, която не е за мен. Твърде много ограничения и началници.“ Има политически различия с баща си, но не много – големите конфликти са преодолени. „За външната политика нямаме почти никакви различия. Русофили сме, с подчертано отрицателно отношение към САЩ, НАТО и водените от тях политики. Определено не сме и привърженици на ЕС, поне не в този му вид и най-вече с основни политики, които води.“

Бащата на Венера е журналист. За това, че е работил и за Държавна сигурност, Венера научава след промените. „Гордея се, че баща ми е бил част от „външното „разузнаване в онова време. И ме е яд, че не се е възползвал от нищо. Неговото вербуване е било по семейни причини. Рекетирали са го заради майка ми, която е искала да види баща си поне веднъж. Съгласието му ѝ е осигурило единствената жива среща с дядо ми след 30 години изгнание“

И като дете, и днес тя изпитва противоречиви чувства заради различните биографии на родителите си – и тези чувства не са се променили. „Щастливо дете бях. Ползвах привилегиите на БКП под формата на станция на море и кино прожекции за деца на ЦК…А пък получавах и дрехи от чужбина, където дядо ми живееше, като „невъзвращенец и враг на народа.. Когато попълвахме документи за партийната принадлежност на родителите си много се гордеех, че татко е от БКП и се срамувах, че мама е ОФ. Към срама и гордостта се е прибавила тъгата. „Те са истинска жертва на онова време. Напомнят ми на Ромео и Жулиета. Тя дете на „враг на народа“, той на болезнено честни ремсисти комунисти.“

В тези три истории има нещо общо – и то е в липсата на обвинения към бащата. В това отношение – разликите с Германия са огромни. Сред героите на Рут Хофман например има само едно изключение, където деца и родители след промените изобщо говорят помежду си. Всички останали са случаи на семейства, където разговорът се оказва невъзможен – родителите отказват разговор и децата са оставени напълно сами с въпросите си. „Това често ги кара да се чувстват отчаяни. Изведнъж се появява съмнението – кой е този баща? Познавам ли го наистина? Това чувство за двойно дъно, тайни. И страданието, разбира се. Когато бащата се обръща срещу сина си – това е драматично. Но за това не можеш за говориш. Това преживявам постоянно по време на четения – при мен идват хора със сълзи в очите и казват – не мога да се доближа до родителите ми, да ги разбера. Има и друго – всички продължават да вярват, че са абсолютно сами със всичко това, до днес. Че трябва да продължават да носят тази тайна. Толкова са свикнали да са мълчаливи, да не задават въпроси.“

Струва си да се разсъждава върху въпроса – доколко липсата на справедлив и обективен разказ за времето на комунизма, в който да има достатъчно място за разказа на жертвите, не е свързан с тази неосъзната (вероятно) съпротива на „децата на ДС“ и в тяхната привързаност към разказа на бащите – тоест на „извършителите“? Темата за справедливостта е сложна – освен юридически, тя е и психологически проблем. В Германия, например, при травматизираните от диктатурата в ГДР – въпреки законите, които легитимират тяхното страдание – усещането за справедливост също липсва. Щефан Тробиш-Лютге, от кабинета „Gegenwind“ в Берлин, който от 25 години подпомага терапевтично политически травматизираните граждани, обяснява това така: „При жертвите, за разлика от извършителите, остава винаги чувството за вина заради случилото се – това усещат по-късно и децата. Жертвите имат тенденцията да поемат твърде много отговорност – за разлика от извършителите, които по-лесно се разграничават и казват – това ни беше казано тогава, че така трябва да постъпим, така и направихме, тогава е било правилно, сега човек гледа различно, но какво от това. За жертвите не е толкова лесно да намерят такива извинения. Извършителите се справят с това по-добре.“

Различният разказ – история с отвличане

Има един много различен разказ – той е на Габриела. Баща ѝ първоначално е селски учител и отива в системата на МВР в провинциален град за повече пари. Израснала е с постоянно поставеният пред устните пръст само при споменаването от мен на нещо, свързано с работата на баща ми или имена на негови колеги. Вместо това бях учена или да не казвам нищо, или да казвам само хубави неща и да се усмихвам. В училище всички знаеха за статута на баща ми като служител в МВР, в ДС. Той ходеше на родителски срещи и се държеше делово и скромно…

Имаше големи амбиции за моето бъдеще…и много високи изисквания. На 18 години заявих на баща ми: „Аз няма да стана служител на МВР и шпионин… Има и други начини човек да бъде полезен на това общество.“

Когато настъпват промените през 1989-а година, бащата остава в системата на МВР, работи срещу новите криминални групировки. Една такава групировка иска да назначи свой човек в МВР. Бащата на Габриела се противопоставя. Габриела, тогава студентка, е отвлечена и вкарана в канал за проституция. Освобождават я след две седмици. Времето след това – до днес – тече за нея по коренно различен начин. Още се възстановява от физически и психически рани. Опитва се да не говори за това. Задава си въпроси: Свързвам ДС със страх, с неизвестното, с мои съмнения дали близките ми са били добри хора, с въпроси като тези дали хора от семейството ми са наранявали други, освен мен и себе си, или те са били в много по-голяма степен жертва на някого, какъв избор са имали и винаги ли ще мога да им прощавам.

Срам, неудобство, мълчание

„Интересно е, че има групи за всички жертви, но за децата на ЩАЗИ – не, все още е огромен срам да излезеш с тази история публично…“ В книгата Децата на Щази[65]Рут Хофман разказва 13 истории. Разговаря с 20 души, но ѝ трябват няколко години, докато събере достатъчно материал. „Защото срамът беше много голям. Няколко пъти ми се случваше, че хората се срещат с мен, говорим дълго, те разказват страшно много и след това изчезват. Сякаш се бяха изплашили от собствения си кураж и бяха се оттеглили. Една жена, която вече беше разказала много, искаше в никакъв случай родителите ѝ да не разберат, че е говорила с мен. Трябваше да променя не само името, също много от местата, за да не могат да бъдат разпознати.“

Струва ми се, че темата „ДС“ предизвиква някакъв тип неудобство в лични разговори. Усетих го лично при няколко несполучливи опита. Усетих го и при споделяне с приятели – почти всички познаваха някого с родител от ДС, но не се бяха осмелили да говорят за това. Тази колебливост, тази нерешителност на лично ниво е важно да бъде анализирана и мислена, защото тя се повтаря в много ситуации. По време на групова среща през 2013-а година за възможността да има музей на ДС в София, подобна нерешителност изрази семейство, завършило елитна столична гимназия. След промените се оказва, че част от съучениците им са били свързани с тайните служби. Не искаме да говорим за това, защото и без това загубихме много приятели.

В желанието да се замълчи (и премълчи) има вероятно и нещо друго – то напомня мълчанието по времето на комунизма – начин да се опазиш от токсичната среда на лъжи и манипулации.. Това мълчание днес е своеобразна присъда за отровната среда, в която живеем. Отровна, защото отказва да търси публично справедлив обществен разказ (в образованието, музеите) и в крайна сметка наказва всички.

Не е за пренебрегване глобалният контекст – кризите на западната либерална демокрация засилват както скептицизма към нея (и нейните служби), така и тенденцията към идеализиране на собственото минало. Тук ще споделя и една случка от разговорите – внучката на офицер от Първо главно управление на ДС много държи дядо ѝ да присъства на церемонията по нейното дипломиране в Шотландия, дори издейства средства за неговото пътуване, горда с неговото минало. „Дядо, ти си моят Шон Конъри!“, казва тя.

Вероятно мълчанието е и лична (и легитимна) стратегия на всеки да се раздели с историята на родителите, да гради своя идентичност, без значение от какво семейство произхожда. Рут Хофман не вярва обаче, че е възможно да нямаш проблем с произхода на родителите си – някак трябва да си дадеш сметка, че твоите родители, предимно за бащите става дума, са дали своя принос за запазването на несправедливостта на режима. Това е тежко наследство.

Трудно е да се отговори еднозначно и на въпроса – има ли травматизиране при децата, чиито родители са били в системата на тайните служби. Това обаче едва ли е толкова съществено. По-важно, струва ми се, е дали някоя от тези истории ще съумее (вместо традиционното желание за осъждане) да събуди желание и умение за разграничаване и чисто човешко любопитство за повече разговори.

Защото става дума за едно начало[66]. Продължавам да мисля, че разговорите могат да бъдат здравословен начин да разберем защо е толкова трудно да има справедливост – и същевременно лекарство срещу цинизма, че няма нужда да я търсим (една от най-старите български благословии гласи „Бъди здрав и разговори се!“ 67) Към всички „деца“, с които разговарях, изпитвах симпатия, върху която още разсъждавам. Може би думите на Рут Хофман са някакво обяснение – човек винаги носи със себе си своето семейство и макар много различни, ние всички преживяваме универсални истории с родителите си – този емоционален бурен коктейл от чувства е познат на всяко дете от личния му опит.

Диана Иванова е журналист на свободна практика в София и мениджър на фондация за нова култура www.novakultura.org. Специализирала е групова психоанализа в Международното общество по групова анализа със седалище в Бон, Германия. Води групи за личен опит, свързани с миналото, от 2012 година. Личният й блог може да се намери на адрес http://divanova.org/blog/bg/. През 2014 печели награда за режисура за дебютния си документален филм Чуй на фестивала „Златен ритон“. Носител е на няколко престижни журналистически награди, между които наградата за журналистика за 2005-а на Австрийската пресагенция АПА.

Коментари (1)

- 31-01-2017|Светлозар Василев

Поздравления, Диана. Важна дискусия и сложна тема. Time past is time present that is time future

Бъдещето след Тръмп

Автор(и): Славой Жижек

Неподходящо е да се нарича Доналд Тръмп фашист. Но първите му действия като президент показват, че тезата на Валтер Бенямин (че всеки възход на фашизма говори за някаква пропаднала революция) не само е все още валидна, но може би и по-валидна от всякога. Изборното поражение беше цената, която Хилари Клинтън трябваше да плати за изключването на Барни Сандърс от кампанията. Тя изгуби изборите не защото се е придвижила прекалено много наляво, а защото действаше прекалено центристки и не успя да улови енергията на бунта срещу елитите, от който Тръмп се възползва също толкова добре, колкото и Сандърс.

Един демонстрант в Портланд обяви [наскоро], че за пръв път през живота си се страхува от собствения си президент. Това показва, че не е схванал истинската опасност. Защото онова, от което всъщност би трябвало да се страхува, е консенсуса на ляво-либералния мейнстрийм, в който и чрез който можа да се появи един Тръмп. В твърдението, че Хилари Клинтън дължи поражението си на политическата коректност има известна истина – не защото ПК се намира в противоречие с поведението на множество хора, а защото при нея има нещо погрешно.

Макар че консервативните хора ругаят привържениците на политическата коректност като марксисти, тя не е кауза на истинските леви. Тя представлява израз на опита да се изгладят социалните противоречия чрез регулиране на начините, по които говорим за тях. Ето защо реакцията на левите срещу избора на Тръмп не трябва да се ограничава до самодоволно морално възмущение, а да се изразява в по-твърда самокритика: победата на Тръмп дава на левите уникален шанс за себе-обновление.

Логиката на противоречието

До преди няколко месеца хомосексуалните, лесбийките и трансджендър-хората бяха тема за първите страници на медиите – сякаш най-големият проблем на обществото се състои в това как да преодолеем разделението на половете в тоалетните или да създадем ново местоимение за всички, които не обозначават себе си нито с „той“, нито с „тя“. Е, сега сме изправени пред ответния удар на потиснатите – и пред изборната победа на един човек, който съзнателно скъса с всички правила на политическата коректност, директно и вулгарно.

Тръмп е очебиен пример за „капиталист на два ума“ [two-spirit capitalist], какъвто го познаваме от филма Гражданинът Кейн на Орсън Уелс. Кейн е нападан от представители на големия капитал, защото финансира вестник, който се застъпва за правата на непривилегированите. Но той отстранява противоречието и обяснява логиката на действията си.

Той е опасен негодник, казва Кейн за самия себе си. Но като издател на Enquirer негово задължение е почтените хора в този град да не бъдат обирани от група алчни пирати. А самият той е точно правилният за целта човек, защото сам има пари и собственост: „Ако аз не се застъпя за интересите на обезправените, няма да го направи никой друг. Или може би ще го направи някой без пари и собственост – а това би било наистина зле“.

Това изречение формулира отчетливо нещото, което е фалшиво във факта, че милиардерът Доналд Тръмп се представя като говорител на обезправените. А именно – неговата стратегия гласи така: да се попречи на обезправените да се съпротивяват и борят сами за собствените си права. Ето защо Тръмп се намира далеч от това да е просто противоречив. Онова, което изглежда като противоречие е всъщност ядрото на неговия проект.

Едиповата политика

Философът Ричард Рорти посочва този пункт много рано. В книгата си Изграждането на нашата страна [Achieving Our Country] той още преди две десетилетия вижда конфликта между политиката на идентичността и борбата на обезправените. А освен това вижда и че този конфликт би могъл да подпомогне възхода към властта на някой решителен популист, проповядващ анти-идентичностна политика.

Когато бедните бели избиратели забележат, че ляво-либералният истеблишмънт не дава пет пари за тяхното тежко положение, ако и постоянно да говори за социална справедливост, то тогава, пише Рорти:

По-бедните избиратели ще стигнат до извода, че системата не функционира и че трябва да се избере силен мъж, който да им обещае, че при него изтънчените бюрократи, рафинираните юристи, надплатените финансови съветници и постмодерните професори вече няма да имат последната дума.

[…] Едно нещо би трябвало да се случи с голяма вероятност: напредъкът, постигнат през последните четиридесет години от черните и кафяви американци, както и от хомосексуалните, ще бъде захвърлен на боклука. […] Всички ненависти, които американците с ниско образование изпитват срещу това, че хората от академичните среди искат да им предписват добри маниери, ще намерят изпускателния си вентил.

Рорти не е единственият, който е предчувствал това. Но както често се случва в политиката, съзнанието, че нещата се развиват в някаква опасна посока, изобщо не пречи на това развитие, понякога то дори го насърчава още повече. Политиката започва да наподобява съдбата на Едип. Левите либерали укоряваха Сандърс в това, че подкопавал политиката на идентичността.

В действителност той вършеше точно обратното: той настояваше, че има връзка между класата, етноса и пола. Трябва да се съгласим, когато той подчертава, че сама по себе си идентичността не е причина за избора на дадена личност: „Не е достатъчно когато някой казва: ‚Аз съм жена, изберете ме.‘ Онова, от което имаме нужда е жена, която притежава смелостта да се изправи срещу Уол Стрийт, срещу застрахователните компании, срещу фармацевтичните мултинационали и петролната индустрия“.

Сандърс казваше винаги, че е крачка напред, когато някой афроамериканец стане шеф на голяма фирма. При което добавяше: „Но когато той премахва работни места или експлоатира служителите си, няма ни най-малко значение дали е черен, бял или латино“. С това той се докосваше до болното място на специфичния расизъм, често практикуван вътре в LGBT-общността.

„Как е възможно да бъда религиозен фанатик, когато сам принадлежа към постиснато малцинство?“ Тази умонагласа е широко разпространена сред белите LGBT-хора. Още по-опасно е, че светът на LGBT до голяма степен се върти около бели хомосексуални мъже и изключва други. Знамето с дъгата е много по-бяло, отколкото много хора предполагат.

Не е за учудване, че крайнодесните движения се опитват да възприемат в политическия си дневен ред кампанията за права на хомосексуални, лесбийки и трансджендър-хора – естествено, само когато става дума за това да се води борба срещу мюсюлмани и имигранти. По уебсайтовете на американските националисти междувременно се откриват флаговете на LGBT-Pride редом с онези на южняшката Конфедерация. Но празните призиви към всеобща солидарност и политически съюзи не са достатъчни. Освен това трябва да се осъзнаят и границите на политиката на идентичността, като се отнеме привилегирования ѝ статус.

Трябва да се размисли – времето не чака

Има две реакции срещу изборната победа на Тръмп, които не предлагат решения, защото са себеразрушителни. Едната се състои в това да говорим колкото удивено, толкова и арогантно-самоуверено за глупостта на избирателите, които не забелязват, че са гласували против собствените си интереси и са попаднали в капана на тръмповата демагогия. Другата се състои в призиви към насрещна офанзива, която е просто ехо на антиинтелектуалното поведение на Тръмп. Джудит Бътлър казва ясно, че Тръмп дава на хората възможността да не размислят, изобщо да не трябва да мислят. (Тя разбира се знае много добре, че призивите на Хилари Клинтън към комплексност имат доста кух подтон: тя изказваше подобни призиви най-вече, за да отблъсне исканията на лявото крило на партията си).

Критичността на ситуацията не е извинение. Точно когато времето напира, трябва да се размисля най-много. Не трябва да се страхуваме да си припомняме Маркс: досега искахме да променяме света си прекалено бързо. Е, сега вече дойде време да го интерпретираме по-самокритично и да поставяме под въпрос утвърдените леви постулати. Има един виц за Ленин, който винаги казвал на младите хора: „Учете, учете, учете!“ И така, Маркс, Енгелс и Ленин са запитани дали биха имали по-скоро съпруга или любовница. Маркс казва „Съпруга“, Енгелс иска любовница. А Ленин казва: „И двете. Така ще мога да казвам на жена си, че отивам при любовницата си, а на любовницата, че трябва да се прибирам при жена си – след което да се оттегля на някое тихичко място и да си уча, уча, уча!“

Не е ли това точно нещото, което Ленин е направил след катастрофата от 1914? Той заминава за Швейцария, чете Логиката на Хегел и учи. Същото би трябвало да правим и ние – сега, когато се намираме в плен на изборната победа на Тръмп. В края на краищата той е само една от многото силно неприятни изненади, които преживяхме в последно време. Трябва да се съпротивяваме срещу пораженството също толкова, колкото и срещу слепия активизъм, а също да „учим, учим, учим“: да научим как се е стигнало до това фиаско на либерално-демократичната политика.

В Бележки към една дефиниция на културата Т. С. Елиът пише, че има ситуации, в които човек има избор единствено между ерес и неверие. А тогава единствената възможност да се запази жива някоя религия се състои в сектантско отцепление от умрялото ѝ тяло. Именно това трябва да направим днес ние левите: американските избори от 2016 бяха последния удар върху мечтата на Франсис Фукуяма – онази за окончателната победа на либералната демокрация. Единственият начин да бъде победен Тръмп и да се спаси онова, което си струва да се спасява в либералната демокрация, се състои в отцепление от мъртвото ѝ тяло. Ние трябва да разменим местата на Клинтън и Сандърс. В 2020 един срещу друг трябва да стоят Тръмп и Сандърс.

Славой Жижек (род. 1949) е словенски философ и културен критик, работещ в традициите на хегелианството, марксизма и лаканския психоанализ.

Коментари (1)

- 04-06-2017|Мая Тонева

Не е ли време да престанем да мислим в застинали категории като ляво и дясно, създадени единствено за да схематизират, опростят, сложната действителност, за да може тя по-лесно да се възприема от глупаците.

Демографското бъдеще на планетата

Автор(и): Никълъс Ебърстад

Какво означава за икономиката прирастът – и смаляването – на световното население

Вече е възможно да се очертае сравнително надежден профил на световното население от 2030-та. Това разбира се е така, защото преобладаващото мнозинство от хората, които ще обитават света след двадесет години, са вече родени. А в резултат от това могат да се направят някои доста сигурни оценки на важните демографски тенденции, включително наличността на работна сила, увеличаването на броя на възрастните граждани и произлизащото от това натоварване за работещите хора.

Като цяло е очевидно, че бъдещата глобална икономика няма да може да разчита на вида демографски прирасти, които подпомагаха растежа от времената преди настоящата световна рецесия. За днешните богати западни икономики предстоящото демографско предизвикателство на стагниращи и все по-възрастни населения, в комбинация с все по-увеличаващи се здравни и пенсионни искания, отправяни към един все по-намаляващ брой евентуални работници, вече поражда загриженост, особено в Европа и Япония. Но в същото време демографските спънки в растящите икономики, от които се очаква да подхранват бъдещото глобално развитие, са по-сериозни и неподатливи на корекции, отколкото по правило се предполага.

Когато настоящата болезнена и продължителна икономическа криза бъде евентуално преодоляна, глобалната икономика най-вероятно ще се завърне към тенденции на продължителен и дългосрочен растеж – но с по-бавно темпо, поради новите демографски реалности. Тези демографски напрежения могат да бъдат значително уравновесени само ако и богатите, и бедните страни предприемат задълбочени и всеобхватни промени в начините на работа, живот, бизнес-практики и управленчески политики.

Повече здраве, по-малко бебета

Двадесетият век беше епоха на безпрецедентно увеличаване на населението. Между 1900 и 2000 световното население почти се учетвори, от около 1.6 до около 6.1 милиарда души. Това огромно нарастване не се е случило понеже хората внезапно са започнали да се възпроизвеждат много повече. Реалността е, че населението се е увеличило защото хората най-после са престанали да измират като мухи. В хода на двадесетия век средната световна продължителност на живота се увеличава повече от два пъти – от около 30 години през 1900 до около 65 през 2000. Глобалната експлозия е в действителност експлозия на здравето: цялото огромно увеличение на човешкото население за последните няколко поколения се дължи на драматични намаления на смъртността и подобрения в общите здравни условия.

Ако революционната демографска тенденция от двадесети век е експлозията на здравето, то задаващата тона тенденция от двадесет и първия век изглежда ще бъде глобалното спадане на раждаемостта. В момента се оформя драматично, всеобхватно и, поне засега, неотслабващо намаляване в глобалните нива на раждаемост. Продължителните и планирани смалявания в размерите на семействата чрез противозачатъчни средства са започнали да намаляват националните нива на раждаемост в някои европейски страни още много отдавна. Но постоянният спад на раждаемостта се превръща в световна тенденция едва след края на Втората световна война. В хода на последния половин век, според Отдела за населението към ООН (UNDP) и Бюрото за преброяване на населението в САЩ [оттук нататък: Щатско бюро за преброявания, бел. пр.], броят на ражданията за всяка жена спада почти наполовина – от 4,9 през ранните 1960 до около 2,5 днес, при което най-голямото смаляване се е получило в по-слабо развитите страни.

Близо половината от световното население днес живее в страни, чиито нива на раждане се намират под нивото на възпроизводство, което се оценява на 2,1 раждания за всяка жена. В тези държави (изключвайки постоянната компенсаторна имиграция) настоящите темпове на раждане ще доведат до предполагаемо и неопределено смаляване на населението. Почти всички от световните развити страни имат под-възпроизводствена раждаемост, като общият среден брой на раждаемостта е с почти 20 процента по-нисък от необходимия за дългосрочна стабилност такъв. Но в развитите страни живее по-малко от една пета от световното население; огромното мнозинство от световните населения с по-ниска от възпроизводствената раждаемост живее всъщност в общества с ниски доходи.

Китай е точно едно от тези общества. Той може и да изглежда като изключение от правилото, като се има предвид дългосрочната китайска политика за [допускане на] само по едно дете на семейство. Но под-възпроизводствената раждаемост днес е нещо обичайно в много страни с ниски доходи, дори и без принудителен контрол върху прираста на населението. Удивително, но някои от тях са страни с предимно селски населения, където образователните възможности за жените си остават ограничени, а здравните условия са все още много тежки. Пример за такава страна е Мианмар (наричана още Бирма) – бедна и изолирана страна, където според UNDP нивата на раждаемост са спаднали под точката на възпроизвеждане.

Както Щатското бюро за преброявания, така и UNDP преценяват, че под-възпроизводствената раждаемост днес е нормата във всяка източноазиатска страна и в голяма част от Югоизточна Азия, включително Виетнам и Тайланд; по повечето от Карибските острови; накрая, във все по-големи части от Южна Америка. И, което е не по-малко удивително, под-възпроизводствената раждаемост е станала обичайна и в големия ислямски пояс, обхващащ земите от северна Африка през Близкия Изток до същинска Азия.

Обясненията за този продължаващ развой към все по-ниски нива на раждаемост липсват, до голяма степен. Например, има само малко социоикономически предпоставки за подобен бърз и отчетлив спад, както подчертава примерът с Мианмар. Освен това не е известно колко дълго дадено общество, навлязло в модуса на под-възпроизводствената раждаемост, ще си остава там: Япония например е започнала да отчита такива нива още през 1950-те и е имала непрекъсната под-възпроизводствена раждаемост от ранните 1970 насам. Демографите, трябва да се подчертае, все още не разполагат с надеждни техники за правене на дългосрочни прогнози в тази област. Въпреки това някои специалисти твърдят, че свръхниските нива на раждаемост може би са предвестник на бъдещи, и засега почти невъобразими – спадове в нивата на раждаемост.

Макар да се знае сравнително малко за причините на тази революция в раждаемостта, някои от нейните последствия са предвидими. Първо, отчетливите спадове в днешните нива на раждаемост означават забавяне на растежа на трудоспособното население утре. Второ, днешната ниска раждаемост води до застаряване на населението утре – процес, който става толкова по-силен, колкото по-продължителни си остават нивата на под-възпроизводствена раждаемост.

Работещите хора

На глобално ниво завръщането към пред-кризисни темпове на икономически растеж ще бъде усложнено от предстоящите – и неотменими – тенденции в развитието на световната наличност на работна ръка. Между днес и 2030 се очаква глобалното предлагане на работна ръка да расте много по-бавно, отколкото през предишните две десетилетия. Според предвижданията на Бюрото за преброяване в САЩ абсолютният прираст на световното население от работна възраст (15–64 г.) между 2010 и 2030 ще бъде около 900 милиона души, с 400 милиона по-малко в сравнение с предишните две десетилетия. Очакваното средно ниво на прираста за идващите десетилетия е 0,9 процента годишно – само наполовина колкото от периода между 1990 и 2010.

Нещата се усложняват допълнително от предстоящото регионално разпределение на очаквания прираст в глобалната работна сила. През последните 20 години двата най-големи центъра на растеж бяха Китай и Индия, които освен това бяха и двете най-бързо растящи световни икономики. В хода на следващите двадесет години обаче най-големият дял на прираст сред световното работещо население – доста повече от една трета от цялото – ще се получи в под-сахарска Африка, регионът с най-слаби дългосрочни икономически постижения. От своя страна Бангладеш и Пакистан ще предоставят почти една осма от прираста на работна ръка. С други думи, през следващите две десетилетия под-сахарска Африка, Бангладеш и Пакистан ще генерират почти половината от прираста на световното работещо население.

В същото време се очаква повечето от сегашните високоразвити икономики от Организацията за икономическо сътрудничество и развитие (ОИСР), както и множество от бързо развиващите се икономики да минат през период на свиване на работещите части от населенията си. Тази група включва Китай, Япония, страните от Източна и Западна Европа, както и бившите съветски републики.

Изгледите за намаляваща работна сила не изглеждат по-добре и ако бъдат разделени на подгрупови компоненти според възраст. По-младите работници са важни за прираста, защото по правило имат по-високи нива на образование и по-добри познания за последните технологии. Но в хода на следващите 20 години световният прираст в подгрупата на младите хора ще премине през сериозно забавяне. Според Щатското бюро за преброяване тоталната младежка работна сила – дефинирана тук като мъже и жени между 15 и 29 г. – ще се увеличи със само четири процента, или 70 милиона души, до 2030, което представлява само една пета от прираста от последните две десетилетия. Единствено страните от под-сахарска Африка ще имат значителен прираст в групата на младежката работна сила. Япония и страните от Западна Европа са на път към значителен спад в тази ключова работна група (в случая с Япония това са почти 25 процента). Далеч най-големият спад в младежката работна сила се очаква в Китай: през следващите 20 години тази група ще спадне с около 100 милиона души, което е около 30 процента.

Но докато младежката работна сила се превръща в нещо сравнително по-рядко, то възрастната такава става все по-изобилна. През следващите 20 години се очаква по-възрастният сегмент от населението, обикновено дефинирано като „на работна възраст“ – мъже и жени между 50 и 64 години – да предоставя почти половината от глобалния прираст на работна сила, което е почти два пъти повече от дела им в годините между 1990 и 2010. Китай ще бъде изправен пред особено голямо увеличение на дела на възрастната работна сила; този дял ще се увеличи и в много други развиващи се пазари, както и във всички високоразвити Западни икономики. По-възрастните работници притежават някои особени способности, благодарения на опита си, но заедно с това те обикновено са по-слабо образовани и по-малко здрави от младите. Освен това степените на участие в работната сила са по-ниски сред възрастните, а в някои богати общества и много по-ниски.

Очаква се глобалната работна сила от 2030 да бъде по-добре образована и по-здрава от предишните поколения работници, което би трябвало да повиши общата производителност на труда. Но икономическият потенциал на такива предимства не трябва да се надценява. Прогнозите на Международния институт за анализ на приложни системи и Виенския институт по демография подсказват, че подобренията в нивата на образованост ще бъдат по-бавни през следващите 20, отколкото са били през предишните 20 години. Например за частта от глобалната работна сила без каквото и да е образование се очаква да спадне с по-малко от пет процента, в сравнение със спад от осем процента през изминалите 20 години. А за дела на работниците със средно или по-високо образование се очаква да нарасне с десет процента – с три по-малко отколкото през предишните две десетилетия.

Взети като цяло, тези тенденции говорят за все по-засилващи се демографски напрежения – а много възможно и забавяне в темпото на дългосрочния икономически растеж. При еднакви останали фактори тези тенденции подсказват и спад в потребителското харчене, което може да доведе и до спад на печалбите в бизнеса.

Остаряваме ли неприятно?

Икономическото представяне на шестте най-големи световни икономики ще определя до голяма степен моделите на растеж за целия свят през следващите 20 години. Китай, Индия, Япония, Русия, Западна Европа и Съединените щати разполагат с повече от половината световно население и над 70 процента от настоящия световен Брутен икономически продукт, след приравняването на покупателните възможности. А в десетилетието преди настоящата финансова криза те предоставяха и около 70 процента от глобалния икономически растеж.

Обикновено се счита, че никоя от водещите икономики не разполага с толкова блестящи изгледи за бъдещите десетилетия колкото Китай. Неговата икономическа трансформация е просто зашеметяваща – според преценките на Световната банка през трите десетилетия, последвали политиките за систематични реформи на Ден Сяопин от 1978, китайският БНП е нараствал с почти десет процента годишно. (Други източници посочват малко по-ниски темпове на растеж, които все пак си остават безпрецедентни в световната история). Пекин официално предсказва годишни темпове на растеж от приблизително седем процента годишно между сега и 2030. Но дали тази розова прогноза взема предвид надигащата се китайска демографска буря? Демографските специалисти смятат, че Китай се е превърнал в общество с под-възпроизводствена раждаемост някъде преди две десетилетия, а оттогава насам нивата на раждаемост са спаднали далеч под това. Например Щатското бюро за преброявания оценява тоталното ниво на възпроизводство в Китай на около 1,5 деца средно на жена, или 30 процента под нивото, необходимо за дългосрочна стабилност на населението.

Постоянната, а сега вече и крайна, под-възпроизводствена раждаемост е демографският мотор, който ще оформя Китай в утрешния ден. Ако се запазят сегашните тенденции, Щатското бюро по преброяването предсказва далеч по-малък брой хора под 50 (и още по-малък на млади хора) за Китай от 2030. По-възрастните работници страната са много по-зле образовани от младите – почти половината от днешните 50-64 годишни работници в страната не са завършили средно образование. Разбира се, тези нива ще се променят в идещите години, но те все пак ще си остават по-назад от средните за Китай. А през следващите 20 години страната ще преживява експлозия в броя на възрастното население; това са децата на поколението от преди времето на контрола над раждаемостта. През 2010 тук е имало около 115 милиона души на 65 или повече години. През 2030 се очаква тази цифра да достигне 240 милиона – което означава, че тази група от населението ще нараства със средно темпо от 3,7 процента годишно.

Как Пекин ще успява да поддържа тази гигантска група възрастни граждани е въпрос, на който в момента липсва отговор. Засега страната няма национална пенсионна система, а в селските райони има само зачатъци от някаква система на здравеопазване. Необходимостта да се посрещнат нуждите на тази бързо нарастваща група от населението ще постави Китай под икономически и социални напрежения, пред каквито досега не е била изправяна никоя страна с подобно ниво на доходи.

Нещо повече – през идещите десетилетия Китай ще бъде изправен пред една все по-увеличаваща се група от млади мъже, които никога няма да се оженят, поради последствията от политиката за едно дете на семейство (тя е довела дотам, че на всеки 100 момичета в страната са се раждали 120 момчета68 (в повечето общества съответната пропорция е 103 до 105 момчета на всеки 100 момичета). Този дисбаланс подготвя сцената за някакво „брачно прецеждане“ с невъобразими пропорции. Според прогнозите към 2030 г. някъде около 25 процента от китайските мъже в късните си 30 години няма да са се женили никога. А този процес вероятно ще бъде още по-изострен в селските райони, тъй като бедните, необразовани и селски населения вероятно ще губят още по-отчетливо в конкуренцията за търсене на съпруги. Пекин ще трябва да определи как ще се справя с една все по-засилваща се демография на неженени, под-привилегировани и, много възможно, силно недоволни млади мъже.

Китай все още разполага с потенциални източници за подобряване на производителността, например миграцията на селски работници към по-производителни градски работни места, по-широко използване на засега недостатъчно прилагани технически знания, подобрено финансово посредничество за високите спестовни нива в страната, както и по-широки институционални и политически реформи за насърчаване на ефективността. Този неизползван потенциал може да подхрани донякъде бъдещия растеж, но въпреки това сериозните демографски предизвикателства могат да забавят икономическия растеж на страната по-силно, отколкото се предполага в момента.

* * *

Русия е друга страна с развиващ се пазар, широко разглеждана като носител на огромни икономически перспективи, не на последно място от самите ръководители в Кремъл. Въпреки настоящото икономическо забавяне, официалните руски планове предвиждат икономически ръст от шест процента годишно до 2020 и продължаващо бързо развитие след това. Но тези амбициозни визии изглежда игнорират факта, че страната се намира в хватката на продължителна демографска криза още от края на комунистическото управление. От 1992 насам смъртите в Русия надминават ражданията с приблизително 50 процента, или около 13 милиона, а официалните цифри показват, че населението на страната е намаляло с около пет процента – почти седем милиона души – от 148.6 милиона през 1993 до 141.9 милиона днес. Имиграцията е помогнала да се забави този процес, но не е в състояние да го предотврати. Изгледите са за продължаващо обезнаселяване: средните прогнози на кремълските официални статистики предвиждат десет милиона повече смърти в сравнение с ражданията през следващите две десетилетия.

Още по-тревожно е катастрофалното състояние на здравеопазването в страната. През 2009, колкото и трудно да е да се повярва, средната продължителност на живота в Русия е малко по-ниска отколкото е била през 1961, почти половин век преди това. И, което е още по-лошо, поне от икономическа гледна точка, здравната криза в Русия е концентрирана сред нейното население на работна възраст. През 40-те години между 1965 и 2006 например, нивата на смъртност сред мъжете между 20 и 50 години буквално са се удвоили [200%!]. При жените от съответната възрастова група увеличението е около 50 процента. Експертите по публичното здравеопазване не разбират изцяло причините за тази смъртоносна спирала – макар че лошото хранене, пушенето, уседналите начини на живот и, преди всичко, руската смъртоносна любов към водката, могат да обяснят голяма част от влошаването. И все пак реалното спадане е значително по-тежко, отколкото може да се обясни само чрез тези рискови фактори. В някои отношения настоящите нива на здраве при руските жители са подобни на онези от най-бедните държави в света. Според оценките на Световната здравна организация, очакваната продължителност на живота за 15-годишен човек през 2008 би била по-ниска в Русия, отколкото в страни като Камбоджа, Еритрея или Хаити. Според прогнозите на Щатското бюро за преброяване, между днес и 2030 руското население в работна възраст ще спадне с почти 20 процента, а работната сила в Русия почти сигурно ще има по-лошо здраве от колегите си в ОИСР или онези от останалите BRIC-страни (Бразилия, Индия и Китай). През 2008, според оценките на световната здравна организация, нивата на смъртност сред населението на работна възраст в Русия са били с 25 процента по-високи от онези в Индия.

Градските центрове обикновено са еталони на икономически ръст, но в Русия градското население днес е по-малко, отколкото е било в края на комунистическата ера, а ООН прогнозира, че след 20 години руските градове ще имат дори още по-малко жители от днес. В добавка, бремето на застаряващото население в страната ще се увеличава постоянно – докато днес 13 процента от населението в Русия е на 65 или по-възрастно, очакваното съотношение за 2030 е 21 процента. Вземайки предвид всичко казано, трудно е да се види как Русия може да се надява да генерира постоянен и бърз икономически растеж на базата на човешките си ресурси. Природните ресурси може би ще дадат на страната някакви икономически шансове през идещите години, но такива шансове не бива да бъдат надценявани. Въпреки всички енергийни и минерални ресурси на Русия, годишните печалби от нейния износ никога не са надхвърляли онези на Белгия, нито дори в апогея на предкризисния бум.

* * *

Брутният национален продукт на Индия нараства с впечатляващи 6,5 процента средно годишно откак през 1991 в страната започнаха да се провеждат икономически реформи. През последните години икономиката ѝ расте дори с по 8 процента годишно. Немалко наблюдатели смятат, че най-доброто все още предстои. За да посоча само един от примерите: през 2008 един от членовете на Плановата комисия на страната изказа мнението, че индийската икономика ще расте с осем до девет процента годишно в продължение на следващия четвърт век. За същия период от време се очаква индийското население да нараства с мало повече от един процент годишно, а около пет-шести от този растеж ще бъдат в групата на работещото население. Благодарение на диспропорционалния растеж на индийското работещо население, съотношението на зависимост за страната (тоест съотношението между деца под 15 и хора над 65 години, от една страна – и работещото население, от друга) ще спада, а обществото като цяло ще си остава сравнително младо. Такива промени в структурата на населението биха могли да подпомогнат постигането на по-високи нива на спестовност и инвестиции – а следователно и икономически ръст. Накратко, Индия изглежда като световен отличник когато става дума за очакване на евентуални демографски дивиденти.

Но в Индия има удивителни регионални несъразмерности в населенческите профили. Страната е практически разделена на две части, когато става дума за високи нива на раждаемост: в голяма част от севера, включително и части от пояса на река Ганг, както и някои от най-западните части на страната, тези нива са доста високи, с по четири, пет или повече деца на жена; в голяма част от индийския юг обаче съответните нива са на или под нивото на възпроизводство. На практика това означава, че днес се раждат две много различни една от друга Индии – една млада, бързо растяща северна, чиято бъдеща структура на населението ще бъде близка до онези от традиционните общества от Третия свят – и една друга, южна Индия, чийто ръст на населението ще се забавя или престава, където увеличението на работната сила ще спира и където ще се чувства осезаемо застаряване.

Тази демографска несъразмерност би могла да направи продължителния и бърз икономически растеж по-сложен, отколкото може би изглежда на пръв поглед. Двигателите на индийския икономически растеж се намират предимно в области с под-възпроизводствена раждаемост, които включват голяма част от юга и практически всичките му основни градски центрове: Бангалор, Мадрас, Калкута и Мумбай (Бомбай). Но тази демография означава, че бъдещите работници на страната все повече ще идват от областите с висока раждаемост на север. А това разкрива едно фундаментално несъответствие: продължителният икономически растеж на Индия изисква работници, които са добре образовани, но областите с висока раждаемост са предимно селски и произвеждат поколение с печално ниски нива на образование.

Вярно е, че Индия може да се похвали с милиони високо подготвени инженери, учени, изследователи и хора от най-различни професии. Но в страна с малко повече от един милиард души население тези специалисти представляват само малка част от общата работна сила. За страната като цяло образователните нива все още са изключително ниски, а опитите за преодоляване на това ще отнемат много дълго време. Понастоящем около една трета от индийското население на работна възраст няма изобщо никакво образование; напълно възможно е след двадесет години това все още да е валидно за около една шеста. Тези образователни липси поставят реални ограничения върху изгледите за постоянен и бърз икономически растеж.

* * *

Говорейки общо, през идещите десетилетия всички развити икономики ще бъдат изправени пред проблеми, свързани с демографски забавяния и застаряващи населения, но Япония изглежда ще бъде най-тежко обременена от предстоящите тенденции. Тя има най-високия и най-продължителен спад на раждаемост в съвременната история. През 2008 страната е регистрирала раждания с около 60 процента по-ниски, отколкото са били преди 60 години. Счита се, че в момента нивото на раждаемост в Япония е с около 35 процента под онова на възвращаемостта. Но заедно с това от Втората световна война насам страната е осъществявала бърз и продължителен напредък в областта на здравеопазването. Средната продължителност на живота в Япония е 83 години, по-висока от всяка друга по света. Взети в комбинация едни с други, нивата на раждаемост, емиграция и смъртност тласкат Япония към силен демографски спад и степен на застаряване на обществото, досега считана за фантастична.

В хода на следващите две десетилетия, според преценките на Щатското бюро за преброяване, неблагоприятното съотношение между смърти и раждания ще доведе Япония до тотално намаляване на населението от 127 до 114 милиона, тоест десет процента по-малко. Очаква се сравнителното намаляване на работещото население да бъде още по-рязко, от 81 на 67 милиона, тоест 17 процента. В същото време броят на възрастните жители на страната ще се увеличава бързо – към 2030 средната възраст ще бъде над 52 години, като 30 процента от населението ще бъдат на 65 или повече години. Икономическите следствия от тези предстоящи промени са далеч от положителни. Дори и при спокойно остаряване и пенсионерство, тези тенденции говорят за рязко свиване в притока на работна ръка в страната. Нещо повече, социалните и икономически напрежения, идещи от бума на застаряването, биха могли да усложнят допълнително усилията да се поддържат дори настоящите мудни нива на икономически растеж.

* * *

Западна Европа също може да очаква стагнация на населението, според Щатското бюро за преброяване – населението ѝ може би ще нарасне само с три процента през следващите две десетилетия, с очакван почти нулев растеж към 2030. За Германия и Италия се очаква намаляване на населението. Стагниращата Европа ще бъде и посивяваща Европа. Щатското бюро за преброяване преценява, че средната възраст в Западна Европа ще нарасне от 42 години днес до почти 46 през 2030. За населението на 65 или повече години се очаква да нарасне с близо 40 процента, докато фондът на работна ръка ще намалее с 12 милиона души. И тези прогнози се основават на допускането, че ще има нетен приток на около 20 милиона емигранти, най-вече на работна възраст.

Два демографски въпроса – засега без ясни отговори – витаят над бъдещето на западноевропейската икономика. Първо, могат ли страните от региона да успеят в привличането и интегрирането на чуждите работници, от които техните икономики ще се нуждаят през идещите десетилетия? Засега постиженията на Западна Европа при социалното интегриране на имигрантите може би са малко по-добри, отколкото мнозина предполагат; налице са обаче все по-изострящи се асимилационни проблеми, които, ако бъдат оставени без внимание, биха могли да попречат на икономическия растеж, както и на социалното сцепление. Второ, могат ли страните от Западна Европа да превърнат подобренията в областта на здравеопазването в по-дълги работни години за все по-застаряващите населения? В момента средната продължителност на живота в Западна Европа е с около две години по-висока от онази в Съединените щати (80 срещу 78 години). Но средната пенсионна възраст в Западна Европа е по-ниска от онази в САЩ, въпреки скорошните увеличения на участие в работния фонд за по-възрастното население в северна Европа. Протестите срещу предложенията за повишаване на пенсионната възраст във Франция от 60 на 62 години показват колко трудно може да се окаже постигането на обществен консенсус.

Демографското изключение

Съединените Щати са страната, за която се предвижда да избегне демографската стагнация и спад, пред които са изправени повечето от останалите страни от ОИСР. Населението на САЩ, според Щатското бюро за преброяване, ще нарасне с 20 процента, или над 60 милиона души (от 310 до 374 милиона), между 2010 и 2030. При такива темпове степента на увеличаване на населението на САЩ ще бъде почти същата като онази на Индия. Очаква се буквално всяка група от населението да се увеличи, което означава, че за разлика от други богати страни, САЩ могат да очакват нарастване на работещото население (със скромното, но постоянно темпо от 0,5 процента годишно в хода на следващите 20 години), а освен това темпото на застаряване в страната ще бъде по-бавно от онези в буквално всички останали страни от ОИСР.

Демографската изключителност на Съединените щати се обяснява със сравнително високата раждаемост в страната и постоянния приток от емигранти. В продължение на последното поколение и половина, докато нивата на раждаемост в повечето други западни страни са спадали, в САЩ те реално са се покачвали и, за разлика от която и да е друга богата страна, са се задържали малко над нивото на възпроизводство. Ако сегашните нива на раждаемост се запазят, както предвижда Щатското бюро за преброяване, то през следващите 20 години ще има превес на ражданията над смъртите с почти 35 милиона, както и нетен приток на почти 30 милиона емигранти. И двата фактора ще помагат на страната да остава сравнително млада, което означава, че икономическите изгледи тук са доста по-благоприятни, отколкото онези за Япония или Западна Европа.

Въпреки това демографското бъдеще на Съединените щати също е помрачено от известни негативни съображения, свързани с качеството на човешките ресурси в страната. Тук има сравнително добри резултати при асимилирането на емигрантите като производителни нови сили, но съпротивата срещу продължаващата емиграция, както и евентуалните неочаквани проблеми при абсорбирането на притока от нови хора биха могли да ограничат бъдещия успех. Освен това системите на начално и средно образование тук са маркирани от неравномерни резултати, които изглеждат посредствени в сравнение с други богати общества. Процентът на американците, завършващи средно образование, намалява и евентуално би могъл да стагнира през идещите години. А подобренията в системата на здравеопазване не могат да се сравняват с онези, които предлагат другите богати държави. Образованието и здравеопазването ще бъдат от ключово значение при увеличаването на производителността през идещите десетилетия, което означава, че няма особени причини за самоуспокоение и самодоволство.

* * *

Въпреки специфичните особености в демографските им ситуации, Япония, Западна Европа и Съединените щати споделят един и същи финансов проблем: как да се поддържа баланса в отношението между застаряващото население и тежестта на публичните [държавни] дългове. В хода на последните две десетилетия в макроикономиките на страните от ОИСР се оформя една отчетлива особеност. Общото натоварване на публичните дългове като част от БНП започва все по-ясно да съответства на частта от населението на 65 или повече години. Говорейки много обобщено, разходите, свързани с остаряването на населението, възлизат на около половината от публичните дългове, направени от страните от ОИСР в хода на последните 20 години. Но през следващите 20 години увеличението на населението на 65 и повече години ще бъде двойно по-бързо отколкото онова от изминалите 20. Справянето с финансовите последствия, произлизащи от това, може и да не е напълно нов проблем за богатите общества, но той само ще се усилва през идещите 20 години.

Тайните оръжия на човечеството

Ако бъдат оставени без внимание, глобалните демографски тенденции, очертани дотук, ще оказват все по-голям натиск върху световното икономическо развитие и могат да доведат до занижаване на всички прогнози за материално развитие. Но налице са реални възможности за облекчаване на някои от тези напрежения – както и използване на новите демографски шансове, които евентуално ще възникнат. Основният подход трябва да се състои в повишаване качеството на човешкия капитал чрез по-добро образование, здравни условия и създаване на икономическа среда, в която [намаляващите] човешки ресурси да генерират по-висока възвръщаемост от инвестициите.

За богатите, посивяващи общества, ключовият пункт ще бъде възползването от [работната сила] на здравото, ако и застаряващо население. Това означава, че съществуващите в толкова много богати страни фактори, препятстващи продължаването на работата сред възрастното население, трябва да бъдат преосмислени и в края на краищата елиминирани. В същото време правителствата трябва да обмислят нови насърчения за доброволното продължаване на работния живот.

Човечеството има и още едно „скрито оръжие“ за ускоряване на растежа през идещите години: производство на познание и технологически нововъведения. Революциите в областите на здравеопазването, биологическите науки [life sciences], информационните технологии и материалните науки, постигнати от миналото поколение, посочват пътя към намирането на шансовете, с които ще бъдат свързани бъдещите повишавания на производителността на труда. Повече от всякога, развойната и изследователска дейност трябва да бъдат насърчавани, за да се възнаграждават хората, поемащи рискове.

В името на бъдещото благоденствие на света реформите и нововъведенията трябва да бъдат особено насърчавани. Демографските промени се развиват слабо, но неотстъпно – и събирателният им ефект в края на краищата може да се окаже изумителен. Не е знак на прекомерна плашливост да се предупреждава, че няма време за губене при разпознаването и приспособяването към гигантските измерения на неизбежните демографски предизвикателства, с които е свързано бъдещето на човечеството.

2010 г.

Никълъс Ебърстад е американски икономист. Сътрудник е на Американския институт за предприемачество (AEI) – един от политически-консервативните американски тинк-танкове. Освен това е Старши съветник към Националното бюро за изследвания на Азия (NBR), както и член на Глобалния съвет по лидерство към Световния икономически форум. Автор е на множество книги.

Коментари (7)

- 17-02-2017|Златко

И отново: Внимавайте накъде дърпате страната, хора! Няколко предупредителни статистики:

Още по-тревожно е катастрофалното състояние на здравеопазването в страната. През ٢٠٠٩, колкото и трудно да е да се повярва, средната продължителност на живота в Русия е малко по-ниска отколкото е била през ١٩٦١, почти половин век преди това. И, което е още по-лошо, поне от икономическа гледна точка, здравната криза в Русия е концентрирана сред нейното население на работна възраст. През ٤٠-те години между ١٩٦٥ и ٢٠٠٦ например, нивата на смъртност сред мъжете между ٢٠ и ٥٠ години буквално са се удвоили [٢٠٠٪!]. При жените от съответната възрастова група увеличението е около ٥٠ процента. Експертите по публичното здравеопазване не разбират изцяло причините за тази смъртоносна спирала – макар че лошото хранене, пушенето, уседналите начини на живот и, преди всичко, руската смъртоносна любов към водката, могат да обяснят голяма част от влошаването. И все пак реалното спадане е значително по-тежко, отколкото може да се обясни само чрез тези рискови фактори. В някои отношения настоящите нива на здраве при руските жители са подобни на онези от най-бедните държави в света. Според оценките на Световната здравна организация, очакваната продължителност на живота за ١٥-годишен човек през ٢٠٠٨ би била по-ниска в Русия, отколкото в страни като Камбоджа, Еритрея или Хаити. Според прогнозите на Щатското бюро за преброяване, между днес и ٢٠٣٠ руското население в работна възраст ще спадне с почти ٢٠ процента, а работната сила в Русия почти сигурно ще има по-лошо здраве от колегите си в ОИСР или онези от останалите BRIC-страни (Бразилия, Индия и Китай). През ٢٠٠٨, според оценките на световната здравна организация, нивата на смъртност сред населението на работна възраст в Русия са били с ٢٥ процента по-високи от онези в Индия.

- 20-02-2017|калоян михайлов

Господин Енев, вече трета година поред В РУСИЯ ИМА ЛЕК ПОЛОЖИТЕЛЕН ЕСТЕСТВЕН ПРИРАСТ-нещо, за което ПОВЕЧЕТО ПОСТКОМУНИСТИЧЕСКИ ДЪРЖАВИ МОГАТ САМО ДА МЕЧТАЯТ! Според книгата на фактите на ЦРУ СРЕДНАТА ПРОДЪЛЖИТЕЛНОСТ НА ЖИВОТА В РУСИЯ Е МАЛКО НАД 70 години и БЪРЗО НАРАСТВА-нищо чудно ТЯ ДА Е ПО-ВИСОКА ОТ ТАЗИ В БЪЛГАРИЯ СЛЕД НЯКОЯ И ДРУГА ГОДИНА! Според американската редакция на СПИСАНИЕ „ФОРБС“ РАЖДАЕМОСТТА В РУСИЯ Е ПО-ВИСОКА ОТ ТАЗИ В „ПО- ДЕМОКРАТИЧНИТЕ“ СТРАНИ! А по данни на Световната Здравна Организация от преди 7 години В РУСИЯ НА ГЛАВА ОТ НАСЕЛЕНИЕТО СЕ КОНСУМИРА ПО-МАЛКО АЛКОХОЛ, ОТКОЛКОТО В „ДЕМОКРАТИЧНА“ ЛИТВА! А като споменах за една от ВИТРИНИТЕ НА ПРЕХОДА-ПРИБАЛТИЙСКИЯТ РЕГИОН-те са единствените страни от бившият соцлагер, от които числото емигранти РАСТЕ С ВСЯКА ИЗМИНАЛА ГОДИНА, а ЛИТВА И ЛАТВИЯ СА НАЙ-БЪРЗО ИЗЧЕЗВАЩИТЕ СТРАНИ В ЕС, А МОЖЕ БИ И В СВЕТОВЕН МАЩАБ! На глава от населението ОТ ТЯХ ХОРАТА БЯГАТ ПОВЕЧЕ, ОТКОЛКОТО ОТ БЪЛГАРИЯ И СЕ ДОБЛИЖАВАТ ДО АЛБАНИЯ ПО ПРОЦЕНТЪТ ЕМИГРАНТИ! Според латвийският вестник „Diena“синът на латвийският първи министър работи в Германия(И ВЪПРОСНИЯТ ПОЛИТИКАН ЗАЯВВЯВА, ЧЕ ПОДКРЕПЯ РЕШЕНИЕТО МУ ДА НЕ СЕ ВРЪЩА ВЪВ ЛАТВИЯ), дъщерята на председателят на партията на „Зелените“ и земеделците от ШЕСТНАЙСЕТГОДИШНА ЖИВЕЕ ОДВЪД ЛАМАНША, ДЕЦАТА НА БИВШИЯТ ЕВРОКОМИСАР ПИЕБАЛГС ЖИВЕЯТ НА АЛБИОНА И В АВСТРИЯ! Единици от тези хора ЩЕ СЕ ВЪРНАТ В РОДНИТЕ СИ СТРАНИ! А от Русия в периодът 89-та -17-та СА ИЗБЯГАЛИ НЕ ПОВЕЧЕ ОТ 5 милиона души-ПОД ПЕТ ПРОЦЕНТА ОТ НАСЕЛЕНИЕТО, ОТНОСИТЕЛНО НИСЪК ПРОЦЕНТ ЗА БИВШИЯТ ИЗТОЧЕН БЛОК, МНОГО ОТ КОИТО СА ЕВРЕИ, ГЕРМАНЦИ И ПРЕДСТАВИТЕЛИ НА ДРУГИ МАЛЦИНСТВА! А за България ще напишете ли, как една страна с капацитет за 20 милиона жители(според Иван Костов), която в най-добрите си години не е имала ПОВЕЧЕ ОТ ДЕВЕТ МИЛИОНА НАСЕЛЕНИЕ, ВЕЧЕ Е С ПО-МАЛКО 7 милиона жители, СРЕД КОИТО НЕБЪЛГАРИТЕ (ОСОБЕНО ЦИГАНИТЕ, ТУРЦИТЕ И ПРИШЪЛЦИТЕ) РАСТАТ С ВИСОКА СКОРОСТ! Ако погледнете някоя сателитна снимка на България през нощта ще видите, че ИЗВЪН ПЕТТЕ НАЙ-ГОЛЕМИ ГРАДА НА КАРТАТА ИМА ГОЛЕМИ ТЪМНИ ПЕТНА! И тук, както в Прибалтика, ЕМИГРАЦИЯТА СЕ ПРЕВРЪЩА В НЕЩО КАТО ОБЩЕСТВЕНА НОРМА-според едно проучване от преди пет години КЪМ ЕДНА СЕДМА ОТ ЕМИГРАНТИТЕ СА ПОСОЧИЛИ КАТО ПРИЧИНА ЗА РЕШЕНИЕТО СИ ТОВА, ЧЕ НЕ ИСКАТ ДА ЖИВЕЯТ В БЪЛГАРИЯ! Познавам един човек С ДОБРИ ДОХОДИ, КОЙТО ОТИДЕ В КАНАДА! Много от учениците в училището, в което работя, след завършването си ЩЕ СТАНАТ НЕВЪЗВРАЩЕНЦИ, ЗАПАДНИТЕ ИМЕНА СРЕД ТЯХ СА НЕЩО ОБИЧАЙНО-ГОТВЯТ ГИ ЯВНО ОЩЕ ОТ ЛЮЛКИТЕ, А ДОРИ В НАЙ-ГОЛЕМИТЕ ГРАДОВЕ ДА СЕ ВИДЯТ ПЕНСИОНЕРИ, ЧИИТО ДЕЦА И ВНУЦИ СА ЗАД ГРАНИЦА, А ПОСЛЕДНИТЕ СА СЕ ПРЕТОПИЛИ В НЯКОЙ ЗАПАДЕН НАРОД, ВЕЧЕ Е НЕЩО НАЙ-ОБИКНОВЕННО! А и какво друго да очакваме, след като почти едно поколение ХОРА КАТО ВАС И ЕНИЧАРИТЕ САШО АНДРЕЕВ, ЮЛЯ МЕТОДИЕВА, ТОНИ ГЕОРИГЕВ И ОЩЕ ХИЛЯДИ ЗНАЙНИ И НЕЗНАЙНИ ПРОДАЖНИЦИ, ПЕЩЕРНИ БЪЛГАРОМРАЗЦИ, МАЙКОПРОДАВЦИ И КИРИЯК-СТЕФЧОВЦИ, ЖАДНИ ЗА СЛАВА И ФАЛШИВО ЧУВСТВО ЗА „МОРАЛНО“ ПРЕВЪЗХОДСТВО ВСЕКИДНЕВНО, ВСЕКИЧАСОВО И ВСЕКОМИНУТНО ДОРИ, ОТ САЙТОВЕ, ФОРУМИ, ОБЩЕСТВЕНИ МРЕЖИ, РАДИА, ТЕЛЕВИЗИИ, ПЕЧАТНИ ИЗДАНИЯ, УЧЕБНИЦИ, КНИГИ НИ НАБИВАТ С ДИВАШКА НАСТЪПАТЕЛНОСТ ЛЪЖИТЕ:“ВИЕ НЯМАТЕ НАЦИОНАЛНИ ГЕНИ“,“МИНАЛОТО ВИ Е ИЗМИСЛИЦА“,“ВИЕ СТЕ НЕБЛАГОДАРНИ“,“ВИЕ СТЕ НЕКАДЪРНИ“,“ВИЕ СТЕ ВРАГ НА ЕТНИЧЕСКИТЕ СИ МАЛЦИНСТВА“,“ИМАТЕ ПОДТИСНАТИ И АСИМИЛИРАНИ НАЦИОНАЛНИ ПОКРАЙНИНИ(Пиринска Македония, Родопите, Лудогорието)“, ВИЕ СТЕ ИЗВЪРШВАЛИ ЕТНИЧЕСКИ ЧИСТКИ И ГЕНОЦИДИ“,“НАРОДНИЯТ ВИ ИДЕАЛ Е АГРЕСИВЕН“,“НИКОГА НЕ СТЕ УСПЯВАЛИ В НАПЪЛНО НИЩО“ И ТАКА НАТАТЪК -ПО АДРЕС НА БЪЛГАРСКИЯТ НАРОД И НЕГОВИТЕ РЕЛИГИОЗНИ, СЕМЕЙНИ И КУЛТУРНИ ЦЕННОСТИ И ТРАДИЦИИ ИЗРЕКОХТЕ ВСЯКА ВЪЗМОЖНА КЛЕВЕТА! И в резултат-България е на едно от последните места по национална гордост ако не в света, то на Балканите и в Източна Европа, само един от ЧЕТИРИМА МЛАДЕЖИ Е ГОТОВ ДА СЕ СРАЖАВА ЗА ЗАЩИТА НА РОДИНАТА, НЕ ПОВЕЧЕ ОТ 5%-да загинат, БЪЛГАРСКИТЕ ЕЗИК, КУЛТУРА, ИСТОРИЯ И РЕЛИГИЯ ИЗЧЕЗВАТ С НЕВЕРОЯТНА БЪРЗИНА, БЪЛГАРИЯ Е С НАЙ-СЛАБИТЕ НА БАЛКАНИТЕ СЕМЕЙНИ ЦЕННОСТИ-СЛЕД СЪРБИЯ И СЛОВЕНИЯ, КОГАТО ПАРЛАМЕНТЪТ НИ ОБЯВИ ВЪЗРОДИТЕЛНИЯТ ПРОЦЕС ЗА „АКТ НА АСИМИЛАЦИЯ И ЕТНИЧЕСКО ПРОЧИСТВАНЕ“, ОБЕЗОРЪЖАВАЙКИ БЪЛГАРИЯ МОРАЛНО ЗА ПОНЕ ПОЛОВИН ВЕК, И ЕДИН СКИНАР НЕ ИЗЛЕЗЕ НА УЛИЦАТА ДА ПРОТЕСТИРА, А КОГАТО МИНАЛАТА ГОДИНА РЕДАКТОРКАТА НА „МАРГИНАЛИЯ“ И РЕВНОСТНАТА ПОДДРЪЖНИЧКА НА ИДИЛ, АЛ КАЙДА, СЪРБОМАКЕДОНИЗМЪТ И СЪРБОСЛАВСКО-СКОПСКИТЕ ФАЛШИФИКАЦИИ НА БЪЛГАРСКАТА ИСТОРИЯ КАЗА ПО БНТ В НАЙ-ГЛЕДАНОТО ВРЕМЕ, ЧЕ БЪЛГАРСКИЯТ НАРОД „ОСТАВАЛ НЕРАЗКАЯЛ СЕ“ ЗА ВЪЗРОДИТЕЛНИЯТ ПРОЦЕС, ЗАБРАВЯЙКИ ЗА РЕХАВИЯТ ГНЯВ ПРОТИВ ТУРКОФИЛСКАТА ДЕКЛАРАЦИЯ НА НС И ЗА ЧЕРПЕНЕТО НА ТУРЦИТЕ С ЧАЙ ПРИ ОТКРИВАНЕТО НА ДПС, ОТ НАД 30 души в студиото НИТО ЕДИН, ВКЛЮЧИТЕНО „НАРОДНИЯТ ПРЕДСТАВИТЕЛ“ ОТ „ПАТРИОТИЧНИЯТ ФРОНТ“ НЕ Й НАПРАВИХА ДОРИ НАЙ-ПЛАХА ЗАБЕЛЕЖКА А ПРЕДАВАНЕТО СИ ПРОДЪЛЖИ, СЯКАШ НИЩО НЕ СЕ Е СЛУЧИЛО! Така реагираха и медиите, ЧЕ ДОРИ КОМЕНТИРАЩИТЕ ПРЕДАВАНЕТО ВЪВ „ФЕЙСБУК“! Други, не по-обикновенни „подвизи“ са ПРОКАРВАНЕТО НА СЪДЕБНО РЕШЕНИЕ, СПОРЕД КОЕТО ПОНЯТИЕТО „БЪЛГАРИН“ СЕ СЧИТА ЗА ДИСКИРИМНАЦИОННО И, МОЖЕ БИ ВЪРХОВНИЯТ-НЕРАЗПАДАНЕТО НА „МАКЕДОНСКАТА НАЦИЯ“-ЕДИНСТВЕНАТА ПРИЧИНА СЛЕД НАД ЧЕТВЪРТ ВЕК ОФИЦИАЛНА НЕЗАВИСИМОСТ ОТ БЕЛГРАД КРАЙ ВАРДАРЪТ ДА НЯМА ЗНАЧИТЕЛЕН БРОЙ ХОРА, КОИТО ДА СА СЕ ПРОБУДИЛИ В НАРОДНОСТНО ОТНОШЕНИЕ, ВЪПРЕКИ РУХВАНЕТО НА ИНФОРМАЦИОННИЯТ МОНОПОЛ НА ТИТОСЛАВСКИТЕ „УЧИЛИЩА“, ПЕЧАТ, РАДИО И ТЕЛЕВИЗИЯ, Е ЧЕ БЪЛГАРИЯ И НАРОДЪТ Й СА ПАРИИ В ЕВРОПА И СРЕД ВЕЛИКИТЕ СИЛИ, ЧЕ СА ИЗПАДНАЛИ В НЕВЕРОЯТНО САМОПРЕЗРЕНИЕ, ЧЕ СЕ РАДВАМЕ КАТО ПРОСЯЦИ НА ЖАЛКИТЕ ДОХОДИ ОТ ТУРИЗЪМ, ГУРБЕТЧИЙСТВО И ЧУЖДЕСТРАННИ(В ОСНОВАТА СИ ЗАПАДНОЕВРОПЕЙСКИ)ПАРИЧНИ ПОМОЩИ, ЧЕ БЪЛГАРИТЕ НА ЗАПАД ГИ СМЯТАТ ЗА ЦИГАНИ, ЧЕ МАЙКА БЪЛГАРИЯ СЕ ПРЕВЪРНА В ОТДУШНИК ЗА ГНЕВЪТ, ЗЛОБАТА И КОМПЛЕКСИТЕ НА ЕВРОПА, САЩ, ТУРЦИЯ, ИЗРАЕЛ, РУСИЯ, СЪСЕДИТЕ Й И РОДНИТЕ НИ ИНТЕЛИГЕНСТВАЩИ(ВСЕ ПАК ДУМАТА „ИНТЕЛЕКТУАЛЕЦ“ Е УВАЖИТЕЛНА), И НЕ НА ПОСЛЕДНО МЯСТО-ЗАЩОТО ДОКАТО ПРЕЗ 90-те КРАЙ ВАРДАРА МЕДИИТЕ(В МНОЗИНСТВОТО СИ)СА ПРОПАГАНДИРАЛИ „АНТИЧКИЯТ ПРОИЗХОД НА МАКЕДОНСКИОТ НАРОД“, ОБВИНЯВАЛИ СА БЪЛГАРИЯ ЕДВА ЛИ НЕ В ГЕНОЦИД НАД „ПИРИНСКИТЕ МАКЕДОНЦИ“, ПРОПАГАНДИРАЛИ СА „ОБЕДИНЕНА МАКЕДОНИЯ СЪС СТОЛИЦА СОЛУН“, ТО ИЗТОЧНО ОТ ОГОСОВО НЕМАЛКО КОМУНИСТИ И ЛИБЕРАЛИ СА ИМ ПРИГЛАСЯЛИ ПОВЕЧЕ ИЛИ ПО-МАЛКО ПРИКРИТО, НЕ ЗАБРАВЯЙКИ ДА НИ ИЗКАРАТ И ЗА ИЗРОДИ, МЕЛЕЗИ И СИНОНИМ НА ВСИЧКИ ЗЛИНИ, СТИГАЙКИ ДО ОСВИРКВАНЕ НА МИНИСТЪР-ПРЕДСЕДАТЕЛЯТ ПРИ ОПИТЪТ МУ ДА ДОНЕСЕ ЦВЕТЯ НА ПАМЕТНИКЪТ НА ЛЕВСКИ В СОФИЯ, ИЗКАРВАНЕТО НА АПОСТОЛЪТ И БОТЕВ ЗА „ПРЕСТЪПНИЦИ“ И „ТЕРОРИСТИ“, А АПРИЛСКАТА ЕПОПЕЯ БЕ НАРЕЧЕНА „ЧАЛГА“ ОТ ПРЕПОДАВАТЕЛ В ЕЛИТНА СТОЛИЧНА ГИМНАЗИЯ! А РАДИОЖУРНАЛИСТИТЕ ОТ „СВОБОДНА ЕВРОПА“ И ЧЛЕНОВЕТЕ НА БЕЛГРАДСКИЯТ (извинете,“българският“)ХЕЛЗИНСКИ КОМИТЕТ СА НАЙ-КРЕЩЯЩИТЕ ПРИМЕРИ ЗА, ТАКА ДА ГО КАЖЕМ, НЕОСЪРБОМАСТВО-СТИГНА СЕ ДО ТАМ, ЧЕ ПО ВРЕМЕТО НА КОСТОВ В СОФИЯ СА СЕ ИЗДАВАЛИ „ИСТОРИЯ НА МАКЕДОНИЯ“ и КНИГИ НА МАКЕДОНСКАТА ПИСМЕНА НОРМА НА БЪЛГАРСКИЯТ ЕЗИК! Това и споменаването на македонстващите като „етническо малцинство“ в книгата на БХК от две хилядната година даде повод на официозът на ОМО „Илинден“ „Народна Воля“ на следващата година да каже, че така нареченият им „език и нация“ едва ли не се „възраждали“ в България! А докладът на ХОМОВЦИТЕ ЗА ПРАВАТА НА ЛЪЖЕЕТНОСЪТ Им В БЪЛГАРИЯ, КОЙТО ИМАШЕ НАГЛОСТТА ДА ИСКА ДА ПРЕМЪЛЧАВАМЕ СВЕТОВНО ПРИЗНАТИ ИСТОРИЧЕСКИ ФАКТИ, ЗА ДА УГОДНИЧИМ НА СКОПИЕ, БЕ СЪОБЩЕН ОТ САЙТЪТ НА ГОСПОЖА МЕТОДИЕВА ПРЕДИ ТОВА ДА ГО НАПРАВЯТ ОТ „НАРОДНА ВОЛЯ“! А след като плочата на Каймачклан бе разрушена от (Не)миленко Неделковски(ич) ТЯ ЗАЩИТИ ТОЗИ АКТ НА ВАНДАЛИЗЪМ И ГАВРА С ПАМЕТТА НА ХИЛЯДИТЕ МАКЕДОНСКИ БЪЛГАРИ, ПАДНАЛИ ПРЕЗ ПСВ В БОРБАТА СРЕЩУ ВЕЛИКОСРЪБСКИТЕ ОРДИ, С ТОВА, ЧЕ ПАМЕТНИКЪТ БИЛ ПОСТРОЕН НЕЗАКОННО, (ТЯ ДА НЕ ОЧАКВА В ЕДНА ДЪРЖАВА, КЪДЕТО БЪЛГАРОФОБИЯТА Е ДЪРЖАВНА ПОЛИТИКА, ДА РАЗРЕШАТ ДА СЕ СТРОЯТ ПАМЕТНИЦИ НА ОМРАЗНИЯТ „ТАТАРСКИ ОКУПАТОР“!?) КАКТО И СЪБАРЯНЕТО НА ТОЗИ НА Тодор Александров, (който по това време е бил считан ЗА „ПРЕДАТЕЛ“ И „БЪЛГАРОМАН“ от официално Скопие, А И ДО ДЕН ДНЕШЕН СЕ СЧИТА ТАМ ЗА „СПОРНА“ ИСТОРИЧЕСКА ЛИЧНОСТ)а човекът, вдигнал паметникът, го нарече „българофил“-западно от Беласица това е най-малко обидната дума за човек, С НЕПРОМИТ МОЗЪК ОТ ФАЛШИФИКАЦИИТЕ НА ДУХОВНИТЕ „ЧЕДА“ НА СТОЯН НОВАКОВИЧ, ЛАЗАР ПАНТОВИЧ(Колишевски) и Злобой Коневич (Блаже Конески)! Вие се стремите да ни насадите по отношение към Турция СЪЩИЯТ КОМПЛЕКС, КОЙТО ИМАТ ГЕРМАНЦИТЕ(ОСОБЕНО КРАЙНО ЛЕВИТЕ) ПО ОТНОШЕНИЕ НА ИЗРАЕЛ, а в бившето списание „Обектив“ имаше ИЗКЛЮЧИТЕЛНО НАГЪЛ НАМЕК, ЧЕ ТАКА НАРЕЧЕНИЯТ „АНТИМАКЕДОНИЗЪМ“(ЗАЩИТАТА НА ИСТОРИЧЕСКАТА ИСТИНА ЗА МАКЕДОНИЯ)МОГЪЛ ДА СЕ СРАВНЯВА С ЮДОФОБИЯТА, КОЯТО СПОРЕД НАД 90% ОТ ЛЯВО-ЛИБЕРАЛНИТЕ АКТИВИСТИ Е СМЪРТЕН ГРЯХ И ВЪЗМОЖНО НАЙ-ГОЛЯМОТО ПРЕСТЪПЛЕНИЕ! А признаването на „македонският народ“, особено преди Втората Световна и Комитерновската резолюция, Е НА ПРАКТИКА НЕСЪВМЕСТИМО С КАКВАТО И ДА Е ФОРМА НА БЪЛГАРСКО РОДОЛЮБИЕ, ДОРИ И С НАЙ-ПЛАХАТА(А И КАК БИ МОГЪЛ ДА УВАЖАВАШ СТРАНА, КОЯТО ВЯРВАШ, ЧЕ Е ОКУПИРАЛА, АСИМИЛИРАЛА, МАМЕЛА, ИЗТРЕБВАЛА И ОГРАБВАЛА НАЙ-ДРЕВНИЯТ НАРОД В ЕВРОПА, КОЙТО И Е ДАЛ ГОЛЯМА ЧАСТ ОТ КУЛТУРАТА Й, ВКЛЮЧИТЕЛНО И ПИСМЕНОСТТА Й!?)

- 20-02-2017|Златко

Имам трудности с четенето на горния коментар, поради безразборното и крещящо използване на големи букви (нещо, което се счита за израз на простащина в Нет-пространството), но го публикувам в името на зачитането на идеята за разнообразие на мненията. Бих помолил автора да посочи източници за фактите, които изнася тук. Много от тях ми се струват силно спорни и целият коментар, хм, хм, има за мен силен привкус на домашно изтъкана чергица от fake news, в съгласие с основните правила на този тъй популярен напоследък жанр. Прочее, сред една зле информирана и зле ориентирана публика, всичко това може и да минава за „фактичност“. Самият аз съм силно скептичен: не виждам в коментара НИТО един посочен източник, за да мога да ги сверя поне донякъде със собствения си детектор на лъжата. Прочее, нека бъде компромис, но уважаемият коментатор не трябва да си прави илюзията, че ще допускам тук подобни неща редовно: нека в края на краищата просто приемем, че идваме от различни светове, с различни критерии за кривда и правда. Останалото, разбира се, си е лична работа на всеки отделен читател…

- 20-02-2017|Гост

Мисля че уикипедия показва доста детайлно как се развиват демографските процеси в Русия. Ясно си личи кога средната продължителност на живота се е увеличавала, и кога е намалявала, ясно си личи резкия спад през 9О-те години, постепенното намаление на спада след 2000г. и спирането на спада последните 4 години, както и постепенното увеличение на средната продължителност при мъжете последните 4 години. нещата са най добре показани в таблицата „After WWII“

- 21-02-2017|Гост

Забравих да изпратя линка: en.wikipedia.org/wiki/Demographics_of_Russia

- 21-02-2017|Златко

Действително, раждаемостта в Русия се е повишила значително, както се вижда от тази тук диаграма.

Надявам се тенденциите да се запазят. Защото, ако може да се съди по статии, публикувани в международната преса, само допреди няколко години ситуацията е била толкова плачевна, че Русия е била наричана „Умиращият мечок“. Ето тук например…

The Dying Bear

- 23-02-2017|Николай Колев

Статията е изключително поучителна. Учудвам се на опита на г-н Михайлов да я политизира. Демографската обстановката в България не е по-различна от описаната в Европа и се утежнява и от икономическата миграция на населението. Ще се намери ли изход – не зная. Не ми е известно да съществува обществена прогноза, която да се е сбъднала. А обяснители подир случването на събитията, дал Бог. Чета демографските части на предизборните партийни програми – 2017 и ми става смешно от предлаганите мерки за увеличаване на раждаемостта в България. Не вярвам в демографския инженеринг. Човекът не е разбрал още себе си, а се мъчи да обясни социума, в който живее…

Капитализъм и неравенство

Автор(и): Джери З. Малър

Скорошните политически дебати в Съединените щати и други развити капиталистически демокрации са доминирани от два въпроса: възходът на икономическото неравенство и мащабите на държавната намеса за посрещането му. Както демонстрираха битките около „фискалната пропаст“ и дебатите при президентските избори от 2012, централният фокус на левицата днес е поставен върху увеличаването на правителствените разходи и повишеното данъчно облагане, предимно с цел да се ограничи или преобърне засилващата се стратификация в обществото. При десницата пък фокусът е върху намаляване на данъците и разходите, с цел осигуряване на икономическа динамика. Всяка от страните омаловажава приоритетите на другата и всяка изглежда вярва, че желаните от нея политики са достатъчни, за да осигурят благоденствие и социална стабилност. И двете страни грешат.

Неравенството действително се увеличава почти навсякъде в постиндустриалния капиталистически свят. Но, противно на онова, които мислят мнозина от левицата, това не е резултат от политиката, нито пък политиката може да го промени особено много, тъй като проблемът има далеч по-дълбоки и непроменливи причини, отколкото се признава. Неравенството е неизбежен продукт от капиталистическото общество и разширяването на равенството на шансовете само го увеличава още повече – просто защото някои индивиди и общности са в състояние да се възползват по-добре от възможностите за развитие и напредък, предлагани от капитализма. Но същото важи и за отсрещната страна. Противно на онова, което мислят много хора отдясно, това е проблем, засягащ всички, а не само онези, които се справят зле или само хората, вярващи в егалитарни идеологии. И това е така, защото, ако не получи някаква противотежест, нарастващото неравенство и икономическата несигурност могат да подкопаят социалния ред и да генерират обратен популистки удар, насочен срещу капиталистическата система като цяло.

В хода на последните няколко века разпространението на капитализма е направило възможен един феноменален скок в човешкия прогрес, който води до невъобразими преди това повишения при стандартите на материален живот и безпрецедентно развитие на всевъзможни човешки потенциали. Заедно с това обаче, вътрешно присъщата на капитализма динамика създава и определена несигурност, така че неговият напредък винаги е бил пресрещан с определена съпротива. Голяма част от политическата и институционална история на капиталистическите общества представлява на практика поредица от опити да се облекчи или смекчи тази несигурност, и едва създаването на модерната социална държава в средата на 20 век най-после позволява на капитализма и демокрацията да съществуват редом в сравнителна хармония.

През последните десетилетия подобренията в областите на технологиите, финансите и международната търговия доведоха до нови вълни на несигурност сред водещите капиталистически икономики, което направи живота в тях изпълнен с все по-голямо неравенство не само за по-ниските и работническите прослойки, но и за голяма част от средната класа. Десницата до голяма степен игнорира този проблем, докато левицата се опитва да го отстрани чрез правителствени действия, независимо от цената. Нито един от двата подхода не е валиден в дългосрочен план. Съвременните капиталистически форми на управление трябва да приемат, че неравенството и несигурността ще продължават да бъдат неизбежни резултати от пазарните операции, от чиито последствия гражданите трябва да бъдат защитавани – като заедно с това запазват динамиката, която произвежда огромните икономически и културни блага на първо място.

Стоковизация[69] и култивация

Капитализмът е система от икономически и социални отношения, характеризирани от частна собственост, обмяна на стоки и услуги между свободни индивиди, както и използване на пазарни механизми за контрол над производството и разпределението на тези стоки и услуги. Някои от неговите елементи са съществували в човешките общества в течение на столетия, но придобиват реална сила едва през 17 и 18 век, в някои части от Европа и колониите ѝ в Северна Америка. В хода на цялата дотогавашна история повечето домакинства са консумирали по-голямата част от нещата, които са произвеждали – и са произвеждали сами по-голямата част от нещата, които са консумирали. Едва в този исторически момент мнозинството от населението в някои страни започва да купува повечето неща, които консумира, и да го прави с приходите, спечелени от продажба на повечето неща, които произвежда.

Ръстът на пазарно-ориентираните домакинства и онова, което постепенно започва да се нарича „комерсиално общество“ води до дълбоки последствия в буквално всички аспекти на човешката дейност. Преди капитализма животът е управляван от традиционни институции, които вписват изборите и съдбите на индивидите в различни общностни, политически и религиозни структури. Тези институции сдържат промените в обществото до минимум и не позволяват на хората да постигат особено голям напредък, но заедно с това ги и защитават от голяма част от превратностите в живота. Възходът на капитализма дава на индивидите повече контрол и отговорност за собствените им животи от когато и да било преди – нещо, което се оказва едновременно и освобождаващо, и ужасяващо, като позволява и напредък, и движение назад.

Стоковизацията – тоест трансформацията на дейностите, извършвани за лична полза, в такива, извършвани за продажба на открития пазар – е позволила на хората да използват времето си много по-ефективно, като се специализират в производство на неща, при които са сравнително добри, и купуват останалото от други хора. Нови форми на търговия и производство използват разделението на труда, за да създават широко необходими и евтини предмети за домакинството, а освен това правят възможни цяла поредица нови стоки. Резултатът, както отбелязва историкът Ян де Врийс, е онова, което съвременниците на процеса наричат „пробуждане на апетитите на ума“ – едно разширяване на субективните желания и ново субективно възприемане на потребностите. Това постоянно разширяване на желанията е било бичувано от критиците на капитализма от Русо до Маркузе, като нещо, затварящо хората в клетка от неестествени желания. Но заедно с това то е било и възхвалявано от защитниците на пазара, от Волтер насам, като разширяващо обхвата на човешките възможности. Според това виждане разкриването и задоволяването на все по-високи желания и нужди е същността на цивилизацията.

Тъй като обикновено схващаме стоките като осезаеми физически обекти, ние често не забелязваме степента, до която създаването и все по-лесното разпространение на нови културни стоки е разширило онова, което може да се нарече „средства за себе-култивиране“. Защото историята на капитализма е и история на разширяването на комуникацията, информацията и развлечението – неща, за които и с чиято помощ мислим.

Сред най-ранните стоки от времената на модерността са били печатните книги (в началото най-вече Библията), а техните спадащи цени и все по-голяма достъпност са от далеч по-голяма историческа важност, отколкото, да речем, двигателят с вътрешно горене. Същото важи и за разпространението на вестникарската хартия, която прави възможна появата на вестниците и списанията. От своя страна те пък водят до появата на нови пазари за информация и до бизнеса на събирането и разпространението на новини. През осемнадесети век на новините от Индия е отнемало месеци да стигнат до Лондон; днес това става за броени мигове. Книгите и новините правят възможно разширяването не само на съзнанието, но и на въображението ни, на способността ни да съчувстваме на други и да си представяме самия живот по нови начини. По такъв начин капитализмът и стоковизацията са улеснили както възхода на хуманитаризма, така и новите форми на себе-изобретяване.

В хода на последния век средствата за култивация се разширяват допълнително чрез изобретяването на записания звук, на киното и телевизията – а с появата на Интернет и домашните компютри цената на придобиването на нови знания и култура спада драматично. За хората с подобни склонности, разширяването на средствата за себе-култивация прави възможно едно почти невъобразимо уголемяване на обхвата на собственото знание.

Семейството е важно

Ако и капитализмът да открива нови възможности за развиването на човешкия потенциал, то не всички са били в състояние да се възползват напълно от тези шансове за постигане на прогрес, ако изобщо са опитвали. Формалните или неформални бариери пред равенството на шансовете исторически са блокирали пътищата на различни групи от населенията – например жените, малцинствата и бедните – и не са им позволявали да се възползват изцяло от онова, което капитализмът предлага. Но в хода на времето в развития капиталистически свят тези бариери постепенно са били снижавани или отстранявани, така че в наши дни шансовете са по-равномерно разпределени от когато и да било. Неравенството, което е налице днес, произлиза в по-малка степен от неравна достъпност на шансовете, отколкото от неравните способности за тяхното използване. А тези неравни способности от своя страна произлизат от разликите в наследения човешки потенциал, с който отделните хора започват, както и от начините, по които семействата и общностите дават възможности и окуражават развитието на този потенциал.

Ролята на семейството при оформянето на индивидуалните способности и склонности за използване на средствата за себе-култивация, предлагани от капитализма, едва ли може да бъде надценена. Домакинството е не само място за консумация и биологическо възпроизвеждане. То е и основната среда, в която децата се социализират, цивилизоват и образоват; в която се развиват навиците, които ще определят съдбите им като хора и действащи на пазара лица. За да използваме езика на съвременната икономика, семейството е работилницата, в която се произвежда човешки капитал.

В хода на времето семейството е оформяло капитализма, създавайки нови потребности за нови блага. Освен това то отново и отново го е преоформяло, тъй като новите блага и средства за производство са карали членовете на семействата да прекарват времето си по нови начини. Докато в хода на осемнадесети век се появяват нови потребителски стоки на все по-ниски цени, семействата започват да отделят все по-голяма част от времето си за дейности, свързани с пазара – с различни положителни ефекти върху способността им да консумират. Мъжките заплати може и в началото да са спаднали малко, но комбинираното заплащане на съпрузи, съпруги и деца е направило възможни по-високи стандарти на консумация. Но икономическият растеж и разширяващите се културни хоризонти не подобряват всички аспекти на живота, за всички хора. Фактът, че децата на работническата класа са можели да започват печеленето на пари от ранна възраст е създавал подбуди за пренебрегване на образованието им, а нездравословността на някои от новите стоки (бял хляб, захар, тютюн, дестилирани алкохоли) е означавала, че повишаващите се стандарти на консумация не винаги са водели до подобрения в здравето и продължителността на живота. И докато женският труд постепенно е бил пренасочван от домакинството към пазара, стандартите на чистота изглежда са започнали да западат, което пък е увеличавало шансовете за прихващане на болести.

Късният осемнадесети и ранният деветнадесети век водят до постепенното разпространение на нови средства за производство из цялата икономика. Това е епохата на машината, характеризираща се с все по-увеличаващата се замяна на органичните източници на енергия (човешка и животинска тяга) с неорганични такива (най-вече въглища и парни машини) – процес, който увеличава производителността в огромна степен. В противоположност на дотогавашното общество, чието производство се базира основно на земеделски или занаятчийски начини на производство, в тази епоха все повече започва да се произвежда в специално предвидени за целта места, фабрики, построени около нови машини, които са прекалено големи, прекалено шумни и прекалено мръсни, за да могат да се поместят в дома. Работата започва да се отделя все повече от домакинството, което в края на краищата променя и структурата на семейството.

В началото на този процес собствениците на нови индустриализирани фабрики търсят като работници най-вече жени и деца, тъй като те са по-податливи на натиск и по-лесни за дисциплиниране от мъжете. Но към втората половина на деветнадесети век средният британски работник вече се радва на значително и продължително увеличение на реалните заплати. Другата важна характеристика на това време е новото разпределение на труда вътре в самото семейство, според пола на членовете му. Мъжете, чиято физическа сила им дава относително предимство в производството, все повече работят във фабрики, при пазарни заплати, които по онова време са достатъчно високи, за да изхранват семейството. Но пазарът от деветнадесети век не може да предложи блага като чистота, хигиена, храна с високо качество и грижливо отглеждане на децата. Сред висшите класи тези услуги са предоставят от прислужници. Но при повечето семейства те все повече започват да се предлагат от съпругите. Това довежда до възхода на еднополюсното семейство, в което единият от родителите, обикновено бащата, печели прехраната на останалите, а разделението на труда се извършва в съгласие с пола на членовете на семейството. Много от подобренията в областите на здравеопазването, продължителността на живота и образованието от средата на деветнадесети до средата на двадесети век могат да бъдат обяснени с това прехвърляне на женския труд от пазара към домакинството и, евентуално, прехвърлянето на детството от пазара към образованието, тъй като децата постепенно напускат работната сила и започват да получават по-продължително образование.

Динамика и несигурност

През по-голямата част от историята най-важният източник на човешката несигурност е била природата. В тези общества, както отбелязва Маркс, икономическата система е ориентирана към постигане на стабилност – и стагнация. Капиталистическите общества, напротив, са ориентирани към възможно най-голямо новаторство и динамика, към непрестанно създаване на ново знание, нови продукти и нови начини на производство и разпределение. А всичко това прехвърля фокуса на несигурността от природата върху икономиката.

Хегел отбелязва през 1820-те, че за хората в едно комерсиално общество, основаващо се на модела на „главата на семейството“, личното усещане за собствено достойнство и признание е свързано с това дали човек има работа. Това поражда определен проблем, тъй като в един динамичен капиталистически пазар безработицата е напълно реална възможност. Разделението на труда, създавано от пазара, означава, че много работници притежават силно специализирани способности и са подходящи само за доста тесен кръг от работни места. Но пазарът създава постоянно променящи се нужди, а все по-увеличаващото се търсене на нови продукти означава намалено търсене на старите. Мъжете, чиито животи са били отдадени на ролите им в производството на стари продукти, често се оказват оставени без работа и без подготовка, която би им позволила да намерят нова. Механизацията на производството също води до загуба на работни места. С други думи, още от самото си начало индустриалният капитализъм, с всичките му творчески и новаторски сили, се оказва често помрачен от несигурността, с която е свързано участието в него и неговата работна сила.

В своя Комунистически манифест Маркс и Енгелс очертават динамиката, несигурността, облагородяването на вкусовете, както и разширяването на културните възможности при капитализма по следния начин:

Чрез експлоатацията на световния пазар буржоазията е придала космополитен облик на производството и консумацията във всички страни. За голямо съжаление на реакционерите тя е изтръгнала изпод нозете на индустрията националната почва, на която тя стъпва. Всички стари и утвърдени национални индустрии са или вече унищожени, или унищожавани с всеки следващ ден. Изтикват ги нови индустрии, чието въвеждане се превръща във въпрос на живот и смърт за всички цивилизовани нации – и тези нови индустрии вече преработват не местни суровини и материали, а такива от най-далечни страни; това са индустрии, чиито продукти се консумират не само вътре в страната, но и по всички краища на света. На мястото на старите нужди, задоволявани с местни произведения, идват нови, за чието задоволяване са нужни продукти от най-далечни страни и климати. На мястото на старата локална и национална затвореност и самодостатъчност идва всестранно общуване и обмен, всестранна зависимост на нациите една от друга.

През двадесети век икономистът Джоузеф Шумпетер ще разшири допълнително тези пунктове с идеята си, че капитализмът се характеризира от нещо, което той нарича „творческо разрушение“, тоест един процес, при който нови продукти и форми на организация и разпределение непрекъснато заместват старите. За разлика от Маркс обаче (който вижда източника на тази динамика в безличните опити на „капитала“ да се увеличава все повече и повече), Шумпетер се фокусира върху ролята на предприемача-новатор, който въвежда нови стоки и непрестанно открива нови пазари и методи.

Динамиката и несигурността, създадени от индустриалния капитализъм на деветнадесети век, водят до създаването на нови институции, предназначени да намаляват несигурността. Сред тях са фирмата с ограничена отговорност, чиято цел е да намалява инвеститорските рискове; професионалните съюзи – за защита на интересите на работещите; различни взаимоспомагателни общества – за предоставяне на заеми и др.; накрая – комерсиалните застрахователни предприятия. В средата на двадесети век, в отговор на масовата безработица и лишения, причинени от Голямата икономическа криза (както и политическия успех на комунизма и фашизма, които убеждават множество реални демократи, че прекалено многото несигурност е заплаха за самата капиталистическа демокрация), западните демокрации възприемат като основен модел социалната държава. Различните нации създават различни комбинации от специфични програми, но новите социални държави споделят доста основни черти, сред които са здравните и възрастови осигуровки, както и различни мерки, предназначени за подкрепа на семействата.

Уголемяването на социалната държава в десетилетията след Втората световна война се случва във време, в което капиталистическите икономики на Запад растат с бързи темпове. Успехът на индустриалната икономика прави възможно да се преразпределят печалбите за управленчески цели с помощта на данъчното облагане. Демографията на следвоенното време, в което преобладава семейният модел на „главата на семейството“, също подпомага всичко това, тъй като сравнително високите нива на раждаемост създават благоприятно съотношение между активно работещите и зависимите членове на обществото. Образователните възможности се разширяват и елитните университети приемат все повече студенти на основата на собствените им постижения и потенциал. Бариерите пред пълноценното участие в обществото за жените и малцинствата започват също да се снижават или изчезват. В резултат на всичко това възниква моментно състояние на баланс, по време на което напредналите капиталистически страни минават през период на силно икономическо развитие, висока заетост и сравнително социоикономическо равенство.

Живот в постиндустриалната икономика

За човечеството като цяло късният двадесети и ранният двадесет и първи век се оказват период на забележителен прогрес, който се дължи не на последно място и на бързото разпространение на капитализма по цялото земно кълбо. Икономическата либерализация на Китай, Индия, Бразилия, Индонезия и други страни от развиващия се свят позволява на стотици милиони хора да се избавят от унизителна бедност и да се придвижат към средните класи. Потребителите в повечето развити капиталистически страни междувременно преживяват радикален спад в цените на много стоки за ежедневна употреба – от облекло до телевизори – както и достъп до множество нови стоки, които променят животите им радикално.

Но най-забележителни може би са промените в сферата на себе-култивацията. Както отбелязва икономистът Тайлър Коуен, голяма част от плодовете, предоставяни от най-новите подобрения, „се намират в нашите умове и лаптопи, а не толкова в сектора от икономиката, който възвръща приходи“. Голяма част от великите музикални изпълнения на двадесети век, от всички жанрове, са достъпни на Ютюб безплатно. Много от най-добрите филми, някога ограничени до отделни представления в програмни кина в по-големите градове, днес могат да бъдат гледани от всекиго срещу минимална месечна такса. В най-скоро време големите университетски библиотеки ще бъдат достъпни онлайн за целия свят, последвани от други безпрецедентни възможности за лично развитие и израстване.

Но целият този прогрес е помрачаван от вечно присъщите на капитализма неравенство и несигурност. През 1973 социологът Даниел Бел отбелязва, че в напредналия капиталистически свят знанието, науката и технологиите са предизвикали трансформация към нещо, което той нарича „постиндустриално общество“. По същия начин, по който в по-ранно време индустриалното производство е заменило селското стопанство като основен източник на работна заетост, сферата на услугите сега е започнала да измества производството. В една постиндустриална, основаваща се на знание икономика, производството на индустриални продукти зависи повече от технологически иновации, отколкото от уменията на работниците, които реално изграждат или сглобяват продуктите. А това означава сравнителен спад в търсенето и икономическата стойност на труда на квалифицираните и полуквалифицирани фабрични работници – по същия начин, по който по-рано е имало спад в търсенето и икономическата стойност на селскостопанския труд. В една такава икономика най-търсените квалификации са онези, включващи научно и техническо познание, както и способност да се работи с информация. Революцията на информационните технологии, която се разгръща из цялата икономика през последните десетилетия, само изостря тези тенденции още повече.

Едно от ключовите следствия от възхода на постиндустриалната икономика касае директно статуса и ролите на мъжете и жените. Сравнителното предимство на мъжете в прединдустриалните и индустриални икономики се основава до голяма степен на тяхната по-голяма физическа сила – нещо, за което има все по-малко търсене. Жените, напротив, дали поради някакви биологически предразположения или поради специфична социализация, имат сравнително предимство когато става дума за социални способности и емоционална интелигентност – нещо, което става все по-важно в една икономика, все по-ориентирана към човешки услуги, отколкото към производството на материални предмети. Частите от икономиката, в които жените могат да участват, се разширяват непрестанно, а трудът им става все по-ценен – което означава, че времето, прекарвано по-рано у дома, днес се намира в конкуренция с по-изгодни възможности за участие в платената работна сила.

Това води до все по-масовото заместване на семейния и домакински модел, базиращ се на „глава на семейство“, с такива, при които доходите се печелят и от двамата партньори. Както защитниците, така и критиците на придвижването на жените по посока на платената икономика обикновено са обръщали прекомерно внимание на ролята, която играят в тази промяна идеологическите борби на феминизма, като подценяват значението на промените в самото естество на капиталистическото производство.

Тенденцията жените да постигат по-високо образование и професионални достижения се съпровожда от промяна в социалните норми при избора на брачни партньори. В епохата на еднополюсното семейство жените обикновено са поставяли основния акцент върху способността на партньорите им да печелят добре. Мъжете, от своя страна, са ценели домакинските способности на евентуалните си съпруги по-високо от професионалните им постижения. Нивата на интелигентност на партньорите не са били непременно силно различни, но жените са клонели към избор на партньори с по-високо [от собственото] образование и икономически постижения. Сега, когато икономиката вече е преминала от индустриална към постиндустриално-информационна, жените също получават признание най-вече чрез платена работа, а за днешната успешна двойка е по-вероятно да бъде съставена от равни партньори, с по-равностойни нива на образование и сравними икономически постижения – един процес, който е получил названието „изравнително чифтосване“ [assortative mating].

Повишаването на неравенството

Тези постиндустриални социални тенденции имат значително въздействие върху неравенството. Ако семейните доходи се удвояват на всяко стъпало от икономическата стълба, тоталните доходи на семействата, намиращи се по-високо по стълбата, с неизбежност ще се увеличават по-бързо от онези на хората, намиращи се по-долу. Но за една значителна част от домакинствата в долната част на стълбата не е имало никакво удвояване – и това се дължи на факта, че докато сравнителното заплащане на жените се е увеличавало, а онова на по-зле образованите, принадлежащи към работническата класа мъже, е спадало, последните все повече са били разглеждани като неподходящи за женитба партньори. В много случаи ограниченията на човешкия капитал, които правят такива мъже по-малко способни за намиране на работа, ги правят също и по-малко желани като партньори, а освен това характерите на мъжете, които страдат от хронична безработица, често се влошават рязко. С все по-малко възможности да носят нещо на масата, такива мъже се разглеждат като по-малко нужни – отчасти и защото жените днес могат да разчитат на помощи от страна на социалната държава, колкото и слаби да са те.

В Съединените щати едно от най-впечатляващите обществени развития от последните десетилетия е стратификацията на брачните поведения сред различните класи и етнически групи в обществото. Когато през 1960-те законите за развод са облекчени, се стига до увеличение на разводите сред всички класи. Но към 1980-те вече се появява нова тенденция: броят на разводите намалява сред по-добре образованите части от населението, докато сред по-слабо образованите части той продължава да нараства. В добавка, за по-добре образованите и с по-добро благосъстояние има по-голяма вероятност да сключат брак, докато при по-слабо образованите тя е по-ниска. Имайки предвид ролята на семейството като инкубатор на човешки капитал, такива тенденции са имали значителни странични ефекти върху неравенството. Множество изследвания показват, че за децата, отглеждани от двама родители в дълготрайна връзка, е по-вероятно да развият качества като самодициплина и самочувствие, които допринасят за успеха в живота, докато за децата – и особено момчетата – отглеждани в семейства с един родител (или, още по-лошо, в домакинство с майка, която има поредица от временни връзки) има по-голям риск за неблагоприятно развитие.

Всичко това се случва във време на усилващо се неравенство при достъпа до образование и все по-засилваща се стратификация на пазарните възнаграждения – като и двете неща увеличават важността на човешкия капитал. Един елемент от човешкия капитал е познавателната способност: бързината на мисълта, способността за правене на заключения и прилагане на образци, заучени от опит, както и способността за справяне със сложни мисловни модели. Друг негов елемент е характерът и социалните способности: самодисциплина, упоритост, отговорност. Трети такъв е реалното знание. Всички те стават все по-важни за постигането на успех в постиндустриалното общество. Както отбелязва икономистът Бринк Линдзи в скорошната си книга Human Capitalism, между 1973 и 2001 средното увеличение на реалните доходи е било само 0,3 процента за хората от долната една пета в разпределението на доходите в САЩ, докато онова на хората от редното ниво е било 0,8 процента, а за онези от горната една пета то е било 1,8 процента. Подобни модели на разпределение преобладават и в много други високоразвити икономики.

Глобализацията не е причината за този модел на все по-неравномерна възвръщаемост на човешкия капитал, но тя го е усилила в значителна степен. Икономистът Майкъл Спенс прави разлика между „продаваеми“ стоки и услуги, които могат лесно да бъдат внасяни и изнасяни, и „непродаваеми“ такива, които не могат. Във все по-голяма степен продаваемите стоки и услуги биват внасяни в напредналите капиталистически общества от по-малко напреднали такива, където цената на труда е по-ниска. И тъй като производството на индустриалните стоки и рутинни услуги се изнася все повече и повече в чужбина, заплатите на сравнително неквалифицираните и необразовани хора в развитите капиталистически общества спадат все повече, освен ако тези хора успеят по някакъв начин да намерят възможности за работа в непродаваемия сектор.

Въздействието на модерните финанси

Повишаващото се неравенство междувременно се усложнява още повече от все по-голямата несигурност и страхове на хората, намиращи се по-високо на икономическата стълба. Една тенденция, усилваща този проблем, е финансиализацията на икономиката, най-вече в Съединените щати, която създава нещо, наречено от икономиста Хейман Мински „капитализъм на финансовите мениджъри“ [money manager capitalism] или „капитализъм на посредничеството“ [agency capitalism] от финансовия експерт Алфред Рапапорт.

Чак до 1980-те години финансите си остават важен, но ограничен елемент от икономиката на САЩ. Търговията с ценни книжа (стоковата борса) тогава е съставена от отделни инвеститори, големи или малки, които влагат парите си в стоки или компании, за които вярват, че имат добри дългосрочни изгледи. Инвеститорският капитал е достъпен също и чрез главните банки на Уол Стрийт и техните чуждестранни еквиваленти, които са частни предприятия, основаващи се на собствените пари на участващите партньори. Всичко това започва да се променя когато големи капиталови фондове стават достъпни за инвестиции и започват да се влагат от професионални финансови мениджъри, а не от самите собственици на капитала.

Един източник на такъв нов капитал са пенсионните фондове. В следвоенните десетилетия, когато основните американски индустрии излизат от Втората световна война като олигополии[70] с ограничена конкуренция и големи, разширяващи се пазари у дома и в чужбина, печалбите и дългосрочните изгледи им позволяват да предлагат на служителите си пенсионни планове с дефинирани доходи, при което свързаните с тях рискове се поемат от самите компании. От 1970-те насам обаче, когато икономиката на САЩ се оказва в ситуация на по-силна конкуренция, фирмените печалби стават по-несигурни, а компаниите (както и различни други организации от публичния сектор) се опитват да занижат рисковете си, като предоставят пенсионните си фондове в ръцете на професионални финансови мениджъри, от които се очаква да генерират значителни печалби. Оттук нататък пенсионните приходи на служителите зависят не толкова от печалбите на техните работодатели, колкото от съдбата на пенсионните им фондове.

Друг източник на нов капитал са университетите и други некомерсиални фондове, които възникват първоначално в резултат на дарения, но постепенно започват да се разглеждат като източници на капитал, от които се очаква да растат и носят печалби. Друг източник на нов капитал идва от индивиди и правителства от развиващия се свят, където бързият икономически растеж, в комбинация с висока спестовност и желание за сравнително сигурни инвеститорски изгледи, водят до големи парични притоци във финансовата система на САЩ.

Подбудени отчасти от тези нови шансове, традиционните уолстрийтски инвестиционни банки постепенно се превръщат в публично търгувани корпорации – с други думи те също започват да инвестират не само със собствени фондове, но и с пари на други хора, като обвързват бонусите на партньорите и служителите си с годишните си печалби. Всичко това води до появата на една силно конкурентна финансова система, доминирана от инвестиционни мениджъри, работещи с големи капиталови фондове и заплащани въз основа на предполагаемата им способност да задминават колегите си. Структурата на поощренията в тази система води финансовите мениджъри до опити за максимизиране на краткосрочните печалби, а това напрежение от своя страна се просмуква надолу до фирмените мениджъри. Все по-стесняващият се времеви хоризонт създава изкушения за увеличаване на най-непосредствените печалби за сметка на дългосрочните инвестиции – както в областите на развойната и изследователска работа, така и в подобряването на квалификацията на фирмената работна сила. Резултатът от всичко това, както за мениджърите, така и за служителите, е едно непрестанно препродаване, което увеличава вероятността за загуба на работа и усилва икономическата несигурност.

Една развита капиталистическа икономика действително изисква обширен финансов сектор. Част от всичко това е просто още едно разширяване на разделението на труда: предаването на инвестиционната работа в ръцете на специалисти позволява на останалата част от населението да се занимава с неща, от които разбира или се интересува повече. Увеличаващата се сложност на капиталистическите икономики означава, че предприемачите и фирмените мениджъри се нуждаят от помощ при вземането на решения кога и как да се набира капитал. А частните фирми за търговия с ценни книжа, които имат интерес да увеличават реалната стойност на фирмите, в които инвестират, играят ключова роля при засилването на икономическия растеж. Тези въпроси, които основно занимават финансистите, имат важни следствия, а справянето с тях изисква много интелигентност, прилежност и напор, така че не е нито за учудване, нито пък нежелателно специалистите в тази област да получават високо заплащане. Но каквито и да са ползите от нея, от финансиализацията на обществото въпреки това има неприятни последици, както при усилването на неравенството, така и при повдигането на върха на икономическата стълба (поради изключителните възнаграждения, получавани от финансовите мениджъри), а също и при повишаването на несигурността сред онези, които се намират по-долу (поради все по-силното фокусиране върху краткосрочни икономически постижения, изключващи всякакви други съображения).

Семейството и човешкият капитал

В днешния глобализиран, финасиализран, постиндустриален свят, човешкият капитал е по-важен от всякога при определянето на индивидуалните житейски шансове. А това прави ролята на семейството значително по-важна, тъй като – както социалните учени непрекъснато установяват – ресурсите, предавани от семейството [на децата] обикновено са силно зависими от успеха в образованието и на работното място. Както икономистът Фридрих Хайек е посочил още преди половин век в Конституцията на свободата, основната пречка пред истинското равенство на шансовете се състои в това, че няма заместители за неща като интелигентни родители или емоционално и културно подкрепящо семейство. По думите на едно скорошно изследване на икономистите Педро Карнейро и Джеймс Хекман, „Разликите в нивата на познавателни и непознавателни способности в зависимост от семейните доходи се появяват много рано и са изключително стабилни. От своя страна училищното образование само задълбочава тези ранни различия“.

Наследените предимства идват под най-различни форми: генетика, пред- и след-родилно изхранване, както и културни ориентации, предавани от семейството. Паричните въпроси също са важни, разбира се, но те често имат по-малко значение от тези до голяма степен непарични фактори. (Наличността и достъпността на книги в семейството например е по-добър индикатор за високи оценки от семейния доход). В хода на времето и до степента, до която обществата са организирани около меритократични[71] линии, семейните дадености и пазарните възнаграждения обикновено са в унисон едни с други.

Образованите родители обикновено инвестират повече време и енергия в отглеждането на децата, дори и когато и двамата родители са ангажирани в работната сила. А за семействата със силен човешки капитал е по-вероятно да се възползват по-пълноценно от подобрените средства за себе-култивация, предоставяни от капитализма (като например възможности за обогатяване и разширяване на собствения хоризонт онлайн), но заедно с това да не се поддават на евентуалните им клопки (като неограниченото гледане на телевизия или играене на компютърни игри).

Това засяга способностите на децата да се възползват от формалното образование, което във все по-голяма степен става достъпно за всички, независимо от икономическия или социален статус. В началото на двадесети век само 6,4 процента от американските тийнейджъри са завършвали средно образование, а само един на 400 е продължавал/а на университетско ниво. Имало е следователно една огромна част от населението, която е имала потенциални, но не и реални възможности за по-високи академични постижения. Днес в САЩ степента на средно образование е приблизително 75 процента (надолу от около 80 процента през 1960-те), а около 40 процента от младите хора продължават с университетско образование.

Списание The Economist наскоро повтори една остаряла мъдрост: „В общество с широко равенство на шансовете, позицията на родителите на финансовата стълба би трябвало да има слабо въздействие върху онази на децата им“. На практика обаче колкото по-голямо е равенството на институционалните шансове, толкова повече се усилва значението на човешкия капитал, с който разполагат отделните семейства. Както отбелязва политологът Едуард Банфийлд още преди едно поколение в The Unheavenly City Revisited, „Всяко образование облагодетелства детето от средната и горна класа, защото самият факт, че човек принадлежи към средната или горна класа, вече го прави специално-образоваем“. Подобренията в качеството на училищното образование може и да повишават общите образователни резултати, но вместо да стесняват, те само разширяват още повече разликите между постиженията на децата от семейства с различни нива на човешки капитал. Някои скорошни изследвания, които свидетелстват за по-слаба междупоколенческа мобилност в Съединените щати днес, в сравнение с миналото (или с онази от някои европейски страни), пропускат да отбележат, че всъщност това може и да се окаже превратен резултат от живота при увеличаващо се равенство на шансовете в хода на много поколения. В това отношение Съединените щати може би се оказват начело на тенденциите, които се откриват и в други развити капиталистически общества.

Различаващи се групови постижения

Семейството не е единствената социална институция, която има ключово значение върху развитието на човешкия капитал и евентуалния успех при участието в пазара; такива са също и общностните групировки, като например онези, основаващи се на религия, раса и етничност. В своята книга от 1905 Протестантската етика и духът на капитализма социологът Макс Вебер отбелязва, че по места с различни религии протестантите обикновено се справят по-добре от католиците, а [вътре в групата на протестантите] калвинистите се справят по-добре от лютераните. Вебер предоставя обяснение за тези различия, основаващо се на културата – имайки предвид различните психологически склонности, създавани от различните вери. Няколко години по-късно, в Евреите и съвременният капитализъм, съвременникът на Вебер, Вернер Зомбарт, предлага алтернативно обяснение за различните групови успехи, основаващо се отчасти на културни склонности, отчасти на расови такива. А през 1927 техният по-млад колега Шумпетер озаглавява едно от основните си есета „Социални класи в етнически хомогенна среда“, тъй като приема за даденост, че в една етнически смесена среда нивата на постижения ще се различават според етничността, а не само според класата.

Обясненията, предлагани за подобни специфики са по-малко важни от факта, че различните групови постижения са една от вечните черти в историята на капитализма, и че те продължават да съществуват и до днес. В днешните Съединени щати например азиатците (особено когато бъдат разграничени от имигрантите, идещи от тихоокеанските острови), обикновено се представят по-добре от латиноамериканците, които от своя страна се представят по-добре от афро-американците. И това важи както в сферата на образователните постижения, така и в онези на доходите или семейните модели, като например честотата на извънбрачните деца.

Онези западноевропейски нации (особено северноевропейските), които имат много по-високи нива на равенство от Съединените щати, обикновено имат етнически по-хомогенни общества. Но тъй като скорошните вълни на имиграция правят много от развитите постиндустриални общества по-малко етнически хомогенни, те също клонят към по-висока стратификация в съгласие с общностни разграничения, при което някои имигрантски общности демонстрират склонности, по-благоприятни от онези на местното население, а други – по-слаби такива. В Обединеното кралство например децата на китайски и индийски имигранти обикновено се справят по-добре в училище от местните, докато децата на карибски чернокожи или пакистанци обикновено се справят по-зле. Във Франция децата на виетнамци се справят по-добре, докато онези със северноафрикански произход имат по-големи трудности. В Израел децата на руски имигранти се справят по-добре, докато онези от Етиопия – по-зле. В Канада тези групови специфики се демонстрират от китайци и индийци (по-добре от местните) и карибци и латиноамериканци (по-зле). Голяма част от тези различия в постиженията могат да бъдат обяснени чрез различния класов и образователен произход на имигрантските групи в собствените им родни страни. Но тъй като самите общности служат като носители и инкубатори на човешки капитал, шаблоните са сравнително устойчиви и продължават да съществуват дълго време.

В случая със Съединените щати имигрантите играят дори още по-голяма роля при усилването на неравенството, тъй като икономическата динамика, културната откритост и географската позиция на страната привличат както някои от най-добре, така и някои от най-зле образованите хора из останалия свят. А това покачва върха и снижава основата на икономическата стълба.

Защо образованието не е универсално решение

Засилващото се признаване на все по-увеличаващото се неравенство и социална стратификация в постиндустриалните общества естествено е довело до дискусии върху това какво може да се направи срещу него, а в американския контекст отговорът от почти всички страни е един и същ: образование.

Първата от нишките в тази логика се съсредоточава върху университетското образование. Аргументите вървят по следния начин: налице е все по-разширяваща се пропаст между житейските шансове на хората, завършили висше образование и онези, които го нямат, а следователно колкото се може повече хора трябва да го получават. За нещастие, макар че в наши дни университетите се посещават от значително по-голям брой американци, тези хора съвсем не задължително научават там нещо повече. Един все по-голям брой хора просто не са подготвени за учене на университетско ниво, мнозина напускат без да са завършили, а други получават степени, които отразяват значително по-занижени образователни стандарти в сравнение с онова, което университетското образование е означавало по традиция.

А междувременно най-значителните различия в образователните постижения се получават на нивото преди университета, тоест онова на средното образование, а основните различия в постиженията (според класа и етничност) се появяват дори още по-рано, в началното училище. И така една втора нишка от логиката на образователните аргументи се фокусира върху значението на началното и средно образование. Леченията, предлагани тук, включват предоставяне на повече средства за училищата, предлагане на повече избори за родителите, по-често изпитване на учениците, подобряване на учителските постижения. И макар някои или всички от тези мерки да са желателни по други причини, за никои от тях не е доказано, че значително намаляват разликите между отделните ученици и социални групи – тъй като самото формално образование играе сравнително минимална роля при създаването или увековечаването на разликите в постиженията.

А разликите обикновено имат източниците си в различните нива на човешки капитал, с който децата разполагат в момента, в който навлизат в учебната система – което пък е довело до една трета нишка в образователния спор, която се съсредоточава върху [необходимостта от] по-ранни и по-интензивни намеси в детството. Предложенията тук често се свеждат до извеждане на децата от семейните им обкръжения и поставянето им в институционални обстановки за колкото е възможно по-дълго време (някои от по-известните такива програми са Head Start, Early Head Start) или дори опити за ресоциализация на цели квартали (както например в проекта Harlem Children’s Zone). Има примери за изолирани успехи при такива програми, но е далеч от ясно дали те могат да бъдат повторени в по-големи мащаби. Много от програмите демонстрират краткосрочни успехи в повишаването на познавателните способности, но повечето от тези придобивки избледняват в хода на времето, а онези, които остават, обикновено са маргинални. По-вероятно звучи, че тези програми подобряват непознавателните способности и чертите на характера, водещи до икономически успехи – но на много висока цена и инвестиции, плюс занимаване на човешки ресурси от по-успешните части от населението (което пък намалява ресурсите, достъпни за самите тях или ги отклонява от други, потенциално по-ценни употреби).

Поради всички тези причини неравенството в развитите капиталистически общества изглежда и се покачва, и е неизбежно, поне в настоящия исторически момент. Факт е, че едно от най-солидните открития на съвременните социални научни изследвания е, че докато пропастта между семействата с високи и ниски доходи се разширява постоянно, то онази между образователните и работни постижения на децата от тези семейства се е разширила дори още повече.

Какво трябва да се прави?

Капитализмът продължава да предоставя днес забележителни ползи и все по-големи възможности за себе-култивация и личностно развитие. Но и сега, както винаги, тези предимства са по неизбежност свързани с недостатъци, особено такива, свързани с повишаващото се неравенство и несигурност. Както правилно отбелязват Маркс и Енгелс, онова, което различава капитализма от други социални и икономически системи е неговото „постоянно революционизиране на производството, непрекъснато разрушаване на всички социални условия и безспирна несигурност и тревога“.

Едно потенциално решение на проблема за повишаващото се неравенство и несигурност е просто да се преразпределят доходите от върха на икономиката към основата ѝ. То обаче има два недостатъка. Първият е, че в хода на времето самите сили, които водят до неравенство, се затвърждават, което пък изисква още повече и по-агресивно преразпределение. Втората е, че в един момент преразпределението води до значително негодувание и пречи на движещите сили на икономическия растеж. Някаква степен на следпазарно преразпределение чрез данъчното облагане е както желателна, така и необходима, но точно колко е идеалното ниво си остава въпрос на дискусии. Колкото и много да е, преразпределението никога не може да реши подлежащите проблеми.

Едно второ лечение, основаващо се на правителствени политики и целящо да премахне различията между индивидите и групите, като предлага специално отношение към слабо представящите се, може и да се окаже по-лошо от самата болест. Каквито и да са желаните резултати, гарантираните възнаграждения за определени категории граждани с неизбежност създават чувство за несправедливост сред останалото население. От гледна точка на икономическата ефективност те са бреме, тъй като по дефиниция дават на по-слабо квалифицирани индивиди предимства и позиции, които те не биха постигнали на базата единствено на собствените си заслуги. Същото важи и за политиките, забраняващи използването на меритократични критерии в образованието, наемането на работа и даването на кредити, защото те допринасят за появата на незаслужени социални резултати, което с неизбежност влошава качеството на образователната система, работната сила и икономиката.

Едно трето възможно лечение – насърчаването на постоянното икономическо новаторство, от което има полза за всички, изглежда по-многообещаващо. Комбинацията от Интернет и компютърните революции може да се окаже сравнима с въвеждането на електричеството, което е дало възможност за достигане на почти невъобразим обхват от други човешки дейности, както и за трансформация на цялото общество по непредсказуеми начини. Интернет увеличава радикално скоростта, достъпността и обема на знанието – а това са ключови фактори за капиталистическия икономически растеж поне от осемнадесети век насам. Добавете към това изгледите пред други области, които все още се намират в детска възраст – биотехнологии, биоинформатика и нанотехнологии – и изгледите за бъдещ растеж и постоянно подобрение на човешкия живот изглеждат достатъчно добри. Въпреки това дори постоянното новаторство и икономически растеж няма да елиминират или дори значително намалят социоикономическото неравенство и несигурност, тъй като индивидуалните, семейни и групови различия ще продължават да засягат развитието на човешки капитал и професионални постижения.

За да може капитализмът да си остава легитимен и приемлив за населението като цяло, правителствата ще трябва да продължават да изграждат осигурителни мрежи, които намаляват несигурността, облекчават болките от евентуалния пазарен провал и помагат да се запазва равенството на шансовете. Такива програми вече съществуват в по-голямата част от развития капиталистически свят, включително Съединените щати, и десницата трябва да приеме, че те служат на една необходима цел и трябва да бъдат запазени, а не изпразвани от съдържание – че основните социални разходи са правилен отговор срещу някои вътрешно присъщи на капитализма черти, а не някакво „чудовище“, което трябва да бъде „задушено“.

Левицата от своя страна трябва да приеме факта, че агресивните опити за елиминиране на неравенството могат да се окажат колкото скъпи, толкова и неефективни. Самият успех на миналите опити за увеличаване равенството на шансовете – като например увеличаването на достъпа до образование и поставянето извън закона на различните форми на дискриминация – вече означава, че в днешните развити капиталистически общества почти не са останали големи и отчетливи запаси от недокоснати резерви на човешки капитал. Допълнителните мерки за насърчаване на равенството най-вероятно ще доведат до по-слаби резултати от предишните такива, на по-висока цена. И доколкото такива мерки включват отклоняването на ресурси от хора с по-голям човешки капитал към такива с по-малко, или игнориране на критериите за постижения и заслуги, те могат да попречат на икономическото развитие и динамика, от които зависи самата социална държава.

Предизвикателството към държавните политики в развития капиталистически свят следователно е как да се поддържа такова ниво на икономическа динамика, което да предоставя все по-големи ползи за всички, като заедно с това продължава да изплаща социалните програми, необходими за да се прави поносим живота на хората при условията на увеличаващо се неравенство и несигурност. Различните страни ще подхождат към това предизвикателство по различни начини, поради различията в собствените си приоритети, традиции, размери и демография. (Една от илюзиите на нашето време е, че когато става дума за правителствени политики, отделните страни могат да черпят на воля от чуждия опит). Но една полезна изходна точка може да се окаже отхвърлянето както на политиките на специфични привилегии, така и онези на възмущение – и възприемането на трезвото разбиране, че капитализмът действително продължава да се развива, в противоположност както на идеализациите на неговите поклонници, така и на демонизациите на критиците му.

Джери З. Малър е редовен професор по история в Католическия американски университет във Вашингтон, специалист по история на капитализма и модерна история на идеите. Автор е на няколко книги, най-известна сред които е The Mind and the Market: Capitalism in Western Thought.

Коментари (3)

- 25-02-2017|TM

Един сериозен текст. Поздравления за усилията на преводача!

Г-н Малър се представя за неутрален, но всъщност е малко вляво от центъра. Описанието на историята на проблема е много вещо. Естествено, няма лесно решение и автора не може да предложи нещо по- добро от status quo.

Всъщност дивергенцията (постепенното увеличаване на различията) е характерен процес на всяко еволюционно развитие. По същия начин високата жена ще търси да се ожени за висок мъж, а ниската- за нисък. С течение на времето ще има все по-големи различия в ръста на хората. При нормални условия без еволюционен натиск (купонна система на глава, която облагодетелства малките хора) или революционна (Хитлер или Прокруст) дивергенцията ще продължи докато не настъпят качествени промени- нов подвид същество или изтребване и заличаване на различните.

При съвременните условия на оцеляване на огромния процент от родилите се деца с медицинска и хуманитарна помощ постепенно ще надделеят потомците на родители с религиозни и културни разбирания насърчаващи многодетството. От друга страна, множество изследвания показват че хората с по- висока интелигентност, както и social achievers имат по- малко деца.

Така че в този случай кривата на Бел вероятно ще се наклони наляво. За добро или за лошо…

www.imdb.com/title/tt0387808/

- 27-02-2017|Peter Petrov

Много добър текст. За съжаление малко хора четат такива сериозни теми, макар че са плод на много изследвания.

- 01-03-2017|тесен специалист

В икономическите и философско-социологическите среди колегите отдавна казват „остоковяване“. Предпочитанието през последните 20 години е към чисто българоезично словообразуване, където е възможно (пък и където не е), особено ако основният корен не е латински или гръцки. В рамките на шегата: възможно е това изгонване на съветските клишета „-изация“ и „де-…изация“ за сметка на по-българските (вече също клишета) „о-…-ване“ и „раз…яване“ (понякога „обез…яване“) да е част от нашето освобождаване от миналото. Случва се, естествено, и специализация на значението: за едни неща се казва „валоризация“ (в сферата на финансите), за други „остойностяване“ (например по теми, близки до публикувания тук текст). Но това са неща, „широко известни в някои тесни среди“.:)

Децата на Щази по особен начин също са жертви

Автор(и): Рут Хофман, Диана Иванова

Интервю с германската журналистка Рут Хофман

Защо и как се появи при теб интересът към децата на ЩАЗИ?

Това беше случайност. Запознах се с едно момче, което беше израснало в този квартал в Берлин, където са живели предимно хора от ЩАЗИ. В началото ме интересуваше тази история в самия квартал и така започнах да говоря с тях. И колкото повече те разказваха, толкова повече си мислех – трябва да се отиде по-дълбоко, до същността на нещата, защото имаше много общи неща в това, което те разказваха. В Германия вече над 25 години е силна темата „децата на нацистите“. И макар да не искам да поставям двете неща едно до друго, въпросът е валиден – как са живели децата на хората, които са били стожерът на втората немска диктатура. Нямаше никакво изследване за това. Така започнах интервютата и да събирам още информация, както и да чета досиета в Комисията на ЩАЗИ, за да разбера повече за историята и контекста, при какви условия са работили родителите. Работих на две писти, така да се каже – първо децата ми разказваха свои преживявания – и аз се опитвах да си отговоря – защо са преживели това така, а не иначе, защо родителите са били такива?

В книгата казваш, че въпреки многото изследвания през последните години образът на ЩАЗИ остава едноизмерен, плосък. Как си обясняваш това?

Струва ми се, че като цяло в Германия ГДР беше малко сладникаво представена и възприета, както и с цялата „осталгия“ на много хора, които се бореха биографиите им да бъдат признати за валидни…След обединението това вече не беше тема. За разлика от 1945-а, когато темата за диктатурата беше обща, сега някак интересът го нямаше – вече сме една страна и толкоз. Цялата тема за ЩАЗИ – малцина са тези, които говорят. Тайната продължава. Затова и досега темата остава така едноизмерна. Сякаш изгубихме от погледа извършителите на престъпленията – те не бяха и наказани. Дори шефът на ЩАЗИ беше осъден за нещо съвсем друго – убийство, което е извършил през 1932-а година. (б. а. – виж карето).

Чрез тези разговори с децата на ЩАЗИ – какво промениха те в твоята собствена представа за ЩАЗИ?

Мисля, че нямах някаква твърда определена представа в главата. Аз самата имах лоши преживявания, малко преди падането на стената, беше ми забранено да влизам повече в ГДР. Чрез моя приятел тогава бях влязла в полезрението на ЩАЗИ и разбира се, за мен това беше някаква тайна тъмна сила. Така че нямах симпатии към хората, работещи там. След това темата ме срещна сама, когато стана дума за децата. Тогава си дадох сметка – ами че да, тези хора имат частен живот, семейства, деца…Мояте перспектива беше винаги на страната на децата. Срещнах наистина невероятно готини хора, които, част от тях са понесли и много щети, имали са много трудни моменти, случили са им се лоши неща. Когато писах книгата след това, се опитвах да държа тези чувства настрана и да оставя фактите да говорят. За мен въпросът беше – къде са децата, къде остават те? Те са от страната на извършителите, но те са и жертви, но не могат да се заявят като такива. Те са по един особен начин жертви, не така, както някой, който е бил преследван от ЩАЗИ. Но за мен те много ясно също са жертви.

Често ми се случва по време на четения в източната част на Германия да бъда нападната – вие представяте всичко толкова негативно, типично западно мислене, никога не съм имал проблеми с моите родители, винаги съм имал супер отношения…Аз не вярвам в това. Може наистина отношенията да са били добри, но не вярвам, че е възможно да нямаш проблем с това, че днес, дори и при добри отношения, хората около теб приемат твоите родители като извършители. Някак трябва да си дадеш сметка, че твоите родители, предимно за бащите става дума, са дали своя принос за запазването на несправедливостта на режима. Това е тежко наследство.

Имаше ли усещане за срам при разговорите с децата?

Това беше голяма тема, трябваха ми няколко години, докато събера достатъчно материал, защото срамът беше много голям. Няколко пъти ми се случваше, че хората се срещат с мен, говорим дълго, те разказват страшно много и след това изчезват. Сякаш се бяха изплашили от собствения си кураж и бяха се оттеглили. Една жена, която вече беше разказала много, искаше в никакъв случай родителите ѝ да не разберат, че е говорила с мен. Трябваше да променя не само името, също много от местата, за да не могат да бъдат разпознати. Една друга жена например ми се обади, плачейки, за да благодари – сега, като чета от самото начало, за първи път изпитвам съчувствие към самата себе си. Така че аз знаех за тези чувства и бях подготвена за атаки, когато книгата излезе, особено от лагера на самата ЩАЗИ. Но те не бяха чак толкова много. Като родена на Запад, аз бях вече подозрителна за мнозина– ето, идва едно „веси“ да ни каже как сме живели ние. След обединението наистина много западногерманци се държаха доста надменно и високомерно, затова тръгна и лафът за „знаещите винаги по-добре „весис“. Така че винаги, дори приятелски настроени хора, постоянно ме питаха – но вие сте израснала на запад, как така се занимавате с ГДР? На което аз просто не знаех какво да кажа – да, защо пък не? Това, което казвам винаги по време на четения – аз не искам да кажа как е било, аз се опитвам да пресъздам историите, които съм записала и прочела в документите, по най-добрия за мен възможен начин.

Казваш, че много от тези деца на ЩАЗИ разказват подобни неща. Какво е общото в техните истории?

Това, което наистина ме впечатли, е тази дистанцирана и дори агресивна атмосфера в семействата, постоянен натиск. Почти всички разказват за това – голяма строгост, постоянен контрол, дисциплина. Понякога насилие – психическо, но и физическо доста често. Може да се каже, че това не е типично само за ЩАЗИ, че го има и в други семейства, може би е феномен на времето, и на запад има много случаи на насилие в семействата над децата. Но въпреки това е особено интересно, че всички разказват за тази студенина, дистанцираност, страх, контрол. Това не е случайно, ако човек погледне контекста. Защото бащите сами са поставени под голям натиск през цялото време. Това не извинява бащите, но обяснява тяхното поведение. ЩАЗИ не е принуждавала никого да работи за нея, всички са отишли там доброволно. Служителите са знаели много добре къде работят, какво правят. И семействата са били въвлечени в това – да няма абсолютно нищо, което да е против правилата. Дори дреболии биха представлявали опасност за тяхната кариера и за професионалното им съществуване. Ако детето носи неправилните панталони или по някакъв начин прави впечатление, движи се в църковни общества – това би могло да бъде наистина опасно за тях. Така че те се опитват през цялото време да внимават, да контролират. Това е много типично. Другото. Има само едно изключение в книгата – историята на Вера Ленгсфелд, където е било възможно деца и родители да говорят заедно – след промените. Иначе има само случаи на семейства, където разговорът е невъзможен. Където родителите отказват разговор и където децата са оставени напълно сами с въпросите си. Изведнъж се появява чувството – кой е този баща? Познавам ли го наистина? Това чувство за двойно дъно, тайни. И страданието, разбира се. Когато бащата се обръща срещу сина си – това е драматично. Но за това не можеш за говориш. Това преживявам постоянно по време на четения – след това при мен идват хора със сълзи в очите и казват – да, не мога да се доближа до тях, да ги разбера. И още нещо, което е интересно – всички вярват, че са абсолютно сами със всичко това, до днес. Че трябва да продължават да носят тази тайна. Толкова да свикнали да са мълчаливи, да не задават въпроси. За мнозина книгата затова донесе това „а-ха“ чувство – имало и други като мен, не съм единственият, който се е чувствал така. Интересно е, че има групи за всички жертви, но за децата на ЩАЗИ – не, все още е огромен срам да излезеш с тази история публично…

Научи ли нещо и за себе си през тези разговори?

Труден въпрос. Много ме развълнуваха срещите, още повече, когато усетих, че с тази работа раздвижих нещо. Например една жена, беше прочела книгата, тя не беше сред интервюираните, и ми се обади, чрез книгата тя набра смелост да обърне живота си, да се раздели с партньора си, да започне нова връзка, и то с човек, който е бил жертва на ЩАЗИ…Тя ме позволи да бъда свидетел на този обрат. Беше чудесно да видя, как тя мина през това страдание, но после сякаш разцъфна отново…Мисля, че винаги човек носи със себе си своето семейство. Макар да съм родена на запад и моите родители да са били напълно различни, мисля, че всички преживяваме универсални истории с родителите си – този емоционален бурен коктейл от чувства, е познат на всяко дете от личния му опит.. Може би това преживявах и аз през цялото време. Тези съдби, които срещнах, влязоха в мен. Нищо от това, което бях правила досега като журналист, не може да се сравни с това, което раздвижиха тези разговори у мен. Така че за мен темата не е затворена.

Интервюто води Диана Иванова

Рут Хофман, германска журналистка и авторка, е родена през 1973. Широка известност придобива с излязлата си през 2012 г. книга „Децата на Щази: да израснеш в държавата на Големия брат“ („Stasi-Kinder: Aufwachsen im Überwachungsstaat“). Съоснователка е на съюза на свободно-практикуващите писатели в Германия (www.freischreiber.de) и пише редовно за множество водещи германски издания, сред които Stern, P.M.-History и Deutschlandfunk.

Децата на жертвите говорят често с езика на Щази

Автор(и): Щефан Тробиш-Лютге, Диана Иванова

Интервю с германския психотерапевт Щефан Тробиш-Лютге

Какви са вашите наблюдения – вече са минали повече от 25 години от падането на стената – намалява ли броят на хората, които търсят помощ?

В началото беше така, че след обединението на Германия изведнъж се обадиха страшно много хора, хиляди. За тях беше огромен проблем да се обединят отново със страната на своите мъчители (ГДР), където са били преследвани – това беше първата вълна. После имаше стабилизиране и всяка година се обаждат нови няколкостотин души. Днес започват да се появяват най-трудните случаи – хора, които в продължение на много години не са работили върху травмата, вероятно са компенсирали по друг начин, и днес – чрез остаряването, загубата на работа, смърт в семейството – изведнъж са конфронтирани с новото избухване на травмата, което не са очаквали. Обаждат се и хора от второто поколение – деца, родени в семейства, където е имало травматични страдания.

Това е и моят следващ въпрос – как се отразява върху децата тази среда?

Това зависи от различни фактори. Правихме едно изследване под името „Контролирано минало“. Тогава се оформиха две групи на наследниците – едната, доста силно изразена, на тези, които много ясно се идентифицират със страданията на родителите, нямат голяма дистанция от съдбата им, които подадат в процеса на грижа за тях. Това е едната група. Втората е раздвоена, несигурна в причините за травматизиране на родителите и ги обвинява до известна степен за тяхната безотговорност да се държат по този начин в някогашната ГДР, когато е било ясно, че ще има сериозни и тежки последствия. Тази група сериозно се съмнява в родителите си, в правдоподобността на техните разкази и съждения. Това е групата, в която може да се каже, че внушенията и съмненията на ЩАЗИ са продължили да действат нататък и продължават да нанасят щети. Това са семейства, които трудно или изобщо не говорят помежду си, които малко или почти никак не са преработили историята на преследване и изтезания. В семействата, където се говори много, дори когато децата са родени след затвора, там е по-добре, родителите могат да се отнасят по-толерантно към факта, че децата не искат да знаят нищо за това минало.

Интересно е как езикът на ЩАЗИ, който децата не познават, е станал несъзнателно част от тях в отношението към родителите?

Да, това е интересно, става дума за контрол върху родителите, затова и изследването се казва така – „Контролирано минало“ – историята на родителите още веднъж се проучва и контролира от наследниците, дали е вярна, морално правилна дори.

Как може да се обясни това психологически?

Децата реагират на нещата, които им създават несигурност в техните родители, които са били преследвани. А много от хората, които са били преследвани, имат големи трудности със собственото си самочувствие, съмнения в собственото си поведение и неговата правилност, заради последиците, които е имало. Именно тази вътрешна несигурност на родителите се предава нататък в семействата и върху това реагират децата.

Могат ли да се наблюдават такива феномени и в семейства, където децата са израснали, а родителите са били от другата страна – в ЩАЗИ?

Аз нямам такъв опит, въпреки че при нас са идвали и деца на офицери от ЩАЗИ, които са страдали заради съдбата на родителите си. При моята колежка има и такъв случай от тази страна – тези деца също са засегнати и то тежко.

Какво е най-важното за жертвите, които идват при вас? Мир със собствената история?

Най-важното е признание. Те искат съдбата им да бъде приета, страданието – признато. Те не могат да живеят с представата, че рискът, който са поели, е бил напразен. Това е най-лошото.

Правовата държава в Германия поема различни инициативи, за да защити жертвите и да възстанови усещането за справедливост в обществото. Но как психологически това се възприема от жертвите, имат ли те усещането за справедливост, връща ли се то?

Не непременно. Повечето нямат това чувство, че има справедливост, макар че често става дума за това колко много неща са направени в Германия. Това е така. Но за някои това не е достатъчно. Те имат чувството, че историческият дискурс продължава да е твърде дружелюбен спрямо извършителите и че големите ограничения в техния живот не са достатъчно признати. Например – мнозина могат да подават заявления за допълнителна пенсия за психически щети, нанесели в затвора, за което трябва да получат удостоверения. Те често се чувстват неправилно оценени и ощетени от хората, които трябва да оценяват състоянието им, които понякога изобщо не познават ситуацията и подробностите на живота в ГДР, както и симптоматиката на психотравматологията. Така продължават да се нанасят щети.

Различават ли се травмите, нанесени от една диктатура, от другите психически травми?

Това са така наречените продължителни травми, които имат история и където много отделни травми следват една след друга. Мнозина имат още в главите си думите на хората от ЩАЗИ- „вие никога не трябва да говорите какво ви се е случило. Нито със семейството, с никого, защото ще ви намерим, където и да сте и вие ще разберете това“. Това не е за подценяване.

За жертвите винаги е по-трудно да се справят с миналото си, отколкото за извършителите. Не е справедливо, струва ми се, но защо е така?

При жертвите, за разлика от извършителите, остава винаги чувството за вина заради случилото се – това усещат по-късно децата. Жертвите имат тенденцията да поемат твърде много отговорност – за разлика от извъртишелите, които по-лесно се разграничават и казват – това ни беше казано тогава, че така трябва да постъпим, така и направихме, тогава е било правилно, сега човек гледа различно, но какво от това. За жертвите не е толкова лесно да намерят такива извинения. Извършителите се справят с това по-добре.

Какво би било отговорното отношение на обществото към жертвите, за да има реална помощ?

Семействата да получават повече възможности за разговори, както и следващото поколение. За темата вече се пише много малко. Общият тон е – беше лошо, но нека полека-лека гледаме напред, имаме по-големи проблеми – Англия и Брексит, футболното първенство, тази смешна ГДР да я оставим на мира, в сравнение с вината, която Германия трябваше да поеме преди това – това е незначително…Ето този начин на говорене не помага на жертвите. Това умаляване на злото, сякаш е било някакво незначително зло.

Като говорим да работа върху миналото – колко време още ще отнеме това, можете ли да кажете?

Наскоро говорихме с колеги за това – че още сме в началото на истинската работа. Ние сме все още в сянката на Третия райх, така да се каже. Днес, когато се говори за непоносимостта спрямо чужденците, именно в някои източногермански провинции, ние още не сме стигнали дотам да изследваме и разберем това. Групата на жертвите на диктатурата в ГДР все още трябва да си извоюва правото да бъде наречена така.

Интервюто води Диана Иванова

Щефан Тробиш-Лютге е германски психотерапевт в Берлин. През 1988 година основава заедно с Юрген Фукс (един от най-известните източногермански дисиденти) психосоциалната инициатива „Gegenwind“ [Насрещен вятър] за подпомагане на жертвите на диктатурата. Автор е на изследването „Скрити рани“, което тематизира късните последствия от травмите на диктатурата и предаването им на следващото поколение.

Давид и Голиат

Автор(и): Малкълм Гладуел

Голиат

„Куче ли съм аз, че идваш против мене с тояги?“

1.

В сърцето на древна Палестина се намира регион, известен като Шфела – поредица от хребети и долини, които свързват Юдейските планини на изток с необгледната шир на Средиземноморската равнина. Това е област със секваща дъха красота, приютила лозя и житни ниви, гори от чинар и терпентиново дърво. Това е и място с огромно стратегическо значение.

През вековете са се водили безброй битки за контрол над региона, понеже долините, пресичащи Средиземноморската равнина, осигурявали на жителите на бреговете безпрепятствен път към Хеброн, Витлеем и Йерусалим в Юдейските възвишения. Най-важната долина е Еалон, на север. Но най-прочута е Ила. Именно в Ила Саладин се изправил срещу кръстоносците през XII век. Долината играе централна роля и по време на Макавейските войни срещу Сирия, повече от хиляда години по-рано, и – с което е най-известна – в дните на Стария завет е арената, в която новоизлюпеното Кралство на Израел урежда сметки с войските на филистимците.

Филистимците били мореплавателен народ. Произхождали от Крит, а оттам се преместили в Палестина и се заселили по бреговете. Израилтяните живеели в планините, оглавявани от цар Саул. През втората половина на XI век преди Христа филистимците започнали да се придвижват на изток, да си проправят път нагоре по течението, следвайки долината Ила. Целта им била да превземат планинския хребет в близост до Витлеем и да разделят царството на Саул на две. Били изпечени в битките и много опасни, заклети врагове на израилтяните. Уплашен, Саул събрал хората си и побързал да се спусне от планините, за да се изправи срещу нашествениците.

Филистимците установили лагера си по южния хребет на Ила. Израилтяните вдигнали палатки от другата страна, по северния хребет, така че двете войски се наблюдавали през дефилето. Нито едните, нито другите смеели да помръднат. Да предприемат нападение означавало да се спуснат по хълма, а после да се впуснат в самоубийствено изкачване по завзетия от врага отсрещен склон. Накрая филистимците се уморили да чакат. Изпратили най-прославения си воин в долината, та да разреши безизходното положение в битка лице в лице с представител на врага.

Воинът бил истински исполин, висок два метра, че и няколко сантиметра отгоре, с бронзов шлем и пълен комплект доспехи. Въоръжен бил с копие за хвърляне, копие за близък бой и меч. Пред него вървял щитоносец, понесъл огромен щит. Гигантът се обърнал към израилтяните и се провикнал: „Изберете един мъж, та нека слезе към мене. Ако може да се бие с мене и да ме убие, тогаз ние ще бъдем вам раби; ако ли му аз надвия и го убия, тогаз вие ще бъдете раби нам и ще ни работите.“[72]

В лагера на израилтяните никой не шавнал. Та кой би могъл да надделее над такъв страховит противник? Тогава едно овчарче, дошло от Витлеем да донесе храна на братята си, пристъпило напред и предложило то да се бие. Саул възразил: „Не можеш ти да идеш против тогоз Филистимеца да се биеш с него; защото ти си дете, а той е мъж ратник още от младостта си“. Но овчарят упорствал. Случвало му се било да се изправя и пред по-свирепи съперници. „Рабът ти като пасеше овците на отца си, и дохождаше лъв или мечка та грабваше овца от стадото – казал той на Саул, – излазях вслед него та го поразявах, и отървавах я от устата му.“ Саул така или иначе не разполагал с друг вариант. Отстъпил и овчарчето хукнало към великана, който чакал в долината. „Ела при мене и ще дам плътта ти на небесните птици и на земните зверове“, провикнал се онзи, когато видял врага да се задава. Ето така започнала една от най-прочутите битки в историята. Името на великана било Голиат. А на овчаря – Давид.

2.

„Давид и Голиат“ описва какво се случва, когато обикновени хора се изправят срещу великани. А под „великани“ имам предвид всякакви всесилни врагове – армии и могъщи воини, но също и недъзи, беди и потисничество. Всяка глава разказва различна история, на хора прочути и незнайни, обикновени и гениални, хора, изправени пред необикновено предизвикателство и принудени да реагират. По правилата ли да играя, или да следвам инстинкта си? Да упорствам, или да се откажа? Да отвърна ли на удара, или да простя?

Чрез тези истории се опитвам да анализирам две концепции. Първата е, че немалка част от онова, което възприемаме като ценност и добродетел, е резултат именно от подобни неравностойни конфликти, понеже възправянето срещу превъзхождащи сили е извор на величие и красота. И второ, че твърде често възприемаме този тип конфликти погрешно. Разбираме ги неправилно. Интерпретираме ги неточно. Великаните не са това, за което ги мислим. Точно онези качества, които привидно им носят сила, често се оказват източник на слабост. А и самият факт, че човек е аутсайдер, може да го промени по начини, които рядко оценяваме: отваря врати и създава възможности, образова и просвещава и прави възможно онова, което иначе би било немислимо. С други думи, като че ли се нуждаем от по-надеждно ръководство за битки с великани – а какво по-добро начало за пътешествието ни от епическия сблъсък между Давид и Голиат преди три хиляди години в долината Ила.

Когато Голиат предизвиква израилтяните, той ги призовава към „единоборство“. В древния свят това е често срещана практика. Двете страни в даден конфликт се стремят да избегнат неминуемото кръвопролитие, съпътстващо откритата битка, и вместо това избират по един воин, който да представлява съответната страна и да участва в двубой. Римският историк от I век преди новата ера, Квинт Клавдий Квадригарий например разказва за епична битка, при която галски воин започнал да сипе подигравки към римските си съперници. Това незабавно предизвикало огромния гняв на един младеж с благородно потекло, Тит Манлий – пише Квадригарий. Тит предизвикал галския воин на дуел:

Не се стърпял и пристъпил напред – не могъл да понесе един гал да хули римската чест. Въоръжен с пехотински щит и испански меч, той се изправил срещу галския воин. Двубоят им се състоял на самия мост [над река Анио] в присъствието и на двете войски, притихнали от мрачни предчувствия. И ето, изправили се те един срещу друг: галът, по техния си обичай, пристъпил напред прикрит от щита си и зачакал нападението; Манлий, уповавайки се по-скоро на смелостта си, отколкото на бойни умения, блъснал със своя щит щита на врага си и го накарал да залитне. И докато галът се опитвал да си възвърне равновесието, Манлий още веднъж ударил щит о щит и за втори път отхвърлил противника си. Използвайки сгодата, той се мушнал под галския меч и с испанския пронизал гръдта му… Щом го погубил, отрязал му главата, изскубнал езика му и, още капещ от кръв, го увил около врата си.

Ето това очаквал Голиат – да се изправи срещу воин като него самия, готов за ръкопашен бой. Не му хрумнало, че битката би могла да се проведе другояче и се бил подготвил именно за такава схватка. За да защити тялото си от удари, носел специална туника от стотици припокриващи се бронзови люспи, досущ като на риба. Туниката покривала ръцете му и стигала до коленете му и вероятно тежала към петдесетина килограма. Бронзови кори пазели краката му, а прикрепените към тях бронзови пластини вардели ходилата му. На главата си носел тежък метален шлем. Въоръжен бил с три различни оръжия, и трите пригодени за близък бой. Разполагал с копие за близък удар, цялото от бронз и способно да пробие щит и дори броня. На хълбока си носел меч. А като основно оръжие носел специална къса пика за близък бой с метална дръжка, дебела „като кросно на тъкач“. Към пиката била прикрепена корда със сложна система от тежести, която позволявала да бъде освободена с изключителна сила и точност. Както пише историкът Моше Гарсиел, „израилтяните вярвали, че това необикновено копие с тежката си дръжка и дългото, тежко желязно острие, запокитено от силната ръка на Голиат, можело да пробие всеки бронзов щит и бронзова броня взети заедно“. Сега разбирате ли защо нито един от израилтяните не изявил желание да се бие с Голиат?

Но ето че се появил Давид. Саул се опитал да му даде собствения си меч и броня, та да има поне някакъв шанс в битката. Давид обаче отказал. Не мога да ходя с тия оръжия, казал, защото не съм навикнал. И вместо това се навел и взел от земята пет гладки камъка, които пуснал в овчарската си торба. Голиат видял момчето, тръгнало към него, и чак се обидил. Очаквал да му пратят опитен воин, а вместо това пред него се изправил овчар – обикновено момче от една от най-долните професии, – който като че ли се канел да използва овчарската си гега срещу меча на Голиат. „Куче ли съм аз – възкликнал той, като посочил гегата, – та идеш против мене с тояги?“

Случилото се по-нататък се е превърнало в легенда. Давид поставил един от камъните в кожената си прашка и стрелял право към незащитеното чело на Голиат. Голиат паднал зашеметен на земята. Давид се завтекъл към него, грабнал меча му и му отсякъл главата. „А Филистимците, като видяха, че умря юнакът им, побягнаха“, завършва разказът в Библията.

И така, битката неочаквано е спечелена от участника в неизгодната позиция, онзи, който според всеобщите очаквания съвсем не би следвало да спечели. Точ – но така сме си предавали тази история в продължение на векове. Именно затова фразата „Давид и Голиат“ е преминала в езика ни като метафора за немислима победа. Проблемът с подобно тълкувание на събитията е, че е почти изцяло погрешно.

3.

В древността войските се състояли от три вида воини. Първа идела кавалерията – въоръжени мъже на кон или в колесница. После следвала пехотата – войници пешаци, облечени с брони и въоръжени с мечове и щитове. Трети били воините с метателни оръжия, или както ги наричаме днес – артилеристи: стрелци с лък и най-важните – воините с прашка. Последните били въоръжени с кожена торбичка с два дълги ремъка в двата ѝ края. Поставяли камък или оловна топка в „джобчето“, завъртали торбичката във все по-широки и бързи кръгове, после освобождавали единия край на ремъка и запокитвали камъка напред.

Стрелбата с прашка изисквала невероятен майсторлък и целенасочена подготовка. Но в опитни ръце прашката била смъртоносно оръжие. Изображения от древността показват стрелци с прашка да поразяват птица в полет. Твърди се, че ирландските стрелци можели да уцелят монета от разстояние докъдето стигал човешки поглед, а в старозаветната книга „Съдии“ се твърди, че воините с прашка можели „да хвърлят камъни на косъм“. Опитен стрелец можел да убие или сериозно да порази цел от разстояние почти двеста метра[73]. Римляните дори имали специални щипци, с които вадели камъните, уцелили злощастните жертви. Представете си да се изправите пред бейзболен питчър от Голямата лига докато се прицелва в главата ви. Ето такова е усещането да бъдеш мишена на стрелец с прашка – само дето снарядът не е топка от корк и кожа, а твърд камък.

Историкът Барух Халпърн твърди, че прашката била толкова важна в древното военно дело, че трите вида воини се балансирали един друг досущ като жестовете в играта „камък, ножица, хартия“. С дългите си копия и брони пехотата можела да се опълчи на кавалерията. Кавалерията, от своя страна, можела да победи „артилерията“, тъй като конете се движели твърде бързо, та да могат стрелците да се прицелят точно. А стрелците били смъртоносни за пехотата, тъй като един едър, тромав войник, със забавени от тежката броня движения, бил лесна мишена за стрелец, който се прицелва от няколкостотин метра разстояние. „Именно затова Атинската експедиция в Сицилия по време на Пелопонеската война се проваля – пише Халпърн. – Тукидид подробно описва как местната лека пехота, въоръжена предимно с прашки, разбива атинската тежка пехота в планините.“

Голиат е представител на тежката пехота. Очаквал, че ще участва в двубой с подобен нему пехотинец както при битката на Манлий и онзи гал. И когато казва: „Ела при мене и ще дам плътта ти на небесните птици и на земните зверове!“, ключовата фраза е „Ела при мене“. Ела при мене, та да се бием лице в лице. Когато Саул се опитва да облече Давид в броня и да му връчи меч, и той е воден от същата мисъл. Счита, че Давид ще се бие с Голиат лице в лице.

Давид обаче нямал никакво намерение да спази ритуалите на единоборството. Когато казва на Саул, че в ролята си на пастир многократно е убивал мечки и лъвове, той не просто дава пример за смелостта си, но прави и друго: уведомява го, че възнамерява да се бие с Голиат по същия начин, както е свикнал да се бори с дивите животни – като стрелец.

Втурва се срещу Голиат, понеже без тежка броня може да разчита на скорост и маневреност. Слага камък в прашката, завърта я, все по-бързо и по-бързо, докато достига скорост от шест или седем оборота в секунда, и се прицелва в челото на Голиат – единствената уязвима точка. Ейтан Хирш, балистичен експерт към израелската отбрана, неотдавна проведе поредица изчисления, които сочат, че камък с обикновени размери, хвърлен от опитен стрелец с прашка от разстояние трийсет и пет метра би уцелил главата на Голиат със скорост трийсет и четири метра в секунда – предостатъчна, за да пробие черепа му и да го повали в безсъзнание или дори да го убие на място. Що се отнася до спирачната сила, тя е еквивалентна на съвременен пистолет с прилични размери. „Установихме – пише Хирш, – че е напълно възможно завъртането на прашката, прицелването и поразяването на целта да са се случили за малко повече от секунда – тоест за толкова кратко време, че Голиат не би могъл да се предпази и на практика се оказал неподвижна мишена.“

Пък и какво можел да направи Голиат? Та нали носел близо петдесет килограма броня. Подготвил се бил за ръкопашен бой, при който да стои твърдо на краката си, неподвижен, да отбива нападенията с помощта на щита и бронята и да нанесе съкрушителен удар с копие. Затова загледал как Давид се приближава – първоначално с презрение, после с учудване, а накрая вероятно с неподправен ужас, когато осъзнал, че очакваната от него битка внезапно променила конфигурацията си.

„Ти идеш против мене с меч и копие, и сулица – викнал насреща му Давид, – а аз ида против тебе с името на Господа Саваота, Бога на Израилевите воинства, които ти унищожи. В този ден ще те предаде Господ в ръката ми; и ще те поразя; и ще отнема от тебе главата ти!… И ще познае всичкото това множество, че Господ не избавя с меч и копие; защото боят е на Господа, и той ще ви предаде в нашата ръка!“

На два пъти Давид споменава меча и копието на Голиат, сякаш да подчертае колко различни са собствените му намерения. А след това посяга към овчарската си торба, вади камък и в този миг наблюдателите от възвишенията от двете страни на долината едва ли биха казали, че победата му е невъзможна. Понеже Давид е стрелец, а стрелците безспорно имат надмощие над пехотата.

„Шансовете на Голиат срещу Давид – пише историкът Робърт Дорънуенд – са като на всеки стиснал меч воин от бронзовата епоха срещу [противник], въоръжен с автоматичен пистолет четиридесет и пети калибър.“[74]

Защо все пак онзи ден в долината Ила е свързан с толкова много недоразумения? От една страна, двубоят разкрива колко са грешни предположенията ни относно силите на двамата противници. Цар Саул е скептичен относно шансовете на Давид срещу Голиат поради простата причина, че Давид е дребен, а Голиат е исполин. Преценява силите им от чисто физическа гледна точка. Не допуска, че силата може да възприема и други форми – заобикаляне на правилата, заместване на силата с бързина, привнасяне на елемент на изненада. А Саул не е единственият, изпаднал в подобна заблуда. В следващите страници ще ви покажа, че и днес продължаваме да допускаме същата грешка, което оказва своето влияние в множество аспекти – от това как възпитаваме децата си до това как се борим с престъпността и безредиците.

Но в нашата история е налице и втори, по-сериозен проблем. Саул и израилтяните смятат, че знаят що за човек е Голиат. Преценяват го по външен вид и прибързано си вадят заключението на какво би могъл да е способен. А всъщност така и не прозират същността му. Истината е, че поведението на Голиат е доста озадачаващо. Уж е велик воин, но не се държи като такъв. Слиза в долината придружен от оръженосец – слуга, който крачи пред него и му носи щита. В древни времена щитоносците често придружават стрелците в битка, тъй като войникът, който използва лък и стрела, няма свободна ръка, с която да носи защитно средство. Но защо му е на Голиат, който призовава за единоборство с меч, помощта на друго лице, понесло щит като за стрелец?

И още нещо. Защо Голиат виква на Давид „Ела при мене“? Не може ли той да отиде при Давид? Библейският разказ подчертава колко бавно се движи Голиат, което е странно за герой с уж безгранична сила. И защо все пак Голиат не реагира по-бързо, виждайки Давид да се спуска по хълма без меч и щит, и броня? Когато го вижда, първата му реакция е да се обиди, а би следвало да се разтрепери от ужас. Като че ли не разбира какво се случва около него. Да не говорим за странната му реплика, когато най-после забелязва Давид с овчарската му гега: „Куче ли съм аз, та идеш против мене с тояги?“. Давид, разбира се, държи само една тояга.

Всъщност, по мнението на множество медицински експерти, Голиат страдал от сериозно заболяване. На външен вид, а и като поведение, демонстрира симптомите на акромегалия – заболяване, предизвикано от доброкачествен тумор в хипофизата. Туморът предизвиква свръхпроизводство на човешкия хормон на растежа, което би обяснило и извънредния му ръст. (Най-високият човек в историята на човечеството, Робърт Уадлоу, страдал именно от акромегалия. При смъртта си бил висок 271.8 см и продължавал да расте.)

Освен това, един от често срещаните странични симптоми на акромегалията са проблемите със зрението. Туморите в хипофизата могат да нараснат до такава степен, че да притиснат нервите, водещи към окото, и по тази причина хората с акромегалия често страдат от силно ограничено зрение, а също и диплопия, тоест двойно виждане. Защо към дъното на долината го придружава оръженосец? Защото му служи като водач. Защо се движи толкова бавно? Защото вижда света около себе си като размазано петно. Защо му отнема толкова дълго време да схване, че Давид не смята да играе по правилата? Защото така и не го вижда, докато Давид не се приближава съвсем близо. „Ела при мене и ще дам плътта ти на небесните птици и на земните зверове“, провиква се той и в това искане се долавя уязвимостта му. Трябва да дойдеш при мен, защото иначе няма да те намеря. Тук намира обяснение и необяснимата иначе реплика: „Куче ли съм аз, та идеш против мене с тояги?“ Давид държал само една тояга. Голиат видял две.

А онова, което виждали израилтяните от височината, бил страховит гигант. Всъщност точно онова, на което дължал гигантския си ръст, било и източникът на най-голямата му слабост. И тук можем да изведем важен урок за битките с всякакви исполини. Силните и могъщите невинаги са такива, каквито изглеждат.

Давид се втурнал срещу Голиат тласкан от смелост и вяра. Голиат до последния момент останал сляп за щурма му и се оказал повален – твърде едър, твърде тромав и със замъглено зрение, за да схване, че нещата са се обърнали. През всичките години сме разказвали тази и други подобни истории напълно погрешно. Книгата „Давид и Голиат“ има за цел да представи вярната версия.

Превод от английски: Елка Виденова

Откъс от: Малкълм Гладуел, „Давид и Голиат“,

Изд. „Жанет 45“, Пловдив 2015, стр. 13–28

(публикува се със съгласието на издателите)

Малкълм Гладуел е американски журналист, автор и бизнес консултант от британски произход. Той е автор на няколко книги, две от които стават номер едно в списъка с бестселъри на „Ню Йорк таймс“ – Повратната точка: Как малките неща могат да доведат до големи промени (2000) и Проблясък: Силата да мислиш без да се замисляш (2005).

Коментари (3)

- 18-02-2017|Георги Килифарев

Поучителна, но нефелна аналогия, мисля. Сегашният Голи има атомни мечове, щитове и прочие огнени играчки. И този път слабостта не е в челото му, а зад него. Да бъде поразен там от едно симпатично овчарче е, чисто и просто, приказка за възрастни. Поради това по-скоро ще ни е нужна сръчността на интелигентен утопист, нежели на библейски популист. За зла участ, напоследък гъмжи от поп-умници. Страхувам се да го изрека на глас, за да не свърша като вас. Поздрави на всички ЛП-читатели.

- 18-02-2017|Златко

Обикновено е по-добре човек да се замисля ПРЕДИ да си отваря устата, отколкото след това. Даже и в България. Защото, ако поуката и мъдростта на тази притча се свеждаше до това, че овчарчето надвило гиганта, „щото успяло да го излъже“, то тя вярно би си оставала на читателското и интелектуално ниво, което демонстрира господинът Килифарев. За щастие на света (и публиката на „Прегелда“), в нея има много повече и по-дълбоки нива и смисли, остроумно представени от Малкълм Гладуел в поредна умна и увлекателна книга.

(А инак аз продължавам да обожавам моментите, когато тук се изтъпани поредният самозван мъдрец и започне да сипе надути поучения към останалата публика на списанието. Предполагам, че не най-безинтересните сред тях са и ония, когато го правя самият аз. Български комплекси, какво да прави човек?).

- 19-02-2017|Г Килифарев

Един застаряващ философ интерпретирал картина на известен художник. Художникът коментирал „интерпретациите“ му сдържано: Сега виждам колко е слаба. /Случаят е действителен – като графострастието Ви, г-н Енев./

Възходът на популисткия екстремизъм в Европа:

теоретични инструменти за сравнение

Автор(и): Айхан Кая

Първа част[75]

Във фокуса на това есе е теоретичният обзор на текущото състояние на популизма в Европа, коeто е важна изследователска тема от 1960-те години насам. Есето започва с обсъждане на определението на популизма, позовавайки се на трудовете на различни изследователи от 1960-те години до днес. След това авторът разглежда характерните черти на съвременния популизъм, станал много разпространен през последните десетилетия в Европа, ударена от финансова и бежанска кризи. Трето, есето разисква връзката между дебатите за „края на идеологията“ през 1960-те и възходът на популистките политически дискурси, наред с неолибералните управленски форми. Есето завършва с кратко обсъждане на нивата на анализ при събиране на сведения за популизма, с оглед на изясняване кое е по-уместно да се има предвид: лидерът или партията.

Въведение

Замисълът на това есе е да опише теоретичните спорове с цел по-добро разбиране на сегашното състояние на популистките движения и политически партии в Европейския Съюз, засегнат от различни социално-икономически и финансови трудности водещи до ескалация на страховете и предразсъдъците по отношение на „другите“, на етнокултурно и религиозно различните. Основната предпоставка на есето е, че, както изглежда, текущата социално-политическа, икономическа и финансова промяна в ЕС, предизвикала страх от непознатото (ислямът, мюсюлманите, бежанците и мигрантите) се трансформира от различни агенти в културно/ религиозно/ цивилизационна псевдо-действителност и политически се радикализира с цел превъзмогване на страха. Съобразно с това, есето е първа част от по-голямо изследване, целящо да предложи подборка от теоретични инструменти за сравнение на надигането на популизма в пет страни от ЕС (Германия, Франция, Гърция, Италия и Холандия), както и в Турция. Есето започва с анализ на съвременните актове на популизъм от теоретична гледна точка, за да положи основи за откриване на набор от теоретични инструменти за сравнение на шестте страни с оглед на нарастващото разпространение на популизма. Тази работа продължава и цели да определи представите за Европейско наследство, които циркулират навред в публичната сфера сред популистки политически партии и движения, и да изследва по какъв начин „политиката на страха“ е свързана с тези представи за европейско наследство и самобитност. Но това есе ще се съсредоточи само върху теоретичните обяснения, използвани в литературата, за да се разбере сегашното състояние на популизма.

Що е популизъм?

През 1967 г., група изследователи от Лондонското Училище по Икономика[76] (LSE), включваща Ърнест Гелнър, Исая Берлин, Ален Турен, Питър Восли, Кенет Миноуг, Гита Йонеску, Франко Вентури и Хю Ситън-Уотсън организират конференция с конкретен акцент върху популизма. Протоколите от тази ключова конференция са редактирани от Гита Йонеску и Ърнест Гелнър в една доста нагледна книга, включваща няколко статии от Латинска Америка, САЩ, Русия, Източна Европа, и Африка. Един от важните изводи на тази книга, която е все още актуална, е че „популизмът се прекланя пред народа“[77]. При това, обаче, конференцията и публикуваните ѝ протоколи, всъщност не успяват да стигнат до консенсус извън тази тавтология, независимо от адекватно изложените специфични характеристики на отделните популистки случаи. В един от първите опити за провеждане на обширен сравнителен анализ на концепцията, Гелнър и Йонеску писаха[78]:

Понастоящем няма съмнение в значимостта на популизма. Но никой не е съвсем сигурен какво точно означава той. Като доктрина и движение той е неуловим и многолик. Възниква внезапно и навсякъде, но в множество противоречиви форми. Дали притежава някаква обединяваща основна черта? И дали едно обозначение би могло да обхване множеството несвързани тенденции?

Един от интересните изводи от тази новаторска конференция бе много добре обяснен в изказване на Исая Берлин[79]:

Мисля, всички вероятно ще се съгласим, че една-единствена формулировка за обхващане на всички популизми навсякъде, няма да е много полезна. Колкото по-всеобхватна е формулировката, толкова по-малко описателна ще е. Колкото по-описателна е, толкова по-изключваща ще е. Колкото по-наситена е, толкова по-малко обхватна ще е. Колкото повече допълнителни значения има, толкова по-малко смислена ще е. Струва ми се, че това е почти априори вярно за писането на история.

Днес състоянието на нагласите в научната общност по отношение на определението на популизма не е толкова различно от онова в края на 1960-те. По този въпрос бяха проведени и написани много изследвания. Но вместо да имаме едно много изчерпателно определение на термина, изследователите предлагат само списък от елементи, определящи различни аспекти на популизма, като например: анти-елитизма, анти-интелектуализма, и позициите против върхушката; афинитета към религията и старата история; расизма, ксенофобията, антисемитизма, анти-ислямизма, анти-имиграцията; лансирането на представата за едно социално, икономически и културно хомогенно органично общество; интензивното използване на конспиративни теории за разбиране на света в който живеем, вяра в изключителността на даден лидер, като и вяра в неговата обикновеност, която го доближава до народа; афинитет към държавното планиране и контрол; и сакрализиране на народа[80]

В една наскоро публикувана статия, Кас Муде[81], се опитва да отговори на следния въпрос, за да разбере логичната основа на настроенията на масите в резултат на Брекзит, на електоралното издигане на Доналд Тръмп, Марин Льо Пен, Герт Вилдерс, Алтернатива за Германия, Движенито на петте звезди, Джобик[82], Шведските Демократи, Истинските финландци и много други: какво движи тяхното възмущение и негодувание? Голяма част от дискусията се завъртя около въпроса кое неотдавнашно събитие – голямата рецесия, или европейската бежанска криза – допринесе най-много за надигането на десния реакционен популизъм. Във връзка с този, следващият въпрос поставен от Муде е дали възмущението е предимно икономическо или фундаментално културно. Неговият непосредствен отговор на втория въпрос е, че нито едно от тези събития не обяснява феномена, който, всъщност, ги предшества. Той напомня на читателя, че през 1999 г., крайно-дясната Австрийска партия на свободата (FPÖ) получи почти 30 процента от националния вот на гласоподавателите, а по-късно Жан-Мари Льо Пен дори успя да се класира в надпреварата за президентския пост през 2002 г. Следователно, може определено да се твърди, че неотдавнашната икономическа криза и бежанската криза изиграха определена роля, но те, в най-добрия случай, са само катализатори, не причини.

В края на краищата, ако негодуванието като социално понятие постулира, че губещите в надпреварата за оскъдни ресурси реагират на чувството за неудовлетвореност с дифузни емоции на гняв, страх и омраза, в такъв случай, има редица други фактори през последните три десетилетия, които вероятно са предизвикали негодуванието на Европейската общественост, като де-индустриализацията, безработицата, увеличаващото се етнокултурно разнообразие, мултикултурализмът, терористичните атаки след 11 септември и т. н.[83]

Съществуват различни подходи за анализ на типовете популизъм в Европа, както и в други части на света. Най-често срещаният подход обяснява популисткото гласуване със социално-икономическите фактори. Този подход твърди, че популистките настроения са проява на симптоми на вредните ефекти от модернизацията и глобализацията, които имат склонността да държат различните групи работническа класа в плен на състоянията на безработица, маргинализация и структурно аутсайдерство чрез неолибералните и пост-индустриалните серии от политики[84]. Съответно, „губещите от модернизацията и глобализацията“ реагират на тяхното изключване и маргинализация чрез отхвърляне на основните политически партии и техните дискурси, както и чрез генериране на чувството за етническа конкуренция срещу мигрантите[85]. Вторият подход се стреми да обясни източниците (особено на десния) екстремизъм и популизъм с позоваване на етнонационалистическите настроения, вкоренени в митовете за далечното минало. Този подход твърди, че укрепването на нацията чрез лансиране на тезата за хомогенната етничност и връщането към традиционните ценности е единственият начин за приемане на предизвикателствата и заплахата, идващи от външни врагове, независимо дали те се привиждат като глобализацията, исляма, европейския съюз, или бежанците[86]. Третият подход има различна позиция по отношение на надигането на популистките движения и политически партии. Вместо да се позовава на политически партии и движения в отговор на външни фактори, този подход подчертава стратегическите средства, използвани от популистките лидери и партии, за да се харесат на техните избиратели[87]. Еклектичното използване на тези подходи е вероятно по-разумно за анализиране на основните причини за нарастващата популярност на популистките движения и партии. При това обаче, в съща степен може да се твърди, че първият подход е по-приложим в западен и южно европейски контекст, а вторият е по-подходящ за обяснение на източноевропейския популизъм. Доколкото третият подход се концентрира върху организационния капацитет и стила[88] на популистките лидери и партии, това вероятно е от полза, защото ни помага да разберем всички видове съвременни популизми.

Мабел Березин[89] предлага различна класификация за обяснение на основните аналитични подходи към новото европейско дясно. Той твърди, че съществуват две аналитични оси спрямо които европейските популизми изграждат своите нюанси: институционалната ос, и културната ос. На нивото на институционалната ос[90], основни въпроси за проучване са техният местен организационен капацитет, националният им капацитет за формиране на дневен ред, и техният капацитет за препоръка на политическа линия, и стигането до съгласие на национално ниво по проблемите на безработицата. На нивото на културната ос[91], основни въпроси за проучване са техният интелектуален репертоар за предлагане на отговори по отношение на пагубните ефекти на глобализацията, тяхната готовност да пригаждат ксенофобски, расистки и ислямофобски дискурси, както и способността на тяхната политическа платформа да се възползва от паметта, митовете, миналото, традицията, религията, колониализма и самобитността. Използването на тези две оси, при анализа на европейските популизми в момента, може да осигури на изследователя адекватен набор от инструменти, за да се разбере успеха и/ или неуспеха на местно и национално ниво. Чрез тях можем да се опитаме да разберем защо и как много популистки партии в Европа стават популярни в определени градове, но не в цялата страна, както и ролята на нерационалните елементи, такива като култура, минало (или многото версии за него), религия и митове, за консолидиране на властта на популистките партии.

Изглежда, че десният популизъм побеждава на национално ниво, когато неговите лидери са в състояние да слеят елементите на двете оси, като смесят икономическото недоволство и културното възмущение, за да създадат усещането за криза. Само, когато социално-икономическото безсилие (безработицата и бедността) е свързано с културни проблеми, като например имиграцията и интеграцията, тогава десните популисти се разграничават от другите критици на икономиката. Това е причината, поради която десните популисти акцентират върху културата, цивилизацията, миграцията, религията и расата, докато левите популисти предпочитат да акцентират върху социално-класовите механизми. Както отбелязва Ернесто Лаклау[92], при ситуация, в която съжителстват множество неудовлетворени потребности и нарастваща неспособност на традиционната институционална система за диференцираното им усвояване, се създават условия, водещи до популистки пробив. Този пробив може с еднаква сила да бъде осъществен понякога от десен, а понякога и от ляв популизъм, в зависимост от изминатия исторически път на всяка страна.

Тези популистки партии в цяла Европа и извън нея черпят идеите си и от различни политически измислици, и от различни традиции, конструират различни разкази за националната идентичност, и подчертават различни проблеми в ежедневието. Както Рут Водак[93] илюстрира много добре, някои партии в Европа успяват да получат подкрепа като свързват себе си с фашисткото и нацистко минало, като например в Австрия, Унгария, Италия, Румъния и Франция. Някои партии получават легитимност чрез предполагаемата заплаха от исляма, както в Холандия, Дания, Полша, Швеция и Швейцария. Други разчитат на евангелската/ християнско-фундаменталистка реторика, както в САЩ. Някои формират своята легитимност чрез евроскептицизъм, както във Финландия и Гърция. А някои партии изграждат своята легитимност чрез ислямистка идеология и предполагаема заплаха, изхождаща от неидентифицирани врагове отвън и отвътре, както в Турция[94]. Може да се каже, че популистките партии в различни национални контексти при избора си на реторика и дискурси за мобилизиране на своите избиратели често следват родословие, зависимо от историческия път на развитие.

Независимо от проблемите, европейското общество изглежда има споделено мнение за най-важните предизвикателства, пред които е изправено в ежедневието си в момента. Държавните и правителствените ръководители на 27-те страни членки на ЕС и на председателите на Европейската комисия и Европейския Съвет се срещнаха в Братислава на 29 юни 2016 г., да диагностицират сегашното състояние на Европейския съюз и да обсъдят общото бъдеще на ЕС-27, без Обединеното кралство. Срещата в Братислава приключи с „Декларацията от Братислава“, в която са посочени основните приоритети на ЕС-27 за следващите шест месеца и се предлагат конкретни мерки за постигане на целите, свързани с: 1) миграцията, 2) вътрешната и външната сигурност, и 3) икономическото и социалното развитие, включително и младежките безработица и радикализъм. Тези теми, които вече бяха очертани предварително от председателя на Европейския съвет, Доналд Туск, като цяло отразяват въпросите, които имат най-голямо значение за европейските граждани. Фигура 1 отразява схващанията на европейските граждани с оглед на приоритетите им, свързани с най-важните за тях въпроси, според проучване на Евробарометър 2016[95].

Фигура 1: Най-важните проблеми, вълнуващи гражданите на ЕС

В контекста на световната икономическа криза и несигурност, възходът на нео-популистките движения и евроскептицизма са две страни на една и съща монета. Това поставя въпроса дали спадът на доверието в политиката и изкушението да се „преодолеят“ традиционните партии с популистки движения ще бъдат от полза за европейската демокрация. Една от най-озадачаващите характеристики на популизма е, че той, всъщност, не се вмества в традиционните схващания за политическия спектър ляво-център-дясно. Така например, в Латинска Америка, популистките движения често се свързват с политическата левица, която получава силна подкрепа от страна на градската работническа класа. Обаче, в Европа, популистките движения са разглеждани повече като десничарско явление, което често се подхранва от подкрепата на селяни или работници за националистическите митове и идеологии. Но различията, със сигурност, не са ясно очертани, тъй като леви популистки движения могат да съдържат елементи на дясна националистическа идеология, и дори европейските фашистки и нацистки движения са имали явно социалистически компоненти в своите политически програми[96]. Въпреки това, един от най-явните елементи, които разделят левите от десните популисти, е зависимостта им от идеята за превъзпитаване на хората, идея, която произхожда от социалистическите учения, с които те са израснали. За разлика от левите популисти, десните популисти разчитат на така наречения здрав разум на хората.

Няма единствена по рода си дефиниция на понятието „популизъм“. Под въздействие на идеите на Едуард Шилз[97] в периода след Втората световна война, някои учени възприемат популизма като идеология[98]. Други учени разчитат популизма като стратегия, въплътена от различни политически партии, за да се генерира и поддържа властта с помощта на плебисцити, референдуми и публични изказвания[99]. Трети са по-съгласни с определянето му като дискурс, основаващ се на предположението, че популизмът е временно явление инструментализирано от популистки индивиди, когато това е необходимо, за да се изгради по-силна връзка с „народа“[100]. Въз основа на Грамшианската интерпретация, някои учени, от друга страна, са склонни да го виждат като политическа логика [101]. В основополагащият си труд Питър Уърсли[102] вече заяви, че популизмът не е феномен, който е специфичен за определен регион, нито пък е уникален бастион на всяка идеологическа страна на политиката. Той е, по-скоро, аспект на различни политически култури и структури. В крайна сметка, следвайки марксисткия учен Питър Уърсли[103], някои други определят популизма като политически стил[104]. Пиер-Андре Тагиеф[105] прави позицията си много ясна със следния цитат:

„Единственият начин да се концептуализира популизма е да се обозначи конкретен тип социална и политическа мобилизация, което означава, че терминът може да посочи само едно измерение на дадени политически действия и/ или дискурс. Той не олицетворява определен тип политически режим, нито пък определя специално идеологическо съдържание. Това е политически стил, подходящ за различни идеологически контексти … [Съответно] дадена демокрация или диктатура могат да имат популистко измерение или ориентация, те могат да имат определен от това политически стил.“

За разлика от социализма, комунизма, екологизма, феминизма, социалната демокрация или фашизма, популизмът е все още далеч от напълно развита идеология, тъй като все още не носи международно признат и хомогенно определен набор от норми и ценности. Има доста национални и регионални прояви на популизъм, вариращи от Европа до Латинска Америка, или Близкия изток. Следователно, идеологията на отделен лидер, или политическа партия може да е, да речем, комунизъм, социализъм, ислямизъм, национализъм, фашизъм, или екологизъм, но дискурсът, стратегията, политическата логика, или политическият стил, използван от лидера или въпросната партия може, въпреки това, да бъде популизъм[106].

Стратегията на политическа комуникация, използвана от популистките партии, разделя обществото на „чист народ“ и „корумпиран елит“ и постулира, че политиката трябва да бъде израз на общата воля на народа. Текущият академичен дебат идентифицира популизма по четири основни модела на действие и аргументация. Популистките партии:

1) се позовават на предполагаем здрав разум, който се противопоставя на настоящите институционални договорености. Когато са в опозиция, те често изискват по-силни елементи на пряка демокрация, например чрез референдуми;

2) виждат себе си като противници на упълномощената политическа върхушка и критикуват политическия елит на страната, като корумпиран, егоистичен и загубил връзка с проблемите на хората;

3) опитват се, с помощта на привличащи вниманието маргинални позиции, да мобилизират онези групи от населението, които са от решаващо значение за политиката, или които са дори аполитични; и

4) са склонни да поляризират и персонализират политиката като често използват аргументи от типа приятел или враг и значително опростяват политическите проблеми. [107]

Повечето популистки партии в европейското пространство отхвърлят днешните институционални рамкови условия за европейска интеграция. Популистките партии често се разглеждат от учените като прагматични, пост- или не идеологически. При това обаче, липсата, или изричното отхвърляне на определена доктрина, или на позоваване на нея, не предполага липсата на ядро от определени принципи. Символичното ядрото на популизма може да се състои от следните три елемента[108]:

1) Периодично използване на концепцията за „народа“, на който често се позовават като на органично тяло, „обикновените граждани“ се разглеждат като изключителен източник на политическа легитимност, в противовес на елитарно обрисуваната политическа сфера;

2) Анти-елитарност, която подчертава отхвърлянето на политическата класа като цяло. Метафорично представяни като „каста“, всички политически, както и социални институции и техните специализирани компоненти, включително и дълговременните политици, бюрократи, журналисти, а също и учени, са гневно конфронтирани; и

3) Осъждане на традиционните институции на представителната демокрация. Следователно, представителните институции стават пречка за реализиране на „истинската“ демокрация „отдолу“, където суверенитетът е наистина в ръцете на „народа“ и политиците са просто изпълнители.

Общо взето, тези три измерения водят до едно униформено отношение, което се демонстрира както от ръководството, така и от политическите активисти. Популизмът често се очертава като един особен вид „демократизъм“[109]. В борбата срещу институциите на представителната демокрация се подбират дискурси и лозунги традиционно вкоренени в концепцията за „пряка демокрация“. Всички политически партии и движения, описани в това есе във връзка с Франция, Германия, Гърция, Италия, Холандия и Турция носят всички тези черти на популизма. Позовавайки се на работата на Едуард Шилз[110], Питър Уърсли[111] красноречиво обобщава този вид демократизъм, характерен за популистката политика:

„Популизмът, според [Шилз], включва абонамент за два кардинални принципа: (а) върховенство на волята на народа „над всеки друг стандарт [като] традиционните институции; (б) желателността на „пряка“ връзка между хората и ръководството, без посредничество на институциите. Такива стилове на народно участие, както се отбелязва обикновено, като цяло са придружени от квази-религиозна вяра в добродетелите на непокварените, прости, обикновени хора, и обратно, от недоверие към хилавия „интелигент“, който е надменен, аристократичен, мързелив, заможен …: „една идеология на негодувание срещу реда, наложен в обществото от отдавна установена управляваща класа, за която се смята, че има монопол над властта, собствеността, образованието и културата. Популизмът от тази гледна точка включва недоверие към „свръх-образованите“, и отрича всякаква степен на автономия на законодателната власт на управляващите, също както отрича и автономията на която и да е институция. Той мрази държавната служба и е враждебен към политика … „

Продължаващите академични дебати за дефиницията на популизма най-вече отдават почит на творчеството на Лаклау[112] и на есекската школа[113]. При това, ако отидем отвъд есекската школа, бихме могли да подчертаем два оперативни критерия: дискурсивно-ориентираният подход към популизма се предпоставя от уточняване дали разглежданата дискурсивна практика е, първо, съсредоточена около възловата точка, „народът“, и, второ, до каква степен представата за обществото, която тя лансира е предимно антагонистична, разделяща го на два враждуващи лагера: елитът, върхушката, или властовият блок от една страна, и „народът“, аутсайдерът, или непривилегированият, от друга. Когато тези две условия са налице в едно и също време, спокойно можем да назовем дадена партия или движение „популистки“[114]. Условията, според които „народът“ и врагът му се конструират, изглежда често се определят априори: народът трябва да е „чист“, „добър“, „хомогенен“ и винаги да е прав, докато „върхушката“ трябва да бъде „корумпирана“, „лоша“ и несправедлива[115]. Концептуализацията на „народа“ от Пол Тагърт като „сърцевината на страната“ може да ни помогне да разберем какво имат предвид популистите когато говорят за „народа“. Според Тагърт, сърцевината на страната е едно място „в което, според популисткото въображение, живее добродетелно и единно население“[116]. Народът в популистката пропаганда не е нито реален, нито включващ всички, той е по-скоро една митична и конструирана подгрупа от цялото население[117]. С други думи, „народът“ за популистите е една въобразена общност, която много прилича на нацията, както я разбират националистите. Той може да бъде само християните, за Марин Льо Пен във Франция, както може да бъде само суните, за президента Ердоган в Турция. Тогава, както и Ян-Вернер Мюлер[118] с право отбелязва, човек може да определи популистите като различна категория елити, които се опитват да превземат властта с помощта на колективната фантазия за политическа чистота. Манихейската дихотомия между „народът“ и „врагът“ е много добре описана от Исая Берлин[119] по време на конференцията на LSE за популизма през 1967 г.:

„Враговете на народа трябва да бъдат уточнени, независимо дали това са капиталисти, чужденци, етнически малцинства, мнозинства или който и да било друг. Те трябва да бъдат уточнени. Народът не е всички. Народът е всички от определен вид, и има някои хора, които са се поставили извън лоното по някакъв начин, дали чрез заговор срещу народа или чрез възпрепятстване на народа да се осъзнае, или чрез нещо друго. Народът следва да бъде определен. Както и врагът. Народът не е цялото общество, както и да е съставено.“

Популисткият екстремизъм се храни с описаният от него антагонизъм между органично „чистият народ“, и неговите врагове, като например „евреите“, „мюсюлманите“, „етническите малцинства“, или „корумпираният елит“. В Европа, тази чистота на народа е до голяма степен дефинирана от етно-религиозна гледна точка, която отхвърля принципа на равенство и се застъпва за политиките на изключване главно по отношение на мигрантите и малцинствените групи. Въпреки националните им различия, тези партии и движения могат да се характеризират с противопоставянето им на имиграцията, загрижеността им за защита на националната/ европейската култура, с категоричните им критики срещу глобализацията, ЕС, представителната демокрация и традиционните политически партии и с тяхната експлоатация на „културно различните“ от етническото/ религиозно/ национално Аз. Тяхната обсебеност от идеята за силния лидер е много често срещана сред популистките движения в света. Популистите просто твърдят, че традиционните политически партии корумпират връзката между лидерите и поддръжниците, създават изкуствени разделения в хомогенния народ и поставят своите собствени интереси над тези на народа[120].

Въпросът за имиграцията е в центъра на дискурса и програмите на всички радикални партии в Европа. Според проучване, направено през втората половина на 2000 г., например, избирателите на такива популистки партии са значително по-склонни да кажат, че тяхната страна трябва да приема само малко на брой имигранти, или дори нито един: в Австрия 93 на сто от тези избиратели (в сравнение с 64% от общия брой избиратели); в Дания 89 на сто (44%); във Франция, 82 на сто (44%); в Белгия 76 на сто (41%); в Норвегия 70 на сто (63%); и в Холандия 63 на сто (39%). В действителност, по-малко от 2. 5 на сто от избирателите на популистки екстремистки партии в шест страни искат да видят повече имиграция[121]. По отношение на имиграцията в Европа, може да се наблюдава по-специфична форма на враждебност към установените мюсюлмански общности, особено през последното десетилетие. Голяма част от избирателите са загрижени за увеличаването на разнообразието и имиграцията, които се отразяват на изборния потенциал на тези партии. Анти-имиграционните настроения често вървят заедно с анти-мюсюлманските настроения. Така например, през 1994 г., 35 на сто от партийните поддръжници на Датската народна партия подкрепят становището, че мюсюлманите застрашават националната сигурност; докато през 2007 г., цифрата е нараснала до 81 на сто (за разлика от 21% от всички избиратели)[122]. Безпокойството не се корени единствено в икономическите опасения, подкрепата за тези партии и публичната враждебност към имиграцията се дължат главно на страховете от културната заплаха. Дискриминационната и расистка реторика по отношение на „другите“, представлява явна заплаха за демокрацията и социалното сближаване в Европа.

С оглед на това, терористичните атаки в Норвегия от 22 юли 2011 г., срещу правителството, цивилното население и летния лагер на Работническата младежка лига, младежка организация на Партията на труда в Норвегия, са тъжно напомняне за опасностите на екстремизма. Извършителят, Андерс Беринг Брейвик, 32-годишен норвежки екстремист, в продължение на години е участвал в дебати в интернет форуми и е говорил срещу исляма и имиграцията в Европа. Някои критични гласове днес тревожно разискват възхода на десния екстремизъм и популистките движения, тъй като те, на пръв поглед, напомнят за минали преживявания, свързани с установяването на нацизма, фашизма и режима на Франко, които са все още живи в колективната ни памет. Освен това, появата на популисткия екстремизъм в европейската политика е предизвикателство за демокрацията по отношение на индивидуалните права, колективните права и правата на човека. Например, тестовете за предоставяне на гражданство, извършвани в Холандия, Германия и Великобритания са съставени от гледна точка на една-единствена и доминираща култура и, по мое мнение, подкопават политическите и индивидуалните права, доколкото те обвързват тези права с разбирането и пълното приемане на една единствена култура[123].

Европейските крайно десни партии отпразнуваха изборната победа на Доналд Тръмп в САЩ на 8 ноември 2016 г., както и резултатите от гласуването във Великобритания за напускането ѝ на Европейския съюз, приветствайки и двете гласувания като победа за техните собствени анти-имиграционни, анти-ЕС и анти-ислям позиции, и гласувайки за лансиране на подобни резултати в такива страни като Франция, Холандия, Дания, Унгария, Германия и Швеция. Европейските общества не се различават от обществата в останалия свят, в смисъл, че те все повече се поляризират между различните манихейски разбирания в света, както в антагонистичните разделения на „ние/ те“, „чист народ/ корумпиран елит“, и привилегировани/ непривилегировани“, които се припознават и приветстват от популистките дискурси.

Втора част[124]

Особености на съвременния популизъм

Бенджамин Мофит[125] класифицира много добре три основни характеристики на популизма в днешния свят: 1) директно призоваване на народа, в противовес на елита; 2) лоши обноски; и 3) криза, срив или заплаха. Кас Муде[126], определя популизма като „слабо-центрирана идеология, която счита, че обществото е категорично разделено на две хомогенни и антагонистични групи, на „чист народ“ и „корумпиран елит“, и която твърди, че политиката трябва да бъде израз на общата воля на народа“. Тя е „слабо-центрирана“, вероятно защото все още не е толкова силна колкото комунизма, социализма, феминизма, екологизма, и като такава, не се квалифицира като пълноправна идеология. Това манихейско разбиране за света, което се основава на една декартова двойственост между „чист народ“ и „корумпиран елит“, между „добро“ и „зло“, „правоверни“ и „неверници“, или между „мнозинство“ и „малцинство“, „приятели“ и „врагове“, търси подкрепа сред цялото население, независимо от различията в социалната класа и политическите предпочитания и е маркирано с дълбоко подозрение към политиците, към силните и богатите в обществото. Даниел Сандру[127] привлича вниманието ни към едно забележително съвпадение. Популизмът като термин очевидно започва своя път в езика на политиката приблизително в същото време, когато някои мислители започват да обявяват „края“ на идеологията в началото на втората половина на 20-ти век. Това е времето, когато основаващите се на класовите различия идеологически разделения са били заменени от етно-културната, религиозна и идентичностна реториката в световната политика – позиция, към която ще се върнем след малко. Може да се твърди, че популизмът притежава някои демократични елементи, или онова, което Шилз[128] нарича „демократизъм“, тъй като поддържа народния суверенитет и правилото на мнозинството. Всъщност, исторически, популизмът също така придобива прогресивни форми чрез поддържане на анти-елитарността и волята на народа[129]. Популистките политици отхвърлят сложния институционален и бюрократичен жаргон и се гордеят с простотата и прямотата, най-вече демонстрирани от харизматични и политически грамотни лидери, които имат претенцията да представляват „народа“. Чрез това пряко обръщение към народа, се смята, че популизмът привлича и увеличава политическото участие на маргинализираните групи в обществото.

Както правилно се отбелязва от Исая Берлин[130], популизмът подчертава „вътрешните“ стойности на избраната група, в противовес на „външните“ ценности на просветения космополитизъм на философите“. Изследванията показват, че популистките партии, със своя динамизъм, със създаването на мрежи сред обикновените хора, и със своите експертни умения в областта на тактиката на социалните медии, са особено ефективни при повторно ангажиране на младите избиратели и на разочарованата в политиката работническата класа[131]. По този начин, популизмът може да даде глас на групи, които не се чувстват представени от основните партии или от елитите, а също така, дава преднина на определени проблемни теми, които умишлено или неволно не се решават от основните партии или получават малко внимание в политическия дневен ред.

Подобно на афинитета им към „народа“, популистките лидери често имат и друго сходство: „лошите маниери“. Мофит[132] с право ни напомня, че жаргонът, псувнята, политическата некоректност, прекалената демонстративност и колоритност, вместо строгостта, рационалността, технократизма, интелектуализма, и политическата коректност, често са онова, което политиците популисти предпочитат да използват публично. Обосновката тук е представянето им пред хората, като че ли те са просто едни от тях и са близки с ценностите, кодовете, нормите и приоритетите на народа – една близост, която другите елитни политици никога не биха могли да имат с хората. Популистките лидери са склонни да използват подходящ език, диалект, акцент, мимики, език на тялото, жестове, и начин на обличане, за да съответстват на средата, в която се намират. Всички тези избори често са културно специфични, и имат голям политически и културен резонанс[133]. Например, практиката на президента Ердоган да обикаля прашни улици, гробища, или бедни квартали в страната в своите популярни пъстри карирани сака без вратовръзка, е начин да покаже своя афинитет към хората[134]. Тези видове перформативни актове от страна на популистките политици са като сценични изпълнения за да покажат един вид тяхната „обикновеност“ на хората. Но това не означава, че популистките лидери организират само такива перформативни актове на „обикновеност“; те също така имат алтернативни изпълнения търсещи подкрепата на своите последователи, внушавайки им че те, освен това, са изключителни лидери с някои достойнства, като доказват, своята мъжественост, ако са мъже и своята женственост и майчинско чувство, ако са жени[135]. Прословутите щуротии на Силвио Берлускони с жените, прякора на Ердоган „Узун Адам“ (висок мъж), и таблоидните снимки на Владимир Путин, показващи голото му до кръста тяло, при лов на животни, са примери за това. Понякога, актовете на сценично изпълнена необикновеност могат да имат и религиозни конотации. Уго Чавес се бе представил като превъплъщение на Симон Боливар; Берлускони веднъж се обявява за Исус Христос на политиката[136], а друг път Джордж Буш се представя за Месия[137]. Популистките лидери имат и друго сходство при демонстриране на своята необикновеност пред хората, например, подчертавайки постоянните си усилия в борбата срещу враговете в името на народа, който те представляват. Въз основа на постоянно състояние на параноя, те изразяват очакване, че ще бъдат убити от своите врагове. Манията на Чавес била, че ще бъде отровен от колумбийската олигархия[138]. Подобно на начина, по който други популистки лидери често действат използвайки образа на смъртта, едно от многократно повтаряните изречения на Ердоган в публичните му изказвания, е, следното: „Тръгнах по този път, носейки саван.“[139] Заплахата или представата за смърт от ръцете на врага е общ образен език, използван сред популистките лидери.

Третата обща черта на популизма е, че той получава своя устрем и стимул от усещането за криза, срив, или заплаха, произхождащи от външен или вътрешен елемент, или от външен или вътрешен враг[140]. Глобалната финансова криза, бежанската криза, миграционната криза, кризата предизвикана от фундаменталисткия ислям, кризата с минаретата, кризата със забрадките, кризата с бурките, всеки вид военна заплаха, и много други кризи често се формулират и преформулират от популистките политици в името на техния собствен пряк интерес да държат хората в напрежение, така че да е по-лесно да общуват със своите избиратели чрез поне едно от тези радикално опростени условия и пространство за политически дебат. Затова не е изненада, че политиците популисти непрекъснато инвестират в кризи, тъй като те просто живеят чрез тях. В Латинска Америка, понякога популистки политици се позовават на империалистически заговори; в Холандия Герт Вилдерс често използва нарастващата ислямизация на Холандия като непосредствена заплаха за общественото, икономическото и политическото благосъстояние на нацията. В Турция под управлението на Ердоган, заплаха е понякога движението на Гюленистите, а друг път е ЕС, или САЩ, или пък „лобито на интереса“ (faiz lobisi). Популистките лидери са склонни да отстояват народната подкрепа като постоянно драматизират и скандализират съществуващите, или дори измислените проблеми, кризи, аварии, или заплахи[141]. Драматизацията и скандализирането предполагат съвкупност от множество препратки към популистките лидери, които изграждат себе си като знаещи, оцеляващи, решаващи проблеми, и кризисни мениджъри, които могат да поведат своите избиратели, за да имат по-голямо доверие в ефикасността на популисткия политически стил[142].

Краят на идеологията и раждането на популизма?

Дебатът за това дали популизмът не е идеология заслужава малко повече разяснения. В съвременната политика, използването на термина популизъм започна да става популярно през 1960-те и следващите години, когато терминът идеология бе обявен за остарял от някои учени като Даниел Бел[143]. Парадигмата за края на идеологията изглежда е неолиберален опит да се дискредитира основаващият се на класата анализ в социалните науки, както и да се разпространява значимостта на основаващият се на идентичността културалистки анализ. В този смисъл, е доста впечатляващо, че терминът популизъм започва да става популярен паралелно с интензификацията на неолибералните опити да се културализира, етнизира, религионизира и цивилизационализира онова, което е всъщност социално, икономическо и политическо[144]. В този смисъл, ще е от полза за да разгледаме историята на понятието за идеология. Терминът за първи път е използван от френския философ Дестют де Траси през 1796 г., и се отнася до „нова наука за идеите“ (буквално една идео-логия), която си поставя задача да разкрие произхода на съзнателната мисъл и идеите. При съставянето на тази наука като отделна дисциплина, очакването му е, че идеологията в крайна сметка ще завоюва същия статут като утвърдените науки биология и зоология. При това, в средата на 19-ти век Карл Маркс дава по-трайно значение на термина, като го определя като съвкупност от вярвания и идеи, довеждащи масите до фалшиво съзнание. Маркс отива дори още по-далеч, като предефинира функциите на идеологията, като начин за налагане на статуквото чрез убеждаване на потиснатите социални класи да приемат доминиращите режими на истина, или доминиращите описания на реалността, които правят „подчинението“ естествено. Маркс всъщност има предвид, че идеологията е равнозначна на идеите на „управляващата класа“; тоест, на идеите, които по този начин поддържат класовата система и увековечават експлоатацията. Маркс и Енгелс[145] пишат следното в началото на своя ранен труд Немската идеология:

„Идеите на управляващата класа са във всяка епоха управляващи идеи, т. е. класата, която е управляваща материална сила в обществото, е в същото време управляваща интелектуална сила. Класата, която има средствата за материално производство на свое разположение, има в същото време контрол върху средствата за умствено производство.“

Що се отнася до капиталистическото производство, идеологията на притежаващата собственост буржоазия насърчава заблудата, или фалшивото съзнание, сред експлоатираните социални групи, като им пречи да разпознаят собственото си подчинение и експлоатация. Независимо от това, Маркс не вярва, че всички политически възгледи имат идеологически характер. Той смята, че собствената му работа, която се опитва да разкрие процесите на класовата експлоатация и потисничество, е научна. Според него, може да се направи ясна разлика между наука и идеология, между истина и лъжа. Впоследствие, обаче, Владимир Илич Ленин[146] и Антонио Грамши[147] пренасочват това разграничение, като се позовават не само на „буржоазната идеология“, но също и на „социалистическата идеология“ или „пролетарската идеология“ – термини, които Маркс би счел за абсурдни.

Появата на тоталитарни диктатури в периода между двете световни войни подканва писатели като Карл Попър[148] и Хана Аренд[149], да разгледат идеологията като инструмент за социален контрол, осигуряващ сервилност и подчинение. Подобно либерално използване на термина от времето на Студената война третира идеологията като „затворена“ система на мислене, която отказва да толерира противоположни идеи и съперничещи си вярвания, като претендира за монопол на истината. В крайна сметка, Луис Алтюсер се отдалечава от по-ранното марксистко разбиране на понятието за идеология, за която се смяташе, че създава онова, което се нарича „фалшиво съзнание“, или неправилно разбиране на начина, по който функционира светът. Според Алтюсер[150], не е възможно да получим достъп до „реалните условия на съществуването“ поради зависимостта ни от езика, който оформя онова, което мислим, представяме си, и вярваме. Въпреки това, чрез строг „научен“ подход към обществото, икономиката и историята, ние можем да се приближим до възприемане, ако не на тези „реални условия“, то поне на методите, чрез които сме индоктринирани с определена идеология от сложните процеси на разпознаване.

Алтюсер прави също разлика между конвенционалните държавни апарати (правителство, администрация, армия, полиция, съдилища и затвори) и идеологическите държавни апарати (образование, семейство, медии, църква, култура, и средства за комуникация). За разлика от конвенционалните държавни апарати, идеологическите държавни апарати са по-малко принудителни, по-малко централизирани, и по-разнородни; те също се смятат за имащи достъп до частната, а не до обществената сфера на съществуване. Основното нещо, което отличава идеологическите държавни апарати от държавните апарати е идеологията: „репресивният държавен апарат функционира чрез насилие, докато идеологическият държавен апарат функционира чрез идеология“[151]. Алтюсеровото разбиране за идеологията на свой ред повлиява редица важни марксистки мислители, включително Шантал Муфе, Ернесто Лаклау, Славой Жижек, и Фредерик Джеймисън.

Американският социолог Даниел Бел[152], пръв твърди през 1960-те години, че „краят на идеологията“ се е превърнал в определящ елемент на пост-индустриалната епоха, което води до популярността на популистките политически дискурси в съчетание с етно-културна, религиозна, и идентичностна реториката. Основанието за това твърдение е, че вече няма каквато и да било нова внушителна теория и идеология с която да се съобразяваме. По негово мнение, етичните и идеологически въпроси са станали неподходящи, защото в повечето западни общества партиите се състезават за власт просто като обещават по-високи нива на икономически растеж и материална задоволеност. С други думи, икономиката триумфира над политиката. Ако не е останало нищо за издигане като ориентир, от гледна точка на политическите идеали и идеологии, то може да се твърди, че историята каквато я знаехме, също е стигнала до своя край. След като става свидетел, че една от двете противоположни сили от периода на Студената война, капитализмът, побеждава другата сила, Франсис Фукуяма[153] не се поколебава в обяви „края на историята“. Той извежда своя аргумент от Хегеловата парадигма, която се отнася към историята като към постоянна борба на идеи. Ако историята се състои от борба на идеи, то би било разумно да се твърди, че историята наистина е приключила, защото вече няма конкурентна лява идея, която да се противопостави на капитализма, за да накара диалектическия цикъл да продължи.

Според метанаративите на Модерността такива като национална държава, Запад, пролетариат, висока култура, телеологично мислене, прогрес и тоталност, привързаността към онова, което е традиционно, религиозно, и етнокултурно постепенно ще бъде заменена с по-рационалните, светски и универсалистки социални идентичности. Но всъщност, онова, което се е случва е тъкмо обратното[154]. Загубата на традиционните ориентири на политиката, които се основаваха предимно на идеологическата конфронтация, доведе до фрагментиране на националните идентичности в етнокултурни и религиозни идентичности. Възходът на местните и специфични идентичности е свързан с разпадането на основните наративи за универсалната истина, просвещението, рационалността, светскостта и напредъка.

В епохата на популизмите, изглежда, че опитът да се (ре)конструират традиционните, местни, автентични и митични концептуализации на идентичността е една нова тенденция. Изглежда, че модерните общества са в капана в манихейския и/ или декартовия бинарно опозиционен начин на мислене.

Сякаш светът е разделен между добро и зло, мнозинство и малцинство, християни и мюсюлмани, светски и религиозни и така нататък. Има ли трета позиция, която би могла да ни избави от тези противопоставяния? Всъщност, този въпрос е от съществено значение за много други области на знанието като философия и културология. Емануел Левинас[155], например, винаги е търсел на тази „трета“ страна, която би трябвало да регулира отношението между „аз-а“ и „другия“. И той твърди, че тази „трета“ страна не е нищо друго освен „справедливостта“. От друга страна, учени като Хоми Баба, Стюарт Хол, Пол Гилрой, Майк Федърстоун, Феликс Гуатари и Жил Дельоз са склонни да прекъснат тази двойственост в културните изследвания, чрез въвеждане на трето пространство, или на „трета култура“[156]. Третото пространство е това, което Феликс Гуатари[157] описва като „процес на хетерогенеза“. Гуатари твърди, че „нашата цел трябва по-скоро да бъде създаването на индивидуални култури, докато в същото време изобретяваме нови договори за гражданство: да се създаде такъв държавен ред, в който необичайността, изключенията, и рядкостта съжителстват при най-малко потиснически условия“. Той описва тази формация „като логика на „включеното средно“, в която черното и бялото са неопределени, в която най-красивото съществува съвместно с грозното, вътрешното с външното, „доброто“ спори с „лошото“[158], и „аза“ с „другия“. Твърдението на Уилям Конъли[159] в тази връзка е твърде значимо, тъй като той поставя под въпрос политиката на идентичност в различни контексти, и локализира връзката между идентичност и различие в по-широко пространство.

Конъли докосва много въпроси и понятия, някои от които са идентичност, различие, свобода, демокрация, глобална политика, полемичен респект, съжителство, секуларизъм, теизъм, не-теизъм, либерализъм и комунитаризъм. По този начин, той често се позовава на произведенията на Ницше, Свети Августин, Хобс, Хайдегер, Левинас и Дерида. В „земята на може би“, където той ползотворно показва една теоретична форма на „третото пространство“, той има за цел да изгради алтернативна гледна точка структурирана около

„нетеистичната почит към битието, присъствието на различие в идентичността, проблемните условия на връзката между личната и колективната идентичност, култивирането на полемична грижа към несъгласието и взаимозависимостта в идентичностното/ различие, демокрацията и генеалогията като начини за насърчаване на опита с непредвидени ситуации, политическото внимание към глобализацията на непредвидимостта, както и активирането на не-териториалната демократизация, за да се допълни и укрепи териториалната демокрация в късното модерно-време „[160]

Хвърляйки светлина върху всякакъв вид лични и колективни идентичности, той възприема нетеистичния източник на етично вдъхновение без да изисква универсалност за него. Подобна позиция предполага силна подкрепа за активна плурализация на етичните източници в обществения живот по начин, който къса едновременно и „със секуларизма, който има за цел да ограничи вярата в рамките на частната сфера, и с тео-центрираната визия, която има за цел да обедини хората зад една истинска вяра.“[161]. Нетеистичното етично вдъхновение, по скоро има за цел да сведе етико-политическия живот до преговори и споразумение между подчинените страни повече, отколкото до общо признание на една универсална вяра, или консенсус изкован от предполагаемата власт на по-добрия аргумент. Противно на това, което твърдят популистките политици, Конъли правилно отбелязва, че няма вярна, идентичност, защото всяка идентичност е специална, релационна и конструирана. Идентичността е конструирана чрез динамичен и интерактивен социален процес, който е дискурсивно оформен в специфичен социален и исторически контекст, и непрекъснато се преплита с икономически и властови отношения[162].

Дадена идентичност, било то индивидуална или колективна, се формира по отношение на набор от различия. Един индивид, или група, е обект на различен вид натиск, за да се определи, да регулира, или изключи някои от тези различия като „другост“. Качеството на демократичния режим зависи от потвърдения отговор на тези видове натиск. Една от философските дискусии, към които Конъли[163] препраща в същия този контекст е „полемичното отношение“, или това, което някои критици наричат „полемична демокрация“. Той определя полемичната добродетел като гражданска добродетел, която позволява на хората да почитат различни окончателни източници, да култивират взаимно уважение въпреки различието, да преговарят и договарят по-големи комплекси от проблеми за да определят общите правила по начин, който потвърждава политическата взаимозависимост между гражданите. Майкъл Валцер[164] се отнася по същия начин към значението на политиката визираща идентичността в търсене на уважение и признание, водещи до това, което Конъли нарича „полемичен плурализъм“. Валцер подчертава също и значението на официалното признаване от държавата на другостта на другия:

„Политиката визираща идентичността е само понякога насочена пряко към държавата – както когато една вторична група с установена териториална база изисква автономия или отцепване. Когато групите са разпръснати, както в имигрантските общества, практическото претворяване на търсеното уважение се осъществява най-вече в сферата на гражданското общество … Търсейки начини да утвърдят своята идентичност и да демонстрират гордостта си от това което са, мъжете и жените действат по-скоро в качеството си на работници, вярващи, или съседи, отколкото като граждани … ползите [от политиката визираща идентичността] са не толкова политически, колкото асоциативни … Политиката визираща идентичността в съвременните плуралистични общества е най-съществено и най-проблемно, политика на слабите групи, чиито членове са бедни и сравнително безсилни. Изглежда, че най-добрият начин те да бъдат уважени е обръщането към проблемите, свързани с тяхната колективна слабост. … Бихме могли да изискаме, да речем, държавно спонсорирани тържества, свързани с общата история и култура на една или друга група: празници, медийни програми, музейни експозиции, и така нататък … Насърчаване на уважението е онова, към което трябва да се стремим …“[165]

По този начин, официалното признаване на другостта на такива групи като имигрантските общности, мюсюлманските малцинства, автохтонните малцинства, или на всякакви други социологически, или антропологически определени малцинства, могат да ги подтикнат да се включат по активно, и в по-голяма степен в обществата на мнозинството. От тази гледна точка, по-равнопоставеното представителство на тези групи в музеите, медиите, политиката и други законни пространства на комуникация е по-вероятно да допринесе за формирането на сплотени общества в Европа.

Предмет на научно изследване: лидерът или партията?

Един от най-интересните въпроси в изучаването на популизма е да решим дали е по-добре да се съсредоточим върху лидера, или върху партията. Въз основа на задълбочено проучване, Мофит[166] стига до заключението, че изборът често се прави въз основа на региона, или на страната, която се изследва. Литературата показва, че тези, които се фокусират върху лидера е по-вероятно да се занимават с изследване на латиноамериканския, африканския или азиатскотихоокеанския популизъм, докато тези, които се фокусират върху партиите, по-вероятно изследват европейския популизъм. Имената на латиноамериканските популистки лидери като Уго Чавес, Алберто Фуджимори и Фернандо Колор, азиатско-тихоокеанските популистки лидери като Майкъл Сата, и Раида Одинга често изскачат в разговорите за популизма в тези региони. В тази връзка, Турция също се вписва в тази първа категория, където лидерът, образа и личността на Реджеп Тайюп Ердоган предхожда партията. Обаче именно политическите партии се открояват на преден план, когато изследваме популистките движения в Европа, като Британската партия на независимостта (UKIP) във Великобритания, Националният фронт във Франция, Движението на петте звезди в Италия, или Джобик в Унгария. Въпреки това, напоследък често се случва лидерите на тези партии да бъдат забелязвани преди техните партии. Найджъл Фараж определено стана много популярен във връзка с референдума Брекзит през юни 2016 г. Марин Льо Пен винаги се радва на определена популярност във Франция и Европа. Популярността на Герт Вилдерс вече надмина тази на неговата Партия на свободата в Холандия. Независимо от региона, има едно нещо, което е много ясно за всеки изследван случай: можем да си представим популизъм без партия, или движение, но е доста трудно да си представим съвременния популизъм без лидерство.

Заключение

Целта на това изследване бе да направи обзор на литературата въз основа на теоретичните и емпирични анализи, свързани с въпросите за причината и следствието: какви фактори са причина все повече граждани да подкрепят популистките партии от дясно или от ляво? Често се предполага, че привържениците на такива популистки партии се набират сред ангажираните с политически протести, сред онези, които се вълнуват от решаването на един определен проблем, сред „губещите от глобализацията“, или сред етнонационалистите. Въпреки това, картината изглежда е по-сложна. Избирателите на популистките партии са недоволни, и недоверчиви към традиционните елити, и преди всичко, са враждебно настроени към имиграцията и нарастването на етнокултурното и религиозното многообразие. Макар че тези граждани се чувстват икономически несигурни, тяхната враждебност произлиза основно от убеждението им, че имигрантите и малцинствените групи заплашват националната им култура, социалната им сигурност, общността им, и начина им на живот. Те се възприемат от последователите на популистките партии като предизвикателство към сигурността, заплашващо социалното, политическо, културно и икономическо единство и хомогенност на нацията им. Основният проблем на тези граждани е не само продължаващата имиграция и бежанската криза, те са също дълбоко разтревожени от мюсюлманския произход на хората, които вече са се заселили предимно в западноевропейските страни. Антимюсюлманските настроения се превърнаха във важен двигател на подкрепата за популисткия екстремизъм – отношение, което се основава на схващането, че всички хора от мюсюлмански произход са етнически, културно, религиозно, политически и икономически еднородни. Това означава, че загрижеността по отношение на имиграцията, и призоваването за намаляване на броя на имигрантите чрез затягане на граничния контрол, не са достатъчни.

Популистките партии изглежда инвестират във влошаващите се икономически условия, в обществените нагласи към имиграцията, и в предразсъдъците спрямо мюсюлманите и исляма, както и в общественото недоволство от реакцията на традиционните елити към тези въпроси. Възгледите и идеите, които те възприемат, не могат да бъдат отхвърлени като тези на едно маргинализирано малцинство. Изглежда, че тези партии ще останат на политическата сцена по-дълго от очакваното. Обществената загриженост за имиграцията и нарастването на културното и етническото многообразие, тревожността по повод наличието и съответствието на мюсюлманите, и недоволството от работата на традиционните елити по тези въпроси е малко вероятно да се разсеят. Както Матю Гуудуин[167] посочва в изследване, проведено през 2011 г., трайният характер на това предизвикателство е може би най-добре отразен в констатациите от онзи период, показващи че популистките екстремистки партии не са изключителна собственост на по-възрастните поколения. Има доказателства, че онези, които гласуват за тези партии оказват влияние върху електоралните навици на децата си. Например, известно е, че 37 на сто от подкрепата за лидера на Националния фронт във Франция, Марин Льо Пен, идва от хора на възраст под 35 години, които са засегнати от продължително състояние на хронична безработица.

В този обзор също така бе изтъкнато, че популисткият политически стил е станал много широко разпространен, наред с възхода на неолибералните форми на управляемост, и капитализирането на онова, което се представя като легитимно в културно, етническо, религиозно и цивилизационно отношение. Превъзходството на културно-религиозния дискурс на Запад вероятно ще формира много от социалните, политически и икономически конфликти в рамките на обхвата на религиозните различия на обществата. Много от несгодите и трудностите с които се сблъскват имигрантите и техните потомци, като бедност, изолация, безработица, неграмотност, липса на политическо участие, и нежелание да се интегрират, се приписват на техния ислямски произход, за който стереотипно се смята, че е в конфликт със западните светски норми и ценности.

Превод: Таня Рейтан-Маринчешка

Айхан Кая е професор по политически науки, преподавател в катедрата по Международни отношения към Истанбулския университет Билги; директор е на Европейския институт в Истанбул. Специализира в областта на европейските идентичности, евро-турците в Германия, Франция, Белгия и Холандия, черкезката диаспора в Турция, както и изграждането и изразяването на модерните диаспорни идентичности. Получил е докторската и магистърската си степен в Университета Уоруик, Англия. Предпоследни сред множество му издадени книги са: „Европеизация и толерантност: Митът за толерантността“ (2013); „Ислям, миграция и интеграция: Епохата на секюритизацията“ (2012). Активно участва в европейски проекти по проблемите на европейските идентичности и миграция. През 2016-2017 е гост изследовател по програмата Жан Моне към Европейския университетски институт и Центъра за съвременни изследвания Роберт Шуман във Флоренция, Италия.

За турците и за техните пословици

Автор(и): Георги Карев

1. Хроника на едно съжителство

Едва ли има други два народа, чиито съдби да са били така дълго и толкова трагично преплетени, както тези на българите и турците.

За турците, тогава номади в Сибир, споменават за първи път китайски хронисти около 1300 г. пр. Хр. В турски документи от VIII в. пр. Хр., намерени в Монголия и Сибир, названията „йогузи“ и „турци“ са използвани за две отделни етнически общности, понякога във война помежду си, понякога в съюз, обикновено доминиран от турците. Много по-късно, Махмуд Кашгари, турски учен от XI в., определя и йогузите като турско племе. През първите векове от нашата ера, турските племена, живеещи около сегашна Монголия, формират една сравнително стабилна конфигурация и мигрират към Алтайските планини и езерото Байкал в Централна Азия. Няколко утвърдени градски центрове и една формираща се през VI в. турска държава изпращат свои посланици в столицата на Византия, Константинопол, и на свой ред приемат посланици оттам. Това малко кралство скоро се разпада – на базата на племенни вражди – на отделни градове-държави. През IX – X в. турците мигрират на запад към земите между Сър Даря и Аму Даря и източно от Каспийско море. В новото си местообитание турците, повечето от които спадащи към т. н. огузки племена с техните собствени племенни религии, попадат под влиянието на Исляма и го възприемат за своя религия. Подобно на другите турски племена, и огузките турци са били вътрешно разнородни, но традиционните ценности на номадския племенен живот – ездаческото изкуство, любовта към конете, съвършенството в стрелбата с лък от препускащ кон и в същото време верността към кръвните родственици, традициите на смелост и лоялност, са поддържали общността им относително сплотена. Дори и след приемането на Исляма, те дълго продължавали да живеят моногамно, а жените – да играят значителна роля в племенната им култура (1).

Когато турците започват да навлизат в Ислямския свят, общественият им статут в него бил нисък; първоначално те били използвани като наемници и пазачи от халифите на Багдат и техните подчинени. Но през XI в. селджукските турци, наречени така по името на военния водач на едно от огузките племена, постепенно установяват контрол върху източните области от халифските земи и накрая формират Селджукската империя, която през XII в. се разпростира от Източен Иран до Западен Анадол. Така лидерската роля в ислямския свят постепенно преминава в ръцете на турците. Отоманската империя, създадена (1299) след падането на Селджуците и наречена така по името на основателя си Осман I (Отман), по-късно, през разцвета си по време на царуването на Сюлейман Великолепни, наричан още Сюлейман Законодателят (род. 1494, на престола 1520-1566), се разпростира на три континента, от бреговете на Мароко до бреговете на Иран и от Южна Полша до Южен Йемен, има площ 3 млн. кв. км. и 60 млн. поданици. Но още двеста години преди този разцвет, към средата на XIV в., когато балканските страни се изтощават взаимно чрез чести и – както сега ни се струва – почти безсмислени военни конфликти, турският натиск откъм Мала Азия към Югоизточна Европа застрашително нараства. Османското емирство, което се развива в посока към модерна за времето си военно-феодална държава, все повече укрепва. Особено при наследника на Осман, Орхан (1326-1359), цялата византийска част от Мала Азия преминала в турски ръце. Военният натиск срещу Византия се засилил още повече при синовете на Орхан – Халил и Сюлейман. Йоан Кантакузин, който бил фактическият ръководител на византийската политика по време на царуването на своя зет, младия и неопитен Йоан V Палеолог, предприел отчаяни усилия да пресече непрекъснатите набези на завоевателите. В опит да създаде флот, който да прегради пътя им от Мала Азия към европейските брегове на Мраморно море, Кантакузин изпратил пратеници в Търново, за да поискат финансова подкрепа от Иван Александър. Споразумението било постигнато, но по-късно българският владетел отказал обещаната сума.

По същото време държавният упадък на България намира ярък израз в нарастващата феодална разпокъсаност, започваща от най-високите управленски равнища. Самият Иван Александър, според упреците на мнозина негови съвременници „робувайки на своята похот“, държи да остави на търновския престол сина си от втория си брак Иван Шишман; затова изпраща законния си престолонаследник, сина от първия си брак Иван Срацимир, да управлява Видинското княжество, по-късно Видинско царство. Иван Срацимир никога не прощава на по-малкия си брат привилегията да царува над Търновското царство, а влашкият двор не прощава на Иван Александър за първата му жена, прокудена от него обратно във Влашко. Като израз на пълния разрив между Търновското и Видинското царство, различно била ориентирана и външната им политика. Иван Шишман поддържал тесни връзки със Сърбия и ги заздравил чрез брака си с една от дъщерите на новия сръбски княз Лазар (1371-1389). Иван Срацимир пък поддържал връзки предимно с влашката държава и се оженил за сестрата на влашкия воевода Владимир Влайку. Към дълбоката взаимна ненавист между двамата братя по баща, се добавя и получаването на практически пълна независимост от Деян, деспот на Велбъджката област, Хрельо, владетел на района между Щип, Струмица и Рилския манастир, Момчил, владеещ почти изцяло Родопите и потомците на Тертер – братята Балик, Теодор и Добротица – управляващи Добруджа, с център Карвуна, близо до пристанището на днешна Каварна. Катастрофално нараства социалното неравенство сред населението. Задълбочава се антихристиянската и противодържавна роля на ересите; въпреки проведените няколко събора за разобличаване на богомилството и за наказване на най-активните му разпространители, то продължава да разяжда като язва българската държавност. Тези, които най-много държат, че сме прекарали петте века турско владичество като робство, главно позовавайки се на Вазовото заглавие „Под игото“, от който роман вероятно са чели само откъсите, поместени в техните христоматии (да си припомним кампанията, иронично наричана „Искаме си робството!“), а в същото време настояват, че богомилството било безценен български принос към европейската култура, би трябвало да прочетат романа „Иван Александър“ от същия автор, където в главата „Ереси в XIV в.“, е разкрито по един наистина блестящ начин как в навечерието на падането на страната ни под чужда власт богомилството „…заливаше с талазите си православието и подравяше с тленотворното си влияние основите на църквата и държавата“. Изключително точен в задълбочената си оценка на богомилството е и Тончо Жечев: „Нищо не е така чуждо на мрачния дух на богомилите, както идеята за земно и обществено строителство, за бавно и последователно усъвършенстване на човешката общност…От богомилството, през радикалния либерализъм и реакционния консерватизъм до комунизма, ние сме и си оставаме омагьосани пленници на отрицателни и разрушителни идеи и движения – вчера, днес, утре. Винаги ни е ясно какво и как трябва да се отрече и разруши, никога какво и как да се съгради солидно и за дълго“ (2).

Към жестоката феодална разпокъсаност, дълбоките социални противоречия и тленотворното въздействие на ересите се прибавя и незапомнена дотогава няколкогодишна суша, която обрича на страшен глад българското население, традиционно препитаващо се почти изцяло със земеделие и скотовъдство. В края на 40-те и началото на 50-те години на XIV в. страшна чумна епидемия (черната смърт) опустошава големи части от Европа и, разбира се, не подминава и България. Така климатични, социално-икономически, духовни и епидемиологични фактори създават и задълбочават една незапомнена криза; като че ли сам Бог е отвърнал лицето си от нашия народ. Все по-ярко изпъкват неразумните и неудачни политически и военни решения на балканските владетели. В борбата за върховната власт във Византия между Йоан VI Кантакузин и Йоан V Палеолог, цар Иван Александър и сръбският крал Стефан Душан застават на страната на Йоан Палеолог и изпращат войски в негова подкрепа. От своя страна, през 1345 г. и двете съперничещи си за византийския престол страни изпращат пратеничества при Орхан да искат неговата подкрепа; Орхан предпочита за съюзник Кантакузин и му изпраща отряди, командвани от сина му Сюлейман, с което Кантакузин завинаги си спечелва ненавистта на християнското население. През 1352 г. при Димотика турските войски нанесли тежко поражение на сръбските, след което нахлули в България, опустошавайки и плячкосвайки обширни райони. Съюзът между византийския владетел и османския султан укрепва с брака на дъщерята на Кантакузин, Теодора, със султан Орхан. След като с турска помощ Кантакузин завладява тракийските градове по Южното Черноморие, той влиза в Константинопол и става съимператор с Йоан V. Но съимператорството се оказва временно, а враждата – вечна. В крайна сметка Йоан V, който е предшественик на Кантакузин на престола, се оказва и негов приемник на същия престол. А след окончателното му отстраняване от властта, Кантакузин се замонашил в един от Светогорските манастири. Едва ли е нужно да се посочва, че всички тези междуособици все повече изтормозвали и византийското, и българското население и увеличавали апетитите на османските завоеватели. За разлика от предишни нахлувания, когато завоевателите награбвали плячка и роби и се оттегляли в Мала Азия, сега те все по-често се заселвали на завладените територии. През 1352 г. отрядите на Сюлейман превзели малката крепост Цимпе на Галиполския полуостров, а две години по-късно, след унищожителното земетресение, разтърсило този полуостров, била превзета и важната крепост Галиполи (тур. Гелиболу). Сюлейман разпоредил много турски семейства да се заселят там и да възстановят пораженията от земетръса. Така било създадено турско предмостие към Европа; то станало център за опустошителни набези в Тракия, предимно по долината на Марица, където много селища били разорени и хиляди българи – избити или отвлечени в робство.

Сключеният през 1355 г. съюз между България и Византия, скрепен с брака на дъщерята на Иван Александър, Кераца, с Андроник, малолетния син на Йоан V Палеолог, не донесъл очакваните резултати. Нещо повече, през близките години между двете страни отново възникнали въоръжени конфликти. С идването на престола на сина на Орхан, Мурад I (1362-1389), започва поредното турско настъпление в Тракия, където много селища – и византийски, и български, паднали в турски ръце. Едновременно с масовите избивания и поробвания на българското население, османците изпращали в новозавладените територии все нови и нови заселници от Мала Азия. Владетелите на Средна и Южна Македония, братята Вълкашин и Углеша, се насочили с войските си към Одрин, но в решителното сражение при крепостта Черномен (1371) претърпели жестоко поражение и загинали в битката. В една приписка от монах, съвременник на тези събития, четем: „Едни от християните бяха изклани, други отвлечени в робство, а онези, които останаха там, смърт несретна ги покоси, защото изгинаха от глад, опустя земята, лиши се от всичките си плодове, погинаха людете, изчезна добитък и плодове. И наистина тогава живите облажаваха по-рано умрелите.“ (3). След победата си при Черномен, Мурад I, чрез едно от пратеничествата си в Търново, поискал сестрата на Иван Шишман за жена. След дълго колебание и протакане, пред лицето на нарастващата военна заплаха, българският цар склонил и сестра му Кера (Мара) Тамара потеглила на юг, изпратена от търновското население като доброволна жертва в името на християнството и на България (1378). От друга страна обаче и преданията, и документите, разказват за голямата любов между султана и българската му съпруга, на която било позволено дори да запази православната си вяра. Но след смъртта ѝ, султан Мурад I се почувствал напълно освободен от ангажиментите си към българите и предприел широко настъпление срещу държавата на Иван Шишман. Един турски хронист разказва как пълководецът Хайредин паша, при завръщането си от поредния си поход, паднал по лице в краката на султана „…с безчетно количество пари и роби и с робини с лица като феи“. Хиляди българи били продадени по робските тържища на о-в Кипър и в Кандия (на о-в Крит).

Интересен е паралелизмът между историческата съдба на Византия и тази на България, включително на царстващите в тях династии; този паралелизъм очевидно се дължи не на личностни прилики, а на общи закономерности на късния феодализъм. Един от участниците в похода на крал Сигизмунд срещу турците, германският рицар Шилтбергер, не без удивление отбелязва: „Аз бях в три страни, и трите се казват България“. За кои три Българии става реч, не остава никакво съмнение от посочените от този автор техни столици – Видин, Търново и Калиакра. През последната четвърт на 14 в. (от около 1373 г.), Византия вече се намирала във васална зависимост от султан Мурад. Точно по времето, когато последният се готвел за решаващи походи и битки, Византия се разпаднала на четири части – в Константинопол управлявал Йоан V Палеолог, а в Южна Тракия, Солун и Пелопонес – синовете му Андроник, Мануил и Теодор, отношенията между които не се отличавали съществено от тези между владетелите на „трите Българии“. Това е само един от примерите за паралелната съдба на християнските балкански страни в навечерието на тоталното им османско завладяване. След продължителна обсада на София, поредното предателство решило съдбата ѝ. Помохамеданченият българин Узунджа Сьондюк успял да спечели пълното доверие на ръководещия отбраната на София, воеводата бан Янука, след което, в качеството си на доганджи-баши (началник на соколарите) го отвлякъл по време на лов в околностите на града и го предал на османското командване. Софийската отбрана била дълбоко разстроена и градът паднал в турски ръце през 1382 г. През същата година голяма турска армия, водена от генерал Али паша, успяла да премине старопланинските проходи и, след тежки боеве с войски на Търновското царство и деспотството на Добротица, завладяла крепостта Дръстър на Дунава. Така била прекъсната не само връзката между България и Сърбия, но и между владенията, на които самата България била разпокъсана (4).

Може би най-решаващата битка от завладяването на Балканския полуостров била тази между обединените сили на сърби, българи, власи и бошнаци, начело със сръбския крал Лазар, и турската армия, предвождана лично от султан Мурад I, на Косово поле на 15 юни 1389 г. Въпреки, че в тази битка самият султан бил убит, командването било поето от сина му Баязид, който нанесъл съкрушително поражение на християнските войски.

След дълга неуспешна блокада на Търново, в момент, когато новият султан – Баязид I Йълдъръм – почти бил склонен да се оттегли, точно тогава (според преданието – отново в резултат на предателство) една от крепостните порти била отворена. Обсаждащите отначало не можели да повярват – страхували се, че това е клопка, устроена от обсадените. Сред това нахлули през тази порта, в града настанала паника и той скоро паднал в ръцете на неприятеля (17 юли 1393 г.). Турските войски обсадили Никопол, където се намирал Иван Шишман, и след сравнително кратка обсада градът бил превзет. За съдбата на владетеля има няколко различни версии, но сега за най-достоверна се счита изложената в турски документ от XV в., според която султанът наредил той да бъде обезглавен, а градът – превърнат в турски санджак. Вече цяла Европа тръпнела пред невижданото турско нашествие; като израз на тази обща тревога унгарският крал Сигизмунд организирал кръстоносен поход на югоизток с 60-хилядна армия, но на 25 септември 1396 г. огромната армия на Баязид нанесла съкрушително поражение на християнските войски. Скоро след това Баязид превзел Видин, пленил Иван Срацимир и го заточил в Мала Азия, откъдето няма по-късни сведения за съдбата му. Така през 1396 г. цяла България паднала окончателно под турска власт (3). Така се затваря една страница на войни и кръвопролития, а се отваря една огромна книга от петвековно страдание.

И до ден днешен продължаваме да се питаме как и защо е било възможно това да се случи. В светлината на историко-политическите различия между завоюваните и завоевателите, причините за тази развръзка не са особено трудни за анализ. Тук ще направим един съвсем бегъл преглед на тези различия, с ясното съзнание, че те са абсолютно недостатъчни да обяснят това, което се е случило с българската държава. България и съседните ѝ християнски страни са в късен, твърде напреднал стадий от развитието на феодализма, който се характеризира със силно изразен политически, административен и военен сепаратизъм. На този етап трайното и почтено сътрудничество между балканските страни, дори и пред лицето на надвисналата опасност, е практически невъзможно. България е разделена на три, не само независими, но и враждуващи помежду си „царства“, а вътре във всяко от тях местните боляри, начело на феодалните си владения, враждуват както помежду си, така и със всяка (дори и относително) централна власт. Както посочихме по-горе, напълно аналогична била ситуацията и във Византия. Това изключва не само взимането на общи стратегически решения, но и обединяването на финансовите ресурси и армейския потенциал. Диаметрално противоположна била ситуацията при османските сили. Тяхната империя била във всестранния подем, характерен за възходящия военен феодализъм: силна и решителна централна власт, държаща всичките си поданици – от великия везир до последния селянин – в абсолютно подчинение и недопускаща никакво поле за центробежни тенденции; в същото време – умела мотивация за ревностните изпълнители на султанската воля на всички равнища на административната и военната йерархия. На високите сановници, приближени до султана, както и на висшите офицери, били раздавани „мюлкове“ – обширни поземлени имоти, чиито качества и размери зависели от извоюваните в битките победи и от постигнатите дипломатически успехи. Още по-голямо значение (поради по-голямата си масовост) имало създаването на многобройна прослойка от войници-земевладелци (спахии, тимариоти), размерът на чиито „тимари“ също зависел от заслугите им към султана. За разлика от християнските балкански страни, нито високите сановници в своите мюлкове, нито спахиите в своите тимари, разполагали с някакъв административен или съдебен имунитет; до края на живота си те оставали в пълна зависимост от благоразположението на султана, което ги правело изключително старателни в изпълнението на неговата воля.

Наред с тези различия между балканските страни и техните завоеватели, огромен проблем за християнските балкански народи през периода на късното средновековие, та и до по-ново време, е ренегатството (5). Тази като че ли генетично заложена склонност към измени и предателства оставя траен и изключително подтискащ отпечатък върху историята на падането на България под турска власт.

Заговори, измени и предателства не липсват още векове преди турското нашествие на Балканите. Достатъчно е да приведем само два примера. Според написаното от двама независими помежду си византийски хронисти, Самуиловият брат Арон искал да завземе цялата власт, заговорничейки с ромеите срещу брат си. Когато през 976 г. предателството му било разкрито, Арон трябвало да заплати за него с живота си и с живота на цялото си семейство. Оцелял единствено синът му Иван Владислав, и то поради крайно енергичното застъпничество на Самуиловия син Гаврил Радомир. А след четири десетилетия на таена мъст и омраза, Иван Владислав се „отблагодарил“ на първия си братовчед и спасител, като подло го убил по време на лов, след което погубил и семейството му, а след това смирено молил за мир и покровителство оня, когото историята вече била белязала с прозвището „Българоубиец“. Вторият пример е съдбата на създателите на Второто българско царство – тримата братя Асеневци. Първият, Асен, бива убит от български болярин – предателя Иванко; името на убиеца на втория брат – Петър – не е стигнало да нас, но е достигнал запис, че и той е „паднал пронизан от меча на свой сънародник“. А третият брат, великият и като пълководец, и като дипломат Калоян, бил подло убит по време на обсадата на Солун. Преданието приписва това на един от неговите военачалници, куманина Манастър, може би с помощта на жената на Калоян, която също била куманка. Ние нямаме напълно сигурни данни за това; възможно е това предание да е мотивирано от желанието на съвременниците поне убийството на третия Асеневец да не е извършено от българска ръка.

Във всеки случай дългият период на завладяването на България от османците е непрекъснат низ от редуващи се поражения и предателства. Почти всяко поражение в кулминационната си точка е решено от някое предателство, а когато това поражение се е превръщало във факт, то е ставало моралната и психологическата почва, в която са покълвали отровните семена на следващите предателства. И този кръг се е затварял много и много пъти. Да не говарим за това, че местните „владетели“ просто са се надпреварвали да декларират своята преданост към завоевателите и да стават техни васали, а с това не само да гарантират живота си, но и да получават своя мъничък „бонус“ в борбата си за корони, титли и богатства. Понякога дори самите нашественици изпитвали възмущение и погнуса от толкова много подлост. Поради това предателите нерядко получавали от тях далеч не онова, което са очаквали. Един очевидец, еничаринът Константин Михайлович от Островица, разказва, че след битката на Косово поле (1389) султан Баязид наредил предателите на княз Лазар да бъдат убити, като се обърнал към тях с думите: „Шом като не останахте верни на своя господар в бедата му, вие и спрямо мене ще постъпите така“. А някои от доброволните васалства и до днес са кървящи рани в българските сърца. Достатъчно е да припомним, че любимият герой на християнския народен епос, Крали Марко, същият, който побеждава Чер Арапин и Муса Кеседжия, същият, който освобождава три синджира роби, всъщност загива като покорен васал на страната на османците в тяхната битка при Ровине против опълчилия се срещу Баязид I влашки воевода Мирчо.

Османските хронисти описват, наред с невероятния героизъм на обсадените жители на някои български градове, и десетки примери за добре защитени крепости, предадени на турските войски не поради глад, жажда, епидемии или военни поражения, а единствено поради неистовото желание на владетелите им да изкопчат от нашествениците облаги и привилегии за себе си и за своите потомци. Типичен пример е крепостта Бер (в османските източници Караферия). Неотдавна открити документи посочват и името на изменника – Корнопул – и назовават поименно над десет „Корнопули“ – негови потомци, които с цената на дядово и прадядово предателство дори и през XVI в. все още били освободени от безбройните данъци в Османската империя. Така те „продължавали да се разграничават от останалите местни жители с наследственото клеймо на позора, което носели и предавали заедно с привилегиите си от бащи на синове и внуци“ (5).

Десетки представители на дребната балканска „аристокрация“ от Черно море до Драч и от Дунава до гръцките острови приемат да воюват в османската армия като християни-спахии, т. е., срещу участъци земеделска земя. Отдавна забравените им имена се мяркат често в османските поземлени регистри. Но, без да бъдат екзекутирани като предателите на княз Лазар, нито те, нито потомците им, са се радвали особено дълго на така спечелените благини. Социалният им статус деградирал неумолимо: отначало като че ли щедро наградени за службата си в турската армия с апетитни земеделски имения („тимари“), впоследствие те останали само с освобождаването си от данъци, с тенденция постепенно да бъдат приравнени към обикновената „рая“. Един интересен документ от 1675 г., т. н. „Книга на жалбите“, показва, че в Кюстендилския санджак по онова време е имало „деветима неверници-тимариоти“, които непрекъснато се оплаквали до върховните власти, че ги приравняват към „раята“, въпреки че грижливо пазели бератите, издадени на дедите им от самия султан Мурад I (5).

Егоистичният мотив за собственото оцеляване, не просто като доминиращ, а нерядко като единствен елемент от личностната структура, оправдаващ и измяната, и най-долното предателство, все по-здраво се вкоренява в психиката на поробените. Атавистичният страх за собственият животец преживява през всичките пет века на чуждото владичество – и ние го виждаме, още по-отблъскващ и гнусен, при потушаването на Априлското въстание. Захари Стоянов описва не един и два случая, когато е бивал залавян от българи, с единствената цел да го предадат на башибузука. След като вече познава дядо Вълю, който разиграва цяла пиеса, за да отведе групата на Бенковски под дулата на турската засада, той не престава да се учудва. Един от срещнатите из Троянско българи, в които премръзналият и прегладнял Захари се опитва да види свои спасители, биволарят Дочо, най-чистосърдечно му заявява: „На нас ни се поръча всеки ден, щом видим такива като вас хора, да обаждаме на агите, което аз ще да извърша, за да ми бъде мирна главата“. Най-чудовищното е, че тези негови сънародници не просто се престарават в предателството си, но те изпитват истинско щастие и удоволствие да го извършат. Когато българи се нахвърлят върху него и го залавят в Троянския балкан, „…радост и удоволствие блещеше по лицата на победителите“. Тези „победители“ изпращат един помежду си до най-близкото село да съобщи за техния подвиг, за да не излиза на другия ден аскерът да го търси и „…за да не се мъчат хората напусто“. А накрая питат своя пленник дали няма у себе си пари: „По-добре дай ги на нас да те споменаваме, отколкото да ги вземат кучетата – казаха те с братско съчувствие“. На молбата на заловения въстаник поне да го оставят под охраната на местните чорбаджии, вместо да го предадат на башибузуците, които още през нощта ще го смажат от бой, отговорът бил: „Това ние не направяме, всинца сме християни, дето се е казало!“. И все пак тези християни („дето се е казало“!) отвеждат пленника си именно в къщата, където са разквартирувани башибузуците, а там се надпреварват да разказват как са го заловили, въпреки че османските им покровители не проявяват ни най-малък интерес към развълнуваните им разкази. Един от главните герои на въпросното залавяне, Петко, предупреждава турците, че вече не само няма да им предава комити, но и сам той щял да стане такъв. В отговор на тяхното изумление той обяснява, че не разбира дали заловеният е комита или някой бей, след като са го поканили да се разположи редом с тях, вместо да го вържат с въже за решетката на прозореца, а краката му да оковат в букаи.

И ако думите на тези, които го връзват, за да го водят при башибузука „…всинца сме християни, гдето се е казало!“ звучат като гавра с християнството, още по-нагла гавра са молитвите на друг „християнин“: „Днес имаме събота, а утре е света неделя; довечера ще да запаля две-три свещи и ще се моля Богу да вразуми агите да те обесят по-скоро – каза един от православните братя, който по мазната си физиономия приличаше да е от чорбаджийската пасмина“.

Тук виждаме последната, почти недостижима степен на човешкото падение – не просто липса на патриотизъм, не само липса на чувство за национална и православна принадлежност, а буквално загуба на нормалното чувство за принадлежност към човешкия род. Всичко това измъченият въстаник коментира с тъжна ирония: „Виждаше се работата, че по онова време и по понятията на тукашните хора предателството не съставляваше още порок“ (6).

Не можем да не се запитаме как е станало всичко това и какво е трябвало да преживеят предците ни през тези пет века, за да стане то възможно. И какво е нещото, изпълващо тези петстотин години, как да го наречем, за да не сбъркаме? Предложения не липсват: присъствие, съжителство, владичество, господство, робство… Напоследък като че ли се възприема терминът владичество, който изглежда е най-балансиран; във всеки от останалите се съдържа зрънце истина, но в същото време всеки от тях предизвиква и доста основателни възражения. Ако започнем с „робството“, не можем да не отбележим, че (като изключим хората, пленени и отвлечени от османците при завоюването на Балканите и разпродадени по робските пазари на Средиземноморието и Близкия Изток), нито икономическото, нито гражданското състояние на „раята“ отговаря на световно-възприетите критерии за робство. Отдавна не е тайна, че по време на Освободителната руско-турска война руските войници са били изумени от това, колко по-богато и по-свободно са живеели освобождаваните от тях български селяни и занаятчии в сравнение с тях, своите освободители, идващи от една империя, в която безправието, мракобесието и деспотизмът нямали равни на себе си. Или, както пише Захари Стоянов, „Него време самите ни освободи-тели, които са газили Дунава, уж да ни освободят, са били роби, десет пъти по-мъчени и по-угнетявани, отколкото ние, раята. Разликата е била само в това, че на Балканския полуостров тираните са били с чалми, а в Русия – с шапки.“ (7). Не отговаря на понятията ни за робство и фактът, че много български селища са процъфтявали от занаятчийство и търговия (достатъчно е да посочим дори и само Котел, Панагюрище и Копривщица), а жителите им кръстосвали цялата империя, за да продават по пазарите ѝ шаяци и аби от абаджиите, гайтани – от гайтанджиите, медни съдове от бакърджиите, огнестрелни оръжия – от тюфекчиите. Техните стоки са оставали напълно конкурентоспособни чак до изтласкването им от пазарите от машинно-произведените, т. е., вече изцяло промишлените, стоки. При липса на българска държавна организация, Църквата поема нейните функции и се превръща в основа на духовния живот и регулатор на нравствените норми на християнското население. Затова никак не се връзва с представите ни за робство и широкото разпространение на поклонническите пътувания на българите до Светите места. Първите достоверни данни за това движение датират от началото на XVI в., когато в поменика на Зографския манастир са вписани като дарители десетина български поклоници. По-късно на това приключение се престрашават стотици българи, разбира се, измежду по-предприемчивите и по-заможните. Не само въпрос на престиж е било да сложиш пред малкото си име авторитетното „хаджи“. То е осигурявало на своя носител почетно място, респ. „трон“ в църквата по време на Св. литургия, по-лесен достъп до изборно място в общинските съвети, в училищните и църковните настоятелства, в управите на занаятчийските еснафи. Завърнали се от хаджилъка, тези хора не само надълго и нашироко разказвали на близки и познати за далечните, непознати земи и хора и за премеждията си по пътя към тях, но по-грамотните са оставяли и писмени впечатления от всичко това – първите български пътеписи, които и сега четем с интерес. Така че разпалените ратници на тезата „Искаме си робството!“ следва да прочетат, наред с многото други книжки, които са пропуснали, и забележителната „Книга за българските хаджии“ (8). Други термини за статута на нашия народ по онова време, диаметрално противоположни на „робството“, но не по-малко неудачни от него, ни отвеждат в другата крайност – тази на „присъствието“ и „съжителството“. Едва ли при присъствие или съжителство поданиците щяха да плащат над 10 вида данъци, някои от които съвсем официално призната „привилегия“ на немюсюлманското население на Империята. Наред с всеобщия данък джизие (аналог на иранския поголовен данък гезирт), който в края на XV в. за Североизточна България достигал 69-70 акчета на хане (домакинство), а за Софийския вилает – 76 акчета на хане и 18 акчета на вдовица, се е плащал и поземленият данък харадж, който понякога достигал до ½ от реколтата в жито, царевица, просо, ечемик и т. н. Дължал се е също и юшур, един животновъден десятък – една глава от всеки десет крави, овци, агнета, коне, кокошки и т. н. Българите-мъже е трябвало да плащат бедел – военен данък за това, че не служат в армията. Да не говорим за кръвния данък – девширме, при който момченца от 7 до 10-12 години, а понякога и младежи до 18-20, са били отнемани от семействата им, обрязвани и възпитавани в ислямски дух, слугувайки в турски семейства, а след това някои от тях са били назначавани в администрацията, а повечето с навършване на 20 години са били превръщани в еничари (йени – нов, чери – аскер, войска). Първоначално еничарският корпус се е рекрутирал от християни, пленени в хода на завладяването на Балканите, но по-късно този източник се е оказал недостатъчен и в края на XIV в. султан Баязид I въвежда кръвния данък със специален закон – „Девширме Кануну“ (9). Според закона събирането ставало веднъж на 7 години, но впоследствие този срок не се спазвал, а в различните райони събирането на момченцата ставало по различно време, така че се осигурявал сравнително равномерен приток на „кадри“ за еничарския корпус, като това били най-здравите, красиви и интелигентни момчета. Събирали се от 40 къщи по едно момче, и то от семейства с поне две момчета, така че едното да остане при семейството си (9). Като се има предвид царящата в Империята корупция, много българи успявали да спасят децата си от тази горчива участ – някои подкупвали офицерите, събиращи децата, други, с помощта на местните свещеници, подправяли възрастта им в църковните регистри, трети ги „оженвали“ още на 12 години, за да ги извадят от обхвата на закона. Разбира се, имало и такива, за които еничарството било добра възможност за осигуряване на административна или военна кариера за децата им; напр. за длъжността Велик везир традиционно се предпочитали еничари, които често заемали тази длъжност в продължение на няколко века. Докато в продължение на три века еничарите се считали за най-елитната част от Османската армия, през XVIII в., (във връзка и с общия упадък на Империята), корпусът деградирал до степен еничарите да се занимават главно с въоръжени грабежи, разбойничество, рекет и сводничество; в самия Истанбул имало няколко квартали и махали, които гъмжали от еничари и в които никой разумен човек не припарвал нощем. Неподчинението на командващите структури и нападенията върху техни офицери станали обичайно явление. Затова, още в началото на XIX в., султан Махмуд II Адли, наричан от консервативните си противници „гяурския султан“ заради стремежа му да модернизира и европеизира страната, започнал да подготвя ликвидирането на еничарския корпус. На 16 юни 1826 г. той издал съответния указ, но още в навечерието на тази дата („Денят на благополучието“) еничарите били поголовно избити в казармите си, а тези, които успели да избягат, били преследвани и избивани дни наред по улиците от верните на султана части (9, 10). Един век по-късно и, разбира се, в съвсем различен политически контекст, подобна безмилостна разправа със собствена елитна формация е извършена в Хитлерова Германия („Нощта на дългите ножове“). На 30 юни 1934 г. са унищожени т. н. Щурмови отряди (СА), командвани от Ернст Рьом. Според изнесеното от Хитлер в Райхстага, тогава са били разстреляни 61 „метежници“, от които 19 водачи на щурмоваците, други 13 са били убити поради съпротива при арестуването им и трима са се самоубили, т. е., общо 77 души от командния състав на СА. А според установеното на Нюрнбергския процес, в „Нощта на дългите ножове“ са убити 1076 души, повечето от които високопоставени членове на НСДАП.

Непрекъснат тормоз върху българското население се упражнявал и чрез ангарията („меджия“) – безплатен принудителен труд, уж на обществени строежи (пътища, джамии), но многократно повече по частните имоти и земеделските насаждения на местните аги, които определяли дните на меджията единствено по собствено усмотрение. Естествено, при работата си на „меджия“ българите не се престаравали особено, дори напротив: „…между другите деца виждам и наш Тодорча какво прави, той не плеви тревата, ами скубе афиона (мака, Papaver somniferum, б. а.) който му дойде напреде“(11). Пълното незачитане не само на честта, достоинството и имуществото, но и на живота на българите нито се преследвало, нито се наказвало от централните власти: „Този Слав кея (българин, управител на голям турски чифлик, б. а.) зарад една кобила обесил коняря си на бряста всред чифликя си, защото казал, че се изгубила“ (11). Именно безчинствата, произволите и ежедневните унижения тежали особено много на българското население. Един налог, нерегламентиран в официалното данъчно законодателство, но превърнат в негласна традиция от самозабравилите се местни дерибеи, било унижението „диш-хакъ“, налог в пари, който българите трябвало да им плащат при техните „гостувания“ в домовете им, за това, че са си хабили зъбите с гостбите, които трябвало да им бъдат поднасяни. Неканените „гости“ можели да нахлуят в дома ти по всяко време, често и по нощите, да вдигнат цялата ти челяд да им прислужва и да им угажда, и тежко ти, ако не им харесат достатъчно пържените в зехтин яйца, печените пилета, витите баници и паниците с овче кисело мляко. А стопанинът можел да се счита късметлия, ако след преяждането и препиването тези гости си тръгнели или „се кютнели“ да спят, без да посегнат на стопанката или на невръстните ѝ дъщери. Затова и авторът на „Видрица“, тази безценна съкровищница на познание „от първа ръка“ за онези времена, не скрива гнева си, когато ги описва: „Но турци се лесно не смиряват и глава не покланят, вършат си зверските гнусни наслаждения: грабят красиви хубави девици и ги безчестят, млади булки за жени вземат, та ги турчат, а мъжете им убиват, колят, бесят, на кол набиват, на куки закачат и ако някои от българска страна да се оплачат, тия още ги по-зле наказват, тези човекообразни зверове… На турци като кажат за гяурска плячка и жени, в огена се хвърлят и колко ѝ теглил наший бедни български народ от тези проклати зверове и още колко ще пъшка и тегли, не се знае.“ (11).

В светлината на тази тъжна картина, време е да се върнем към един озадачаващ въпрос, който споменахме в началото. Как е възможно най-срамните грехове, наблюдавани при падането на България под турска власт – страхът, подличкото треперене за собствения животец и готовността на всякакви низости за неговото запазване, измяната и предателството и към държавата, и към вярата, а нерядко и към собственото семейство – да ги видим и пет века по-късно, при потушаването на Априлското въстание – не просто просъществували през тези пет века, а удвоени, утроени, учетворени, още по-гнусни, още по-непростими? Защо апостолите и героите, готови да сложат глави пред олтара на Отечеството, са по-скоро изключение, а тези, които без никакви угризения ги предават на инородци и друговерци, които по свое усмотрение да решат накъде да ги поведат, дали към Диарбекир или към „бесилницата“ – именно тези подобия на човеци, те са правилото. Причината за това напразно бихме търсили у владетелите: ако беше у тях, разликата би била в обратната посока, защото при завладяването на България настъпващите са войници на една възходяща военно-феодална сила, а в навечерието на Освобождението това е една загниваща, проядена от корупция империя, „болният човек на Европа“. Следователно само у угнетените трябва да търсим причината за промяната – категорично към по-лошо – в собственото им мировъзрение и морал.

Четиридесетгодишният ми трудов стаж като университетски преподавател и учен беше посветен на човешката генетика и психоантропологията. Това поражда у мене опасения, че хипотезата, изложена в следващия абзац, може да бъде лекомислено отдадена на професионална деформация, свързана с научно-преподавателските ми занимания. И все пак, смея да се надявам, че това няма да стане.

Имам предвид, че ако условно приемем за среда на репродуктивния период у човека възрастта около 25 години, от това следва, че във всеки век се вместват около четири човешки поколения. Това ще рече, че османското владичество на България обхваща 20 поколения българи. Страшно е дори да се помисли, че хората, живели около средата на този период, са имали поне 9 поколения предци и други 9 поколения потомци, които не са виждали страната си друга, освен владяна от чужда империя и под безмилостния произвол на нейните поданици, които не са ги превъзхождали в нищо, освен че принадлежат към господстващия етнос и изповядват годподстващата религия. Така в продължение на пет века у българите се трупа атавистичното проклятие на страха за собственото и на децата ти оцеляване. В резултат, през всичките тези 500 години върху българите действа един извратен, обратно насочен, естествен отбор. Ако Дарвиновият принцип на естествения отбор може да се кодира най-кратко с израза „survival of the fittest“, преживяване на най-приспособените, при българите в продължение на 500 години са се утвърждавали срамни премъдрости като „Стоянова майка плаче, Бежанова майка не плаче“, „Преклонената глава сабя не я сече“ и др., а в категорията „the fittest“ са попадали най-примирените, най-страхливите и (защо да не го назовем в прав текст) най-склонните към измяна и предателство, т. е., най-подлите. Именно те, като „най-приспособени“ към чуждото владичество, живеели по-дълго, по-благополучно и по-щастливо и създавали повече деца. Така настъпва постепенно влошаване на генофонда на популацията; за нищо на света не бихме се съгласили с проповедите на комунистическите социолози, криминолози и биолози, че характерът и отнасянията на личността (включително склонността към морална деградация и престъпно поведение) се определяли единствено от социалната среда, в която тя се е формирала – главно от обучението и възпитанието в семейството и училището. В основата им лежат генетични фактори не по-малко, отколкото в основата на антропологичните белези. Това до голяма степен обяснява чудовищните случаи, описани от Захари Стоянов и, разбира се, не само от него.

2. Още сложни взаимоотношения

Май че трябва да се върнем към съчетанието от робство и съжителство, едно съчетание почти невъзможно, докато не го забележим при българите и турците в дългото им и трудно пребиваване заедно по нашите земи и в дълго и трагично преплетените им съдби, за които споменахме в първото изречение на настоящото есе. По време на петвековното турско владичество, но и доста време след него, двата етноса (като цяло) не са изпитвали особени симпатии един към друг. За да се убедим, че „езикът на омразата“, за който в последно време доста се говори и пише, вероятно се е появил за пръв път по нашите земи, достатъчно е да посочим няколко неласкави думички, с които хората от двата етноса са се назовавали взаимно. От тяхна страна – „кефири“ (неверници) и „гяхвури“ (опростено – гяури, приблизително със същия смисъл като „кефири“). Според някои източници, тази обидна турска дума произлиза от две арабски и в превод означава „поклоници на глави“ – подигравателно напомняне за запазения в някои български села езически обичай да се забучват по плетовете говежди черепи за предпазване от магии. Българите не остават длъжници в недоброжелателната терминология: „кучета“, „фесове“, „чалми“, „гъжви“, „гаджали“, „рязани“, „манафи“, „агаряни“, „поганци“. Каква политическа коректност, какви пет лева?

От друга страна, добре известно е, че и преди Освобождението, и след него, е имало хиляди случаи на добросъседски отношения между хора от двата етноса. Българки и туркини, които са живеели в съседство, често са се събирали, за да си бъбрят „по женски“ и да се черпят с кафета, баници и баклави. На „Курбан Байрям“, когато мюсюлманите раздават част от закланото за празника жертвено животно на хора, които не могат да си позволят това, част от раздаденото овнешко винаги отивало у съседи-българи; и обратно, по Великден децата от турските семейства винаги опитвали яйцата и козунаците, приготвени от българските „комшийки“. За чест на участниците в освободителните борби и в българските въстания трябва да подчертаем, че и в устните указания, и в писаните устави винаги изрично се постановява, че мирните турски селяни не са врагове на въстаниците, и че към техните семейства отношението трябва да бъде като към своите собствени: „Всеки от вас, и които остаяте в къщите си, и които зимате оръжието в ръка, не трябва да бива ни най-малко ожесточен против мирните турци, наши съжители и състрадалци…Честта, имотът и животът на мирните турци трябва и за вас да бъдат толкова мили и свети, колкото са и за тях“. (Из „Прокламация, съчинена от Ботев и Стамболов и датирана 8 септ. 1875“). „Ако някой са осмели да закачи на честта жена или момиче, биле тие от коя и да е народност и вяра, ще бъде застрелян с шест куршума“. (Из „Протокол на заседанието от 17 априлий, станало в Панагюрище под председателството на Георги Бенковски“) (7). Въпреки тези указания, най-голямото антиосманско въстание, Априлското от 1876 г., бива потушено безмилостно и брутално.

Следи от задълбочилата се антипатия между двата етноса се запазват и десетилетия след Освобождението. Намираме ги дори и в късната следосвобожденска литература, макар че българските писатели, бидейки по самото си призвание истински хуманисти, отразяват тези следи не толкова с тъжно примирение, колкото с искрена надежда те да се заличат с времето. Една такава следа намираме например в Йовковия разказ (по-скоро новела) „Съд“, един брилянтен апотеоз на женската красота и на любовта, който навремето анализирах като „едно от безценните съкровища на българската художествена проза“ (12). Главният герой е стар и достолепен турчин, чийто син навремето е бил пребит до смърт „заради някаква женска история“, но е умрял, стискайки зъби, без да назове убиеца си: „…убийците на Рустема останаха неоткрити, не че беше невъзможно да се издирят, но защото престъплението трябваше да заглъхне в расовата омраза, тъй силна през тия години, и защото трябваха още изкупителни жертви за робството, което не беше забравено още“ (13). А у Константин Величков, безспорно един от последните български писатели, които могат да бъдат обвинени в липса на патриотизъм (осъден на смърт за участието си в Априлското въстание и впоследствие помилван), могат да се прочетат следните стихове за мюсюлманите, отиващи да почетат най-значимия си празник:

„Днес светъл е Байрям. На муезина / от минарето спуща се гласът. / Към старата джамия със стотина / засмени богомолци се стремят.(14).

Като чете тези стихове, човек не иска да повярва, че 112 години след тяхното отпечатване, на 20 май 2011 г., сънародници на техния автор – членове на „Атака“, начело с лидера си Волен Сидеров, ще нападнат мюсюлманите по време на петъчната им молитва в самия център на София, пред единствената действаща софийска джамия „Баня баши“. И че депутатът Сидеров ще ругае полицаите, намесили се в защита на нападнатите мюсюлмани, наричайки ги между другото и „еничари“.

Без да навлизаме в детайли, можем да обобщим, че през 138-те години от Освобождението досега, но особено след 1944 година, политиката на българската държава към турското малцинство е била не само учудващо непоследователна, но и дълбоко вътрешно противоречива, изпълнена с люшкане между несъвместими крайности. Има периоди на усилено създаване и щедро финансиране на турски печатни издания, на танцови състави и театри, на фантастични привилегии при постъпването във ВУЗ, напомнящи на тези за децата на АБПФК („активните борци против фашизма и капитализма“), при което властниците никак не се смущават от това как тези привилегии се възприемат от българското население, просто защото всяка привилегия за една част от гражданите на една страна е брутална дискриминация спрямо останалата част. И обратно, имаше периоди на отричане съществуването на турско малцинство (и изобщо на каквото и да било етническо малцинство) у нас и цялата държавна пропаганда беше впрегната да ни убеждава, че турците в България били потомци на насилствено ислямизирани българи, които с времето са забравили родовите си корени. За да се стигне до една просташка асимилационна политика, замислена още през 50-те години на миналия век, започнала през 60-те и завършила в края на 80-те с позорния „възродителен процес“. В потушаването на съпротивата на турското население, освен Държавна сигурност и Народната милиция, бяха включени и значителни армейски части, включително и бронетанкови. Но ако участниците в тази грандиозна операция, запитани дали се чувстват виновни, винаги сочат с пръст към небето с думите „Беше по заповед отгоре!“, то „творците“ на културата, които насипваха сол в незарастналите рани в душите на двата етноса, нямат това оправдание. През 1964 г., написан по поръчка на СБП (ръководен от идеолозите на БКП и от ДС), излезе романът на Антон Дончев „Време разделно“, като морално оправдание за насилствената смяна на имената през 60-те години, а през 1988 г. този роман беше екранизиран от Людмил Стайков, точно навреме за кулминацията на „възродителния“ процес през 1989 г. Така се появи поръчков филм по поръчков роман. И авторът на романа, и създателят на филма, бяха заплатени (пардон, исках да кажа „удостоени“) със званието „академик“. Обяснението на Антон Дончев в едно интервю защо романът му не бил поръчков, наистина е трогателно-наивно: „На мен не са ми давали поръчка. Аз реших да я напиша тази книга. След като и Стефан Дичев, и Андрей Гуляшки отказаха, тогава бях още неизвестен автор“. Значи, поръчка все пак е имало, но тя е била отправена към двама от най-некадърните представители на социалистическия реализъм, а след като те отказали, той, младият и „още неизвестен автор“, се хвърлил върху амбразурата като Александър Матросов и спасил честта на СБП. Без някой да му е давал поръчка, той я изпълнил. При това в стахановски срокове – романът бил написан за…43 дни.

Разбира се, в противовес на клакьорите, старателно пресмятащи колко издания бил претърпял романът на 33 езика (без да отбелязват, че всички „чужбински“ издания, подобно на българските, са изцяло заплатени с парите на българските данъкоплатци), се появиха и немалко критични отзиви (15, 16, 17, 18). Стана ясна истината за двата „документални“ източника, послужили на автора на романа: „Летописът“ на поп Методи Драгинов, описващ събития, които никой освен автора на този летопис не е видял и не е описал и т. н. „Исторически бележник“, най-богатият на ужасяващи детайли източник, описващ масово насилствено помохамеданчване в Родопите, каквото според учените-историци никога не е имало. Стана пределно ясно, че и двата източника са създадени през втората половина на 19 в. и представляват историко-патриотични мистификации, лесно обясними по време на освободителните борби. Стана ясно също, че въпреки задружния хор на певците на дитирамби, художествените неудачи на романа са много повече от художествените му качества. За съжаление, в цитираните критични материали акцентът е поставен повече върху историческата недостоверност на романа и върху художествените му провали, нежели върху неговата политическа и морална нечистоплътност. Затова трябва да аплодираме статията на Петър Стойков (19), където нещата са казани много ясно и точно: „Поръчковото писателство може да доведе до много гротескни резултати, а комунистическото поръчково писателство, съчетано с агресивен националистически патос – да изведе тези резултати до неподозирани висоти на малоумието…Книга, създадена единствено да насъска едни хора срещу други, да събуди най-примитивни чувства на омраза. Тя без съмнение е най-гнусната книга, която някога съм чел“. (Де Нобелова награда, де!).

Една от най-срамните страници на „възродителния“ процес, която потомците никога няма да простят на неговите автори е, че наред с преименуването на турците, унищожаваха или заличаваха имената от паметниците на мъртвите им предци. А, за да не останат никакви следи от тези безумия, на нас, преподавателите във ВМИ-Варна, разпоредиха да си направим нови дневници на студентските си групи, а старите (тъй като в тях фигурираха много студенти-турци със „старите“ си имена), да предадем срещу подпис в канцеларията на Института. Нов дневник, разбира се, си направих, а стария (който за мене придобиваше стойност на исторически документ) старателно скрих у дома, разчитайки, че няма да тръгнат да правят обиски по къщите. Не си спомням как точно обясних „загубването“ му в канцеларията, но помня, че обяснението ми прозвуча доста идиотски. Чиновничките се престориха – не много убедително – че са ми повярвали. Успокоявах се, че при вече натрупаните доста черни политически точки, една повече нямаше особено значение. Не напразно една турска пословица гласи: „Далга бойу ашмъш, ха бир каръш, ха бин каръш“ (Вълната като те покрие, дето една педя, там и хиляда педи).

3. Надникване в чужда народопсихология

Турският език принадлежи към Угро-Финската езикова група, която включва още финския, унгарския и естонския. Той се говори от 55 млн. души, живеещи в Турция и повече от 50 млн. души, живеещи извън нея. Турските пословици изглежда са първите в света, издадени в книга. Турският учен от XI в. Махмуд Кашгари публикува през 1074 г. в Багдат речник, предназначен за араби, изучаващи турски, в който включва 290 пословици, много от които се използват и в съвременния турски език (1). От ранните колекции, публикувани в Турция, следва да се отбележи книгата „Тешил“ от Маулана Шемседин, издадена в Истанбул през 1480 г. Това е медицинска книга, към която авторът, без да обясни защо, е добавил ръкопис със 698 пословици. Оригиналът на книгата се съхранява в библиотеката „Фатих“ в Истанбул и, поради ръкописното си приложение, обикновено се ползва във фототипни издания. Книгата с пословици, съставена от турския журналист Ахмед Митхад Ефенди и публикувана в Истанбул през 1871 г., през 1897 г. бива преведена на английски от Е. Дейвис, капелан на църквата „Св. Марк“ в Александрия, и издадена в Лондон под заглавие „Османски пословици и старовремски поговорки“. Понякога турски пословици биват включвани в по-широки колекции; например сборникът „Светът на пословиците“ от Патриция Хаугтон (Лондон, 1981), включва 20 турски пословици (1). Въпреки че почти всички тези сборници следват един и същ (и далеч не най-добрия) модел на подреда – в азбучен ред по първата буква от пословицата, те изиграват голяма роля за запознаването на западния, респ. християнския, свят с невероятната съкровищница на тази част от турския фолклор. Не ми е известен случай, когато при издаването на турски пословици да е бил направен сполучлив опит за тематичното им групиране и за тълкуването им с оглед на мировъзренията на турския народ.

Когато бях дете, (а това, за съжаление, беше още в средата на миналия век), и се заслушвах във винаги интересните разговори на възрастните, често долавях в тях някакви чужди, непознати дотогава думи, а понякога и цели изрази. И тъй като не спирах и не спирах да питам, постепенно разбрах, че това са турски думи („турцизми“) и турски пословици, които изпъстряха речта на хората от по-старите поколения. Повечето хора от поколението на нашите баби и дядовци, родени през XIX и в началото на XX в., знаеха добре турски и присъствието на турцизмите в речта им беше нещо съвсем естествено. Като ги питах защо използват някоя турска дума, когато има хубава българска, обикновено ми отговаряха, че турската дума им „идва на езика“ преди българския ѝ синоним. Определено имаше значение и това, че родният ми Велики Преслав беше околийски център на околия със смесено население, а част от този регион – т. н. „Герлово“ (с изключение на Върбица) си беше изцяло турска. От другата страна на нашия двор беше бояджийският дюкян на дядо ми (а по-късно – на вуйчо ми), чиито клиенти бяха в огромното си мнозинство турци. В началото на 50-те години, (вече напълно комунистическото) Министерство на правосъдието уволни баща ми от поста му на околийски съдия, който беше заемал близо 20 години. Тогава той стана адвокат, а първите му адвокатски години съвпаднаха с една от ранните изселнически вълни към Турция, така че той едва ли не денонощно работеше документите на изселниците. Дворът, за който споменах по-горе, беше се превърнал в полеви лагер, последна тяхна спирка преди да се отправят към граничните КПП-та. Тук те се хранеха, тук спяха, защото всичко освен ръчния си багаж бяха вече продали (или раздали) на съселяните си. Така през ученическите ми години край мене много често звучеше турска реч, макар че далеч не всичко разбирах. Нов шанс да науча езика получих в казармата, в която последните шест месеца прослужих в Строителни войски, начело на 75 турски младежи, с които прокарвахме път в района на хижа „Узана“ над Габрово. Но в края на тези месеци ми предстояха конкурсните приемни изпити за медицински ВУЗ, затова цялото време, когато не бяхме на „йобекта“ (както трудоваците наричаха обекта ни), аз прекарвах не с тях, а с учебниците си. Така пропадна последният ми шанс да науча добре турски. Затова пък винаги, когато долавях, че се казва турска пословица, се хвърлях като тигър върху „мъдреца“ и не го оставях на мира, докато не ми издиктува внимателно пословицата и нейния превод. Интересно е, че сред тези симпатични момчета, на които турският беше матерен език, имаше немалко, които се съмняваха в точността на превода си, защото смятаха българския си речник за недостатъчно богат. Тогава ги карах да ми опишат общия смисъл на пословицата и в какви ситуации тя се използва, така стигах до най-приемливия превод. Колекцията ми продължи да се обогатява с четенето на книги от по-старите автори. Във „Видрицата“ за първи път попаднах на „Бу кефир, бу гяхвур!“ (Този неверник, този поклонник на говежди глави!) и на „Сар ишитмез, ама уйдурум“ (Глухият не чува, но нагласява) (11). А в „Записките“ си Захари Стоянов разказва за дядо Тодор, патриот от с. Дядово, чиято любима пушка – „кърджалийка“ била широко известна с това, че „куршумът ѝ на сухо на пада“ (7). При потушаването на въстанието, когато турците отишли да изгорят селото и го подгонили да му вземат легендарната пушка, съселяните му искали да го спасят и му крещяли да им я даде, но дядо Тодор отговорил: „Бен мезарда, о мезатта“ (Аз в гроба, тя – на търга), стрелял срещу турците и паднал пронизан от техните куршуми. А самата пословица означава, че този, който я използва, е толкова привързан към нещо свое, че само смъртта може да го раздели с него.

След като бях събрал първите няколкостотин турски пословици, си набавих и няколко книги с пословици, събрани от други автори. На първо място, вече неколкократно цитирания сборник, започващ с обширен исторически и лингвистичен обзор (1). На второ място, един богат сборник с пословици, събрани от Салих Бакладжъ от български турци, изселници в Турция (20). Сдобих се и с три български източника – сбирките на Стилиян Чилингиров (21), на Катя Николова (22) и една анонимна (23). Сравнявах пословиците, приведени в различните сборници, помежду им, сравнявах и моите с тези, които ми харесаха от книгите. Там, където ми се струваше, че е допусната грешка, правех справки в речниците си (24, 25, 26); така, надявам се, отстраних немалко неточности. Натъкнах се на доста случаи, когато имаше груби грешки в превода, или пък тълкуванията на пословиците и приведените „съответстващи“ пословици, най-вече български и английски, ясно показваха, че съставителят изобщо не е разбрал смисъла на турската пословица или пък наивно я обяснява само с конкретното ѝ съдържание, без ни най-малко да вникне в дълбокия ѝ метафоричен смисъл. На няколко такива случаи ще се спра малко по-нататък.

Забелязах, че колкото повече пословици добавях в сбирката си, толкова повече нарастваше стремежът ми да добавям нови към нея, още и още. Това не ме изненада особено – тази закономерност е типична за колекционерската страст, независимо дали обект на колекционирането са кибритени кутийки или ретро-автомобили. Но бях донякъде изненадан от повратната точка – от момента, когато у мене възникна една, малко неясна в началото, асоциация между любопитството ми към тези пословици и многогодишните ми занимания с психоантропология. А оттук оставаше само една крачка до идеята, че пословиците, създавани и предавани от един народ от поколение на поколение в продължение на много векове, могат да се окажат прозорчето, през което да се надникне в народопсихологията на хората, които са ги създали. А това „надникване“ се оказа едно от онези интелектуални предизвикателства, на които човек като мене трудно устоява. Така че – не устоях.

Някои автори отбелязват, че много от турските пословици са свързани с анекдотични разкази и представляват техен зъвършек. Например, че жабата видяла как подковават коня и също си вдигнала крака; че питали вълка защо му е дебел вратът и той отговорил, че това е, защото сам си върши работата; че лешникът излязъл от черупката си и не одобрил вида ѝ (за тези, които не харесват родния си край или произхода си); костенурката пък, обратно, казала за корубата си: „В какъв голям дворец живея!“ (за тези, които не познават света и прекалено лесно се задоволяват с малкото, което имат) и т. н. Но в тези примери пословицата фактически съвпада с анекдота, който я е породил, с единствената разлика, че го предава в малко по-синтезиран вид. Само у Чилингиров (21) има няколко случая, когато пословицата е завършек на малко по-дълга история. Например, ако някой се самозабрави от успеха, от кариерата и от поста си, турците казват: „Ти ако си онзи, аз не съм онзи“. Двама младежи били приятели, но единият бил много умен и оправен, а другият – далеч не толкова. Вторият хвалел по-способния си приятел и му предсказвал, че един ден ще стане голям човек. Минали доста години, първият наистина се издигнал и станал назър (министър). Веднъж приятелят му решил да го потърси за някаква услуга, но останал изненадан от хладния прием и се опитал да му припомни какво са си говорили с думите: „Аз съм онзи!“. На което министърът преспокойно му отговорил: „Сен о иисен, бен о дейл!“ (Ти ако си онзи, аз не съм онзи). Друго предание разказва, че един паша (турски генерал), когато навършил възраст да го пенсионират, настоятелно помолил султана да го назначи на друга длъжност, но пак да бъде нещо командно, нещо заповедническо. Султанът мислил, мислил и накрая го назначил за ибрикчи-баши (началник на ибрикчиите). Бившият паша ги командвал подчинените си с думите: „Шуну алма, буну ал!“ (Оня не вземай, този вземи!) и бил щастлив, че отново е на командна длъжност. Много по-обширен наратив обяснява произхода на една пословица от собствената ми колекция. Един човек минавал край нивата на свой приятел и го видял да оре, но с привързан на гърба си огромен сандък и, разбира се, целият плувнал в пот. Изумен, той се спрял да го пита какъв е този сандък и защо е на гърба му. Орачът спрял воловете и, след дълго мънкане, накрая се решил да проговори. Почти през сълзи се оплакал от жена си, че и за десет минути да я остави сама, тя успява да му изневери. Затова решил, където и да отиде, да я носи в този сандък на гърба си. Но тази история е толкова безумна, че приятелят му дълго отказвал да повярва. Тогава нещастният съпруг свалил сандъка от гърба си и откопчал капака му. За огромно изумление на двамата, благоверната съпруга била вътре, но заедно с последния си любовник. Тогава приятелят въздъхнал дълбоко и казал: „Ех, бай Мемедали, бетерден бетери вар! (От лошото и по-лошо има). Защото тя и моята е к…, но аз поне не ги нося на гърба си!“. Затова понякога този, който е зле (здравословно, финансово и т. н.) може поне отчасти да си върне оптимизма, като си припомни, че има и от неговото по-лошо. Понякога тази пословица се среща в по-разширения си вид: „Бетерден бетери вар, Аллах бетерден сакласън!“ (От лошото и по-лошо има, Аллах от по-лошото да пази!).

Някой от колекционерите на турски пословици беше описал как при чуването на такава пословица слушателите почват едновременно да кимат – дълбокомислено и одобрително – с глави в знак на съгласие. Във верността на това наблюдение имах много случаи да се убедя; но не по-малко впечатление ми направи „мизансценът“ на човека, който използва пословицата, най-често като поанта на своя импровизирана реч или като последния си аргумент, с който да сложи точка на някакъв спор в кафенето – с каква тържествуваща самоувереност и гордост той прави това; така начинът на произнасяне на пословицата и начинът на нейното възприемане от слушателите винаги са в неразривна връзка.

Първото, което впечатлява при запознаването с турските пословици, е огромният респект на този народ към животните. В тези пословици, животните изскачат като че ли от нищото, прескачат се, догонват се – и всяко носи някаква частица мъдрост: камили, магарета и коне, лъвове, вълци и лисици, кучета и зайци, петли и славеи. Но не само присъствието на животни в огромен процент от турските пословици прави впечатление. И тук, както навсякъде по света – и в народните мъдрости, и в авторските басни, зад всичко, казано за животните, прозират човешки качества и отношения. Но това, което отличава турските пословици и ги издига високо над пословиците на повечето други народи, е категоричното разчупване на щампите и клишетата, които господстват другаде – магарето да е „инат“, вълкът да е винаги гладен, но в повечето случаи – глупав, лисицата да е по-хитра от всички останали и т. н. В турските пословици или акцентът не пада върху тези „типични“ за съответните животни качества, или пък се оказва, че те не са им от особена полза, във всеки случай – не са в центъра на пословицата. Ако някой не е съгласен с тези наблюдения, нека да потърси друг фолклор, където лисицата, каквото и да прави и да струва, все до дюкяна на кожухаря да стига („Тилкинин дьонюп геледжейи, йер кюркчю дюкяндър“), където кучешкият лай да е по-сладък за човешкото ухо от песента на славея („Йолуну каубедене кьопек сеси бюлбюлден татлъ гелир“ – За загубилия пътя кучешкият лай по-сладък от славей идва), и където кучетата да са арбитри дали един вълк е наистина вълк („Ардъндан йюз кьопек хавламайян курт, курт дейлдир“- Зад вълка сто кучета ако не го лаят, не е вълк). Не е трудно да се разтълкува – че какъвто и да е някой – политик, поет, учен, ако други сто не го нападат, той не е истински, (т. е., не е стойностен) политик, поет или учен.

На едно от първите места, отдадено е дължимото на камилите, наричани в арабския свят „кораби на пустинята“ – на тяхната непретенциозност и пословично търпение: „Деве айън гедер, ама йол алър“ (Камилата бавно върви, но по пътя напредва). Но и това пословично търпение очевидно не е безкрайно, затова натрупаната във вековете мъдрост предупреждава: „Девенин тепмеси йомушактър, ама кан алър“ (На камилата ритникът е мек, но кръв потича). Телесната конструкция на камилите, която не ги разкрасява особено, е използвана като алюзия към човешката слабост при оценката на собствените и на чуждите недостатъци: „Деве кенди камбуруну гьормез; йотеки девелеринкини гьорур“ (Камилата собствената си гърбица не вижда; на другата камила ще я види). Тук се долавя един, макар и далечен, паралелизъм с българската пословица за гредата в собственото око и за сламката в чуждото. Една пословица ни отвежда в Алепо, днешна Сирия; не можем да не се сетим за нея, като следим жестоката разправа на правителствените войски и руската авиация с населението на този град под предтекст, че воюват с терористите. През средновековието към Алепо са се стичали (и са излизали) търговски кервани от хиляди камили, затова пословицата казва колко напразно би било да се търсят между техните следи тези на определена камила: „Халеп йолунда деве изи арамаз“ (По пътя за Алепо следа на камила не търси). В друга пословица са визирани цените на камилите в акчета. Акчето е дребна османска сребърна монета с тегло от един грам; названието ѝ произлиза от „ак“-бял; за първи път е сечена през XIV в. от Орхан I. Три акчета са правели една пара, четиридесет пари – един коруш (у нас отдавна „побългарен“ на грош), а сто коруша са се равнявали на една златна турска лира (за ориентация в покупателната способност на акчето – през 17 – 18 в. с едно акче е можело да се купи 150 гр. хляб). Пословицата гласи: „Деве вар бир акчейе, деве вар бин акчейе“ (Камила има за едно акче, камила има за хиляда акчета). Хиперболизацията е очевидна, едва ли е възможна разлика между цените на две камили в отношение 1: 1000. Но целта е да се покаже, че цената на една стока може да варира в извънредно широки граници – в зависимост, разбира се, от нейните качества. Но, каквато и да е цената на камилата, тя трябва да се пази от крадци. Интересно е, че и при камилите, и при магаретата, хубавото им връзване се е считало за добра мярка в това отношение, може би защото развързването на сложните ориенталски възли би отнело на крадеца прекалено много време: „Девейи саалам баала, сонра Аллаха еманет ет“ (Камилата си хубаво вържи, после остави на Аллах да я пази); ако ли пък магарето не е здраво вързано, това би било твърде голямо изкушение за съседите: „Ешейини берк баала; комшуну хърсъз етме“ (Магарето си здраво връзвай; не прави съседа си престъпник). Една пословица, свързана с ръста на камилите, находчиво внушава, че този, който се е издигнал (финансово, в социалната йерархия, в политиката и т. н.) става добре видим отвсякъде и не може да прикрие недостатъците, (респ. нарушенията и престъпленията) си: „Девейе биндиктен, сонра чалъ ардънъ гизленилмез“ (На камила като си се качил, после зад трънка не можеш да се скриеш).

Много пословици са посветени на коня и на магарето – отколешни спътници на човека и неуморни труженици, които правят живота му малко по-лек. Една от тях е не просто паралелна на една българска, а буквално нейно повторение, може да се допусне, че единият от двата народа я е заимствал от другия: „Бахшиш атън дишине бакълмаз“ (На дарения кон зъбите не се гледат). Но, независимо дали конят е подарен, или купен, той трябва да се гледа добре и преди всичко да се храни добре: „Бош торба иле ат тутулмаз“ (С празна торба коня няма да задържиш).

Като че ли тук е мястото да направим едно „лингвистично“ отклонение за някои разлики между двата езика. В българските транскрипции на пословиците не са нанесени ударенията, тъй като в турския език те падат върху последната сричка от думата. Също така, прилагателното винаги предшества съществителното (респ. определението предшества определяемото), а сказуемото е винаги в края на изречението.

Непосредствен повод за това отклонение е последната приведена по-горе пословица. Любознателните читатели винаги търсят някаква връзка между турските думи от пословицата и думите от българския ѝ превод. В горния случай, както и в много други, читателят ще недоумява каква е тази дума „иле“ по средата на изречението. Това е съюзът „с (със)“, но сперед турския синтаксис той винаги стои след съществителното (респ. и неговото прилагателно), които свързва с останалата част от изречението. Така че, преведена дословно, mot-à-mot, горната пословица би се превела: „Празна торба С коня няма да задържиш“. Пословицата „Лейлек курбайя иле дост олмаз“ би се превела дословно като „Щъркелът жабата С приятел не става“. Също така, „Достлук мускал иле, алъш-вериш кантар иле“ – би се превърнала в „Приятелството мускал С, търговията кантар С“, (т. е., приятелството внимателно, на малки порции, а търговията – с точни мерки и теглилки). Ако има две съществителни, които трябва да се свържат с продължението на пословицата, съюзът в турския език е след второто от тях: „Ана баба иле ифтихар олмаз“ (Майка баща С хвалба не става). Разбира се, както в настоящия очерк, така и винаги, когато се цитират турски пословици, словоредът на превода се привежда в съответствие с българския синтексис. Тъй като турският словоред изглежда за нас крайно необичайно, сигурно ще има хора, които ще решат, че той противоречи на нормалната логика. На тях ще припомним, че вероятно турците мислят същото за нашия.

След като на коня трябва да се осигури не празна торба, а пълна, има реален риск той да преяде: „Чок арпа ат чатлатър“ (Многото овес ще пукне коня). Но, от друга страна, „Атън еджели арпадан олур“ (Смъртта на жребеца нека да е от ечемика). Очевидно такава смърт се е смятала за по-щастлива от тази от копие, пика или куршум. Безспорно е имало случаи, когато някой ползва чужд кон, нерядко конят е бил „служебен“, например в армията. Затова една пословица „регламентира“, че ездачът винаги носи отговорността на собственик: „Ат биненин, калъч конушанън“ (Конят е на този, който го язди, сабята на този, който я запасва). Грижите за коня винаги се отплащат добре: „Атъна ийи бакан, ардъна бакмаз“ (Коня си добре който гледа, назад не гледа). Разбира се, идеята е, че който язди добре обгрижван кон, няма нужда да се озърта назад за разбойници, преследвачи и т. н. В един сборник (1) тълкуването на тази пословица е, най-меко казано, странно: „Всеки, който си гледа работата добре, не трябва да отговаря на това, което другите казват“ (?!). Има и още по-нелепи обяснения, които ще цитирам на съответните места. Конната езда и грижата за коня са били и своеобразна нравствена школа – тъй като на коня човек е много по-силен, той е съветван като се качва на коня, да не забравя за Аллаха, т. е., да не върши своеволия и безобразия, а като слиза от коня, първата му мисъл да бъде да се погрижи за него: „Ата бининдже Аллаха, аттан ининдже атъ унутма“ (На коня като се качваш за Аллах, от коня като слизаш за коня не забравяй). Отбелязано е също, че движението, динамиката съхраняват коня, а застояването му в конюшнята го състарява – както е, впрочем, и при хората: „Атъ йол дейил, ахър коджатър“ (Коня не пътят, яхърът го състарява). Изглежда гледането на конете, особено да бъдеш „шеф“ на това гледане е било престижна и добре платена работа. Затова, наред с многото пословици, настояващи за добри грижи за конете, има и една шеговита, отнасяща се до прекаленото „кадрово“ насищане на конюшните: „Секиз ата, докуз имрахор“ (На осем коня – девет завеждащи на конюшни). Разбира се, не всеки е можел да има расов ездитен кон – вж. напр. великолепния Йовков разказ „Помпадур“ (27). Затова мечтите, амбициите и възможностите на хората много често са се разминавали помежду си: „Ат булунур, мейдан булунмаз; мейдан булунур, ат булунмаз“ (Кон като има, простор няма; простор като има, кон няма). Като идея и настроение тази пословица се родее с една стара българска песен на Вълкана Стоянова (цитирам я по памет):

„Продава се конче, конче за хиляда, конче за хиляда меки махмудии.

Който снага има конче да си язди, той си пари няма конче да си купи,

който пари има конче да си купи, той си снага няма конче да си язди..“

Връзка между конете и магаретата прави една пословица, според която конят няма да приеме да се състезава с магаре: „Ат йешекле чаръша чирмез“ (Конят с магаре не се надбягва). Самата дума „чаръш“ означава съперничество, конкурс и надпревара с коне. Така че такова състезание по дефиниция е достъпно само за коне. А може би при известни обстоятелства магарето би могло да получи някакъв бонус: „Кьор мемлекетте топал ешек аттър“ (В страната на слепите и куцото магаре е кон). Очевидно е, че пословицата е ясен образ на човешки отношения; тъй като „страна на слепите“ няма и не може да има; вероятно се касае за заслепените – от невежество, от предразсъдъци, от корупционни пари, по силата на някаква диктатура. По времето на комунизма в България официално узаконената система на привилегиите даваше възможност на куците магарета не само да бъдат признати за коне, но и да „печелят“ надбягвания с последните. Пословицата показва, че и в Османската империя е имало подобни механизми, вероятно водещ сред тях е била корупцията. И при магаретата, както при конете, думата на собственика е била закон, дори и решенията му да са били погрешни: „Ешейи сахибанин дедийи ере баала да, варсън курт йесин“ (Вържи магарето където собственикът е казал, нищо, че ще го изяде вълкът). Когато дълго време нищо не се е променяло, магарето и неговият самар стават символ на „статуквото“: „Айнъ ешек, айнъ семер“ (Същото магаре, същият самар). На тези, които се опитват да осигурят някому по-висок пост поради старшинството му по стаж или по възраст, турската пословица напомня, че: „Ешек ихтиярламак иле, тавла-баши олмаз“ [Магарето с остаряването си управител на конюшна не става; в сборника на Чилингиров (21) и, разбира се, в плагиатския сборник (23), във втората част от пословицата се говори за „управител на завод“ – грешен превод, който, дори и от гледна точка на интереса на магарето, звучи нелепо. Дори и някой да му сложи златен самар, качествата и възможностите на магарето ще си останат същите: „Алтън семер гийдирсейлер, ешек ийине ешектир“ (И златен самар да му туриш, магарето си остава магаре). Има много пословици, приписващи огромна сила на златото; някои от тях ще приведем по-долу. Тази за златния самар е една от пословиците, в които мъдростта на турския народ внася нужния баланс – поставя граници пред силата на златото и показва, че то не е всесилно. Трудната магарешка съдба е обект на няколко пословици; отнесени към човека, те напомнят, че дали човекът ще влезе в нея до голяма степен зависи от самия него: „Ешек олмайягьор, ейер вуран чок олур“ (Като се направиш на магаре, мнодина ще има да ти сложат седло); „Алчаджък ешейе ким олса бинер?“ (Ниското магаре кой не може да го яхне). Последната пословица отвежда мисълта ми към едно отвратително медийно клише от последните години – че щом някъде възникне някакво недоволство или протест, медиите надават вопли до Бога, че еди-коя си партия се опитвала „да го яхне“, очевидно приравнявайки всеки народен протест с „ниското магаре“. В отговор на тази противна манипулация, протестиращите пък бързат да декларират, че техният протест нямал партиен цвят, че бил непартиен, надпартиен и т. н. И манипулаторите, и манипулираните трябва да разберат, че всичко, което ги засяга, е политика, а политиката се прави от и чрез партиите, така че няма нищо по-нормално от намесата на последните в подобни конфликти. Ще затворим (засега) серията пословици за магаретата с една доста насмешлива, но насмешката в нея е повече от доброжелателна. Не са можели създателите на пословиците да не изпитват симпатия и съчувствие към този неуморен труженик, който – където и да попаднел – все работа го е чакала: „Ешейи дююне чаърмъшлар, я одун ексик, я су – демиш“ (Магарето на сватба като поканили, „Или дървата са недостатъчно, или водата“ – казало).

Вълци, лисици, кучета и зайци – за `всички се е намерило място в турските пословици. Към вълка е показано нужното уважение: „Курт биле комшусуна зарар вермез“ (Дори и вълкът на съседа си вреда не причинява); „Курт думанлъ хавайъ север“ (Вълкът мъгливото време обича); „Коджамъш курт йолуну шашмаз“ (Старият вълк за пътя си не се чуди); „Курт койюна бабасъна сормаз“ (Вълкът не пита овцата за баща й); „Курт ийеджейини бакал дюкянъда арамаз“ (Вълкът яденето си не го търси в дюкяна на бакалина). Любопитна е ситуацията, при която пийналата коза придобива нужната смелост да отиде да потърси вълка, за да го респектира: „Кечи сархош олмуш, дайя курт арамайя гитмиш“ (Козата като се напие, в планината вълка да търси отива). Една тъжна истина, нерядко валидна и при хората: „Курт коджадъйлен, кьопеклере маскара олур“ (Вълкът като остарее, на кучетата посмешище става). И все пак, тъй като вълкът е силен хищник и във фолклора на всички народи той спада към „лошите“, подходът към него не трябва да е прекалено нежен: „Курт кулайънда тутулмаз“ (Вълка за ухото не го дръж). За разлика от вълка, мечката далеч не е герой на толкова много пословици. В замяна на това тя е спомената в една интересна, дори, бих казал, пикантна, пословица, насочена срущу лекомисленото поемане на опасни рискове: „Аиоамъндан кашиклък не лязъм сена?“ [Защо ли ти трябва от меча п…(vulva) лъжичник?].

Както старият вълк не се колебае за пътя си, така и старата лисица умело избягва капаните: „Коджамъш тилки капъндан кормаз“ (Старата лисица от капан не се страхува). И когато сънува, и когато разказва истории, кокошките си остават в центъра на вниманието ѝ: „Уйуйан тилки рюйасънда тавук савар“ (Спящата лисица сънува, че брои кокошки); „Тилкинин йюз месели вармъш, доксан докузу тавук юстюне“ (Лисицата сто истории има, деветдесет и девет са върху кокошки). Но дори това хитро животинче често не успява да избегне съдбата си: „йер кюркчю дюкяндър“ (мястото в дюкяна на кожухаря), както стана дума по-горе.

Няколко от пословиците за кучето са посветени на неговия лай: „Хавламасънъ билмейен кьопек сюрюйе курт гетирир“ (Като не знае да лае, кучето докарва вълка в кошарата); „Ихтияр кьопек бошуна хавламаз“ (Старото куче напразно не лае); „Чок хавлайян кьопек ъсърмаз“ (Куче, което много лае, не хапе). Забелязано е съсредоточеното внимание, с които кучето наблюдава транжирането на месото: „Бакмакла уста олунсайдъ, кьопеклер касап олурду“ (С гледане ако се ставаше майстор, кучетата касапи щяха да станат), както и това, че на Курбан Байряма за едно куче е по-добре да си бъде в селото: „Насипсиз кьопек Курбан Байрямънда кьой дъшънда булунур“ (Без късмет кучето на Курбан Байляма вън от селото се намира). Кучето зорко пази къщата, но ако тя остане безстопанствена, поема и управлението ѝ: „Сахибсиз еве ит буйрук“ (Без стопанин къща кучето я управлява). Получава и обичайния си хонорар (всяка прилика с човека е случайна): „Ит айъзънъ кемик тутар“ (На кучето устата с кокал се държи). Кучето е незаменимо като телохранител: „Куртла гьорушен, кьопейени йанъндан айърмаз“ (От вълка ако си поканен, кучето от себе си не отделяй), но, от друга страна, не всичко може да му се повери да охранява: „Ите пастърма беклетилмез“ (На куче пастърма не оставяй да я пази). Една много съдържателна пословица ни насочва, (чрез кучето) към хората, които, попаднали под значително покровителство (служебно, политическо и т. н.) – с удоволствие се поддават на суетната заблуда, че самите те са значителни. Въпросната пословица е и фонетично-красива, защото притежава особена звучност, особен ритъм, вероятно поради трикратното повторение на думата „гьолгеси“ (сянка), но в трите случая с различни наставки, според ролята на думата в изречението, тъй като падежните фарми в турския език се образуват чрез наставките: „Арабанън гьолгесинде юрюйен кьопек, арабанън гьолгесини кенди гьолгеси санър“ (В сянката на каруцата като върви кучето, на каруцата сянката за собствената си сянка я смята). Съществува и една съвсем аналогична пословица, използваща образ от растителното царство: „Меше гьолгесинде филизлинен йосунлар кендилерини айач санър“ (В сянката на дъба израстналия мъх себе си за дървото смята). Е, надявам се да не ми се вмени в грях, че намирам пословицата, използваща образ от фауната, за много по-стойностна от тази, използваща флората. Немалко турски пословици са посветени на ролята на кучето при лова. Една от тях съдържа упрек към двуличниците и лицемерите, които подкрепят и двете страни, за да са добре със всички и да се представят за прави, какъвто и да е изходът: „Тазъйя: тут!, тавшана: кач! демек“ (На хрътката „дръж!“, на заека „беж!“ казва). Българският „аналог“ е напълно идентичен: „На кучето- дръж, на заека – беж“. Има много хубава пословица, шеговито осъждаща присвояването на чужди заслуги и постижения: „Тавшанъ тазъ тутар, чалъма авджи сатар“ [Заека хрътката го хваща, чалъмите (фасоните, хвалбите) ловецът ги продава]. И, накрая на този параграф, една пословица, дължаща се на чувството за справедливост на турския народ и на желанието му за равнопоставеност на преследвача и преследвания: „Кьопейин сахиби варса, тавшъна да танръсъ вардър“ (Ако кучето има своя стопанин, заекът има своя Бог).

Едно интересно направление в сферата на турските пословици е „генетичното“, което – общо взето – отговаря на българската пословица, че „каквото посееш – това ще пожънеш“. Но в българската пословица надделява преносният смисъл, показват го и сродните пословици като: „Който сее ветрове, ще жъне бури“, „Каквото си постелеш, на такова ще легнеш“ и т. н. В турските „генетични“ пословици основният смисъл е по-директен: „Арпа екен, бугдай бичмез“ (Ечемик като посееш, жито няма да пожънеш), „Елма айачъ армут вермез“ (Ябълковото дърво круши няма да даде), да не говорим, че:“Домуз кузу дойюрмаз“ (Свинята няма да роди агне). Човек чудом се чуди кому е било нужно да се създават пословици с толкова елементарни истини, в които нито един що-годе нормален човек не би се усъмнил. Но не е съвсем така – на турците от последните няколко века трябва да признаем една почти пророческа дарба – те като че ли провиждат „откритието“ на мичуринско-лисенковската съветска наука, че всичко се решава от условията на средата, а не от реакционни учени като Мендел, Морган и Вайсман и от измислените от тях хромозоми и гени. Ами че върховото постижение на академика-шарлатанин Трофим Денисович Лисенко беше точно превръщането на ечемика в пшеница под въздействие на околната среда. Значи никак не е било излишно предупреждението, че ечемик като посееш, жито няма да пожънеш; поклон пред турските мъдреци, които са предчувствали какви съветски „открития“ ни чакат през XX в. От друга страна, за да не се стигне дотам някой да реши, че агнето, което е родила една овца, не е нейно, има и предупреждения като следното: „Ак койунун кара кузусу да олур“ (Бялата овца може да роди и черно агне). Разбира се, че може, нали освен бялата си майка агнето има и още един родител! Ако ли пък решим, че главният смисъл на пословицата е метафоричният, пак няма нищо необичайно – познаваме немалко семейства с много свестни родители и с недостойни деца; тях много народи са ги нарекли образно „черната овца в семейството“. Тънката граница между генетичното и социалното унаследяване, която и в наши дни за мнозина не е особено ясна (или я пренебрегват умишлено), не е убегнала от вниманието на турците. Затова, наред с пословиците, които показват колко много всяко живо същество получава по генетичен път, има пословици, които доказват, че турският народ интуитивно е вникнал в границата между това, което можеш да получиш от родителите си и това, което не можеш и което е изцяло твоя собствена отговорност: „Ана баба иле ифтихар олмаз“ (С баща и майка хвалба не може); „Бабадан огула мал калър, ад калмаз“ (От баща си синът имот наследява, име не наследява, т. е., името и авторитета всеки трябва да си завоюва сам). Потеклото, наричано на турски „сой“ или „джинс“ (и двете думи са проникнали трайно като турцизми в българския език) определя наследствени качества, които се проявяват още в ембрионално време: „Джинс хороз йомюртада йотер“ (Расовият петел от яйцето пропява), и не се загубват дори и в дълбоки старини: „Сой кьопек дишлери дьокюлсе де салдърър“ (Кучето от порода и като му опадат зъбите, пак се нахвърля“). Има и пословица, която уж предупреждава къде да се погледне за скрити дефекти, когато се купува платно, но акцентът е младежът да може да се ориентира как ще изглежда след години избраницата му: „Кенаръна бак, безини ал, анасъна бак, къзън ал“ (Краищата гледай, платно като вземаш; майката гледай, момиче като вземаш).

Като стана реч за вземането на момиче, та се сещам за „Къз бешикте, чеизи сандъкта“ (Момичето в люлката, чеизът му – в раклата). Съставителката на един от сборниците с турски пословици (22) дава на тази пословица следното дълбокомислено тълкувание: „Момичетата бързо растат, днес е в люлката, утре става за женене“. Това е истина, но е само най-буквалният смисъл на пословицата; до подтекста авторката не е стигнала. Истинският смисъл е много по-дълбок – че всяко важно нещо трябва да се подготвя много-много отрано, далеч преди да му дойде времето да се използва. Асоциация, макар и далечна, има с един фразеологизъм: „Дели къзъм чеизи гиби“ („Като на луда мома чеиза“ – за място или помещение, където цари неописуем безпорядък – това, което французите наричат „Une vache n’y trouverait pas son veux“ (Една крава не би намерила там телето си). Общо взето, турските пословици не показват особен респект към нежния пол; напротив, подобно на другите мюсюлмански народи, и турският дава израз в пословиците си на отколешен „сексизъм“, много преди в Европа да се заговори за него: „Къзън вар, съзън вар“ (Момиче като имаш – ядове имаш); „Къзъ кенди халине баракърсан, я давулджуйя варър, я зурнаджъйя“ (На момичето собствен избор ако оставиш, или тъпанджията ще вземе, или зурнаджията); „Кадънън сьойледийи кърк сьозден сададже бирине инан“ (На казаното от жената от 40 думи само на една вярвай); „Коджасъз кадън йюларсъз ат гибидир“ (Без мъж жената на кон без юзда заприличва); „Каръйъ калъч вер, фурсант верме“ (На жената сабя дай, свобода не давай) и много други подобни предупреждения. Едва ли могат да се кажат ласкави думи и за пословиците, повече или по-малко докосващи секса; някои от тях са малко по-сдържани, други са си доста вулгарни, но и едните, и другите са далеч от това, което биха очаквали любителките на турските сериали: „Ихтияр адама съчак оджак, йюмюшак баджак лязъм“ (На стария човек топло огнище и приятен баджак му трябва); „Кадънъ баджак, еви съчак гьостерир“ (Жената баджакът, къщата – огнището ги показват); „Аннаръм сикиши, ама лязъм ики киши“ [Зная да е… (futuo), но трябват двама души]; „Кьор тутана сикер“ [Слепият когото хване, него е… (futuo)]; „Калкан сикини дин ве иман йоктур“ [За станалия х…(membrum virile) вяра и народност няма]; „Акъллъ Фатме донсъз еятар“ (Умната жена без гащи си ляга); „Бут сикмайлен, ам дар олмаз“ [Със стискане на бутовете, п…(vulva-та) тясна няма да стане] и мн. др.

Не по-голяма толерантност показват турските пословици и в религиозно отношение. Наистина, повечето от тях слагат акцент върху нуждата от религиозна убеденост и верността към собствената религия: „Аллаха инанмайяна кул да ининмаз“ (Който не вярва в Аллаха, никой не му вярва); „Диинсиз иле конушанън, ели калъчта герек“(С някого, който няма религия, като говориш, ръката си на сабята да държиш); „Минаресиз кьойе гирме“ (В село без минаре не влизай, т. е., в такова село или няма мюсюлмани, или те дотолкова не са ревностни във вярата си, че дори не са си построили джамия); „Шериатън кестийи пармак аджъмаз“ (Пръстът, порязан според Шериата, не боли. Хайде, холан!). „Минареи яптърмаян, йерден битмиш санър“ (Минаре който не е строил, мисли, че от земята пониква) и т. н. Е, има и отделни прояви на сарказъм към престараването в сляпото следване на религиозните големци: „Имам осурдуктан, сора ехали съчилър“ (Имамът като пръдне, после населението се насира). Попаднах дори на една пословица, която, при добро желание, може да се счита като проява на някаква религиозна търпимост: „Сенин динин сана, беним диним бена“ (Твоята вяра на тебе, моята вяра – на мене), както и на друга, в която сравнението между нашите два народа очевидно е направено в полза на българите: „Булгар зенгинлейиндже ев яптърър, тюрк каръйъ дейиштирир“ (Българинът като забогатее, къща си построява, турчинът жена си сменя). Има пословици за случаи на изцяло користно преминаване към Исляма: „Вар чифлик, вар Хасан, йок чифлик, йок Хасан“ (Има чифлик, има Хасан, няма чифлик, няма Хасан). Веднага след Руско-турската война, едно турско семейство убедило руски войник да приеме Исляма и името Хасан, за да може да се ожени за дъщеря им, за което щял да получи в зестра един чифлик. Но войникът скоро разбрал, че го мамят и че никакъв чифлик няма да получи. Тогава извикал горните думи, блъснал феса си в земята и си заминал. В по-широк смисъл горната пословица се използва в случаите, когато изпълнението на дадено обещание зависи изцяло от това какви облаги ще получи обещалият от изпълнението му. Има случаи, когато националният шовинизъм надделява над верския и категорично се отричат качества и възможности на други мюсюлмански популации: „Араптан паша – аачтан маша“ [От арабин генерал – (все едно) от дърво маша]. Обаче повечето пословици проповядват религиозен фанатизъм и липса на толерантност към друговерците: „Християн кюфран бир ханзър-дър“ (Християнинът е едно неблагодарно куче); „Гявур османланън давулдур“ (Гяурът е за османците за тъпан); „Гявура езийет вар“ (За гяура мъчение има); „Гявурдан вефа – зехирден шифа“ (От гяура вярност – от отровата излекуване); „Гявура ейлик – шейтана кандил“ (На гяура добрина – на дявола кандило); „Гявурун акъла сонрадан гелир: я качаркен, я съчаркен“ (На гяура акълът отпосле идва – или като тича, или като ходи по голяма нужда). Формално тези пословици се отнасят до всички немюсюлмани, но има и такива с отчетлива антибългарска насоченост; особена неприязън е предизвиквала съществуващата у българите надежда да бъдат освободени при поредната руско-турска война: „Лаф-дър – москов геледжекимиш“ (Приказка е то, че московецът ще дойде); „Булгара падишахлък олмаз; олса да – якъшмаз“ (От българина царство не става; стане ли – не му прилича); „Булгар кафасъ, катран ковасъ“ (На българина главата – кофа с катран); „Падишахън екмеени ийор, московун дувасъна окуйор“ (На падишаха хляба яде, на московеца молитва чете). Не само верски фанатизъм, но и доста нахалство се е искало, за да се сътвори този бисер; известно е и на най-предубедените, че хлябът се е движел не от падишаха към „раята“, а в обратната посока.

Иначе многократно е подчертано значението на труда за предобиването на каквото и да било богатство: „Нереде харекет, орада берекет“ (Където е действието, активността – там е и изобилието); „Баг дуа истермез, чапа истер“ (Лозето молитва не иска, мотика иска; съвсем идентична пословица има и българска); „Ишлейен демир ъшълдар“ (Работещото желязо не ръждясва). Немалко пословици показват ролята на собствените заслуги за получаването на някакъв пост: „Гемисини куртаран каптандър“ [Който спаси гемията (кораба), той става капитан]. Само че при огромното значение на роднинските връзки при назначенията и при разгула на корупцията в Османската империя, тази пословица вероятно има много повече пожелателен характер, отколкото да е била реален житейски принцип. А що се отнася до принципа на единоначалието, той вероятно се е съблюдавал много повече в реалния живот: „Хер хороз кенди чьоплюйюнде йотер“ (Всеки петел на собственото си бунище пее); „Бир чьоплюкте ики хороз йотмез“ (На едно бунище два петела не пеят); „Ики каптан бир гемийи батарър“ (Двама капитани на една гемия – ще я потопят). Показано е демонстративно презрение към мързела и лентяйството: „Догдуйуна пишман“(Съжелява, че се е родил – фразеологизъм, използван за този, комуто нищо не се прави, за такъв човек българите казват „Да диша го мързи“); „Тембеле иш буйур, сана акъл йогретсин“ (Мързеливия на работа покани, тебе на акъл ще те научи – също има българска пословица, идентична с тази); „Шейтан херкеси айартър, ама айляк инсан шейтана биле айартър“ (Дяволът всички изкушава, но безделникът-човек дори дявола изкушава). Няколко пословици предупреждават да не се разчита на нещо, което все още е несигурно: „Балък денизде, тава атеште“ (Рибата в морето, тавата на огъня; в българския аналог единствената разлика е, че вместо за тава, става дума за тиган);“Айъйъ вурмадан посту сатълмаз“ (На неубитата мечка кожата не продавай). Разбира се, трудът често трябва да се съчетава с огромно търпение, докато се стигне до желания резултат; ето един пример: „Сабур селямет-дър: коруктан петмез олур, дут ааджиндан ипек олур“ (Търпение-спасение: от ягоридата петмез става, от черничевото дърво – коприна. Наистина е трудно да си представим колко труд и колко търпение са нужни, за да се изхранят ларвите – бубите – на копринената пеперуда, (Bombix mori), които са направо ненаситни; в помещенията, където са стелажите с тях, денонощно се чува лакомото им хрускане, а това значи, че цялото семейство трябва да бъде мобилизирано да къса и пренася черничевите листа, с които се хранят, докато най-сетне тези ненаситни гъсеници се затворят в златистите пашкули, от които се изтегля безкрайно тънката копринена нишка). Една чудесна пословица прокарва граница между вдигането на суетен шум около собствената персона и безшумното, но стойностно извършване на нужната работа: „Чък-чък еден налчадър, иш бетирен акчадър“ („Чък-чък“- потракват налчетата, работата я вършат акчетата. Очевиден е контрастът между металните налчета на токчетата на обувките и скромната сребърна монетка, която беше описана по-горе и която, макар и малка, наистина „върши работа“).

Доста пословици показват уважението към майсторлъка и професионализма, и то придобити с практика, а не с наблюдение: „Бакмакла уста олунсайдъ, кьопеклер касап олурду“ (С гледане ако се ставаше майстор, кучето касапин щеше да стане). Тази практика трябва да е достатъчно дълга, за да се натрупат нужните знания и опит, но възрастта на майстора не трябва да е толкова напреднала, че да му треперят ръцете: „Генч доктордан ве яшлъ берберден сакън“ (От млади достори и от стари бръснари да се пазиш!). Но за всяко нещо трябва да се обръщаш към човек, който упражнява именно този занаят и няма да те подведе с некачествена стока: „Екмейи фърънджъдан, ети касаптан ал“. [Хляб от фурнаджията (от хлебаря), месо от касапина (от месаря) вземай]; „Бир ока унун варса, устайя хамурла ве пишир“ [Една ока брашно ако имаш, на майстор (иди) да ти го омеси и изпече].

Наред с мързела и лентяйството, за които споменахме по-горе, и много други човешки недостатъци са осъдени от турската традиция в пословиците – някои с ирония, други – с истински гняв. Показано е с колко малко понякога може да се тръгне по престъпния път: „Хърсъзлък бир йомюртадан башлар“ (Бандитството с едно яйце започва); как живее този, който е тръгнал по този път „Ат синейи гиби куйрук алтънда яшар“ (Като конска муха под опашката живее); какви несъвместими прояви включва неговото поведение: „Хем качар, хем давул чалар“ (Хем бяга, хем тъпан бие); „Хем сучлу, хем гючлю“ (Хем виновен, хем наперен). Показано е докъде достига нахалството на подобни хора „Ону кьойде истемезлер, о мухтарън еввинин сорар“ (Те не го искат в селото, той пита за кметовата къща); „Утанмазън йюзюне тюкюрмюшлер, йяймюр йайъйор – демиш“ (Ти го плюеш в лицето, „Дъжд вали“-казва; в българския аналог на тази пословица само зъвършекът е различен: „а пък той вика: „от Бога росица“). Безсрамието на подобни хора е показано най-добре чрез пословицата „Джехеннеме гирсе йозу къзърмаз“ (В ада да влезе, лицето му няма да се изчерви).

Като един от основните човешки пороци турската народопси-хология разглежда многословието, излишната бъбривост: „Чок лаф дермене олур“(Много приказки на мелницата да бъдат – това шеговито послание е съвсем естествено, като се знае, че след жътвата и вършитбата на мелниците е имало големи „опашки“ и мливарите са убивали времето, прекарано в чакане, с безкрайни приказки). Някои пословици наблягат върху практическата безполезност на излишните приказки: „Бош лакърдъ чорбайъ пиширмез“ (Празните приказки няма да сварят супата). Още повече, че сред многото приказки са се прокрадвали и немалко лъжи: „Чок лаф ялансъз, чок пара харамсъз олмаз“ (Много приказки без лъжа, много пари без грях не може); „Чок конушан, чок билир, я чок ялан сьолер“ (Който много говори, или много знае, или много лъже) затова мъдрите хора са предпочитали да вярват повече на собствените си очи, отколкото на чуждите приказки: „Елин айзъндан зийаде кенди гьозюне инан“ (От чуждите усти повече на собствените си очи вярвай). С особена насмешка се отнася турският народ към лъжливите обещания: „Лаф иле пилаф пишерси, дениз кадар яъм олурди“ (С приказки ако се приготвяше пилаф, колкото морето краве масло – от мене). Като цяло, вековният опит е учел, че лъжата бива бързо изобличена и истината скоро излиза наяве: „Арифе гюню ялян сьойеленин, Байрам гюню юзю кара чъкар“ (На Арифе-деня – т. е., в деня преди Байряма – лъжа като кажеш, в деня на Байрама на лицето черното, т. е., срамът, излиза); особено бързо е бивало разобличено самохвалството, като това на „спортиста“, който се хвалел, че в Багдат скачал три аршина скок на височина: „Багдат орада-исе, аршин бурада“ (Багдат ако е там, аршинът е тука). Отбелязано е в пословиците, че престъпниците и злосторниците винаги се стремят да увлекат и други в лошите си помисли и дела: „Джехенеме гиден йолдаш арар“ (Отиващият в ада спътници си търси). Във връзка с това, древните турски мъдреци са забелязали колко заразителен е лошият пример и колко трудно е поквареният за бъде поправен, дори и с цената на много повече добри примери: „Бир фена кърк ийи бозар, кърк ийи бир фенайъ дюзелтемез“ (Един лош четиридесет добри разваля, четиридесет добри един лош не могат да оправят). Честа проява на излишната бъбривост е и вечното мърморанство – когато на някого все не може да се угоди – където и да бъде, каквото и да прави, все нещо не му харесва: „Хамама гидер – курнайъ бейенмез, дююне гидер, зурнайъ бейенмез“ (На баня отиде – курната не харесва, на сватба отиде –зурната не харесва). Немалко пословици съдържат една скрита заплаха за рисковете от необмисленото говорене: „Истедийни сьойлейен истемедийни ишитир“ (Който казва каквото иска, чува неща, които не иска); „Дюшюнмеден конушан, хасталанмадан йолюр“ (Който говори, без да мисли, без да боледува умира, т. е., не умира от естествена смърт). Дори и когато говори истината (а може би най-много тогава!) човек трябва да бъде нащрек: „Доору сьойлеенин, докуз кьойден коварлар“ (Който казва истината, от девет села го гонят); „Доору сьойлейенин бир айайъ юзенгиде герек“ (Който казва истината, единия си крак в стремето да държи). Една от най-противните прояви на лицемерието е интригантското говорене – да се говорят някому нелицеприятни неща за общите познати, които в момента отсъстват от разговора. Няма да забравя една моя „съпартийка“, която по времето, когато бях народен представител, използваше 100 % от времето, когато разговаряхме, да злослови за наши общи познати, за да ме настрои срещу тях. Затова, колчем си припомня една пословица, все тази дама ми е пред очите. Въпросната пословица казва: „Елин айъбънъ сьойлейен сеникини де сьойлер“ (Който ти говори зле за другите, ще говори зле за тебе на другите). Рисковете и опасностите, които човек поема, говорейки, понякога метафорично се приписват на езика, но този, който чуе такава пословица, веднага разбира за какво всъщност става дума: „Дилин кемийи йок, ама кемик кърар“ (Езикът кости няма, но кости троши); „Дил калъчтан кескиндир“ (Езикът е и от сабята по-остър); „Бучак ярасъ ейлешир, дил ярасъ ейлешмез“ (От нож рана заздравява, от език рана не заздравява). Затова, когато е в компания, човек не трябва да дава голяма свобода на езика си: „Софрада елени, меклисте дилини къса тут“ (На масата ръката, в компания езика си изкъсо дръж).

Една доста неприятна черта у някои хора е стремежът им да слагат „на всяко гърне мерудия“, понякога ги окачествяват като „пенкилер“. Първото значение на тази дума е равносилно на „панацея“ – „pen killer“ – убиец на болката. Но у нас много по-важно е второто значение – за човек, който смята, че от всичко разбира и за всичко може да даде нужния съвет. Турската народна мъдрост иронизира тази категория хора в няколко пословици, най-интересни от които са две; интересно е, че и двете, използвайки различна символика, в дълбочината си имат една и съща идея. Не по-малко интересно е, че в един сборник с турски пословици (1) и двете имат крайно елементарно тълкувание. Първата гласи „Бейгирин куйруюну калабалъкта кесме – кими чок къса дер, кими чок узун“ (На жребеца си опашката в навалицата не подрязвай – някой ще каже, че е много къса, накой – че е много дълга). Очевидно е, че собственикът на коня не може да задоволи всички вкусове, нито е нужно да се съобразява с разнопосочните съвети, с които „калабалъкът“, т. е., навалицата, ще го засипва. В цитирания сборник съветът, който дава пословицата, е разтълкуван така: „Не трябва да се съветваш с другите по въпроси, които не ги касаят“ (?!). Втората пословица се отнася до оказването на „първа помощ“: „Кес пармайънъ, чък пазара – мерхем (илач) буйуран чок олур“ (Порежи си пръста, иди на пазара – с лекарство мнозина ще те поканят). Тук на слушателя се предлага своеобразен експеримент – да отиде с порязан пръст на пазара и да се убеди колко много хора от всичко разбират, (включително и от медицина) и ще му предложат различно лечение. Тълкуванието в цитирания сборник отново е много свежо: „Веднъж хората като разберат, че някой е в нужда, мнозина ще се опитат да помогнат“ (?!).

Един от най-страшните пороци на един държавен апарат, при това (ако съдим по броя на пословиците, които са му посветени и по спомените на мемоаристите, свидетели на османското владичество) жестоко вкоренен на всички етажи на османската администрация, е корупцията. При отварянето на всички врати – от крепостните порти на обсадените крепости до тези към високите постове и решаването на съдебните процеси – корупционните механизми навсякъде са казвали тежката си дума: „Алтън калъч демир капайъ ачар“(Златната сабя желязна врата отваря); „Алтън анахтар хер капайъ ачар“(Златният ключ всяка врата отваря); „Алтън тьорпюйе гелмейечек пенче йоктур“ (Със златна пила няма нокет, който да не се изглади); „Кале ичерден верилир“ (Крепостта отвътре се предава). Естествено, на всички е било ясно, че справедливостта и корупцията са абсолютно несъвместими неща: „Рюшвет капъдан гириндже, инсаф капъдан чъкар“(Рушветът през вратата като влезе, справедливостта през вратата излиза), както и това, че не всички хора са се поддавали на корупционните изкушения: „Намуслу бир инсан бир кемик парчасъ ичин кендисини кьопек йяпмаз“ (Един достоен човек заради едно парче кокал себе си на куче няма да направи). Съдебното поприще е едво от местата, които са най-чувствителни към покварата на корупцията и това не е можело да убегне от вниманието на творците на пословици: „Карга карганън гьозюню оймаз“ (Гарван на гарвана око не вади); „Бейин уруйя борджу вар“. (Беят към крадеца борч, т. е. дълг, има). „Не заман бир кадъ даваджидър, Аллах ардамджи олсун“(Когато съдията ти е ищец, Аллах да ти е застъпник); „Махкеме кадъйя мюлк дейилдир“ (Съдебната палата не е имот, собственост, на съдията, т. е., там той не бива да се разпорежда както в собствения си имот). Независимо от това, този, който е разполагал с формалните знаци и символи на власста, обикновено е успявал да присвои и да упражнява и реалната власт: „Мюхю̀р кимдѐ исе – Сюлейма̀н оду̀р“ (У когото е печатът, Сюлейман (началник, победител) ще стане). Една от ироничните пословици, посветени на съдебната власт, е свързана с особения респект у мюсюлманите към брадата – тя се счита за белег на зрялост, мъдрост и справедливост. И тъй като младите мъже далеч не са развили у себе си тези качества, когато те си позволят да си оставят бради, обикновено стават обект на присмех и възмущение от страна на по-възрастните, а особено на старците. А ето, че една духовита пословица напомня обратното – че не винаги буйната брада означава, че някой е пригоден да бъде съдия: „Сакалда фейз олсайда, кечи кадъ олурду“ (И голяма да е брадата ѝ, козата съдия не става). Една от най-ярките пословици, посветени на последствията от съдебните несправедливости, и по-специално на случаите, когато виновниците избягват наказанията, които са заслужили, гласи: „Джезасъз джюрмюн сахиби чок олур“ (Ненаказаното престъпление много стопани ще има, т. е., мнозина ще бъдат склонни да го повторят). Тази пословица като че ли е специално посветена на хората, които настояват за отменяне на международните санкции срещу Русия по повод анексирането на Крим и агресивността ѝ спрямо Украйна.

Една от важните страни на народопсихологията на турския народ е отношението му към парите, сделките, предпазването от измами и т. н. Разбира се, всичко започва със спестовност и получаване на елементарна финансова сигурност: „Ики уджуну бир арайа гетирмек“ (Да свържеш двата края); „Ак акче кара гюн ичиндир“ (Бели пари за черни дни). При това не трябва да се забравя, че спестяването на малки суми изглежда трудно, но само то може да доведе до натрупването на по-значителни: „Алтън дейил, корушу сакламак зордур“ (Не златото, а корушите – грошовете- да спестяваш е трудно). Разбира се, винаги е по-добре да бъдеш с пълна кесия: „Долу бир чеп инсанън ен ийи достудур“ (Пълната кесия е най-добрият приятел на човека). Но има пословици, внасящи важно уточнение в това приятелство, като поставят парите и техния притежател в зависимост от това дали последният е умен или глупав: „Сервет акъллънън кьолеси, ахмайън ефендисидир“ (Богатството е слуга на умния, господар на глупавия); „Пара акъллъларън досту, акълсъзлърън дюшмандър“ (Парите са приятел на умния, на глупавия са враг). Всяка сделка трябва да бъде съобразена с наличните средства: „Кесене данъш, пазарлъйя сонра гириш“ (Посъветвай се с кесията си, пазарлък после прави). Много е важно да се помни, че не винаги най-евтината стока е най-изгодна, просто защото ниската цена обикновено е свързана и с много ниски потребителски качества: „Беш паралък фенер, о кадар янар“ (За пет пари фенер, толкова и свети), а това с още по-голяма сила важи за по-мащабните начинания: „Бир акче иле докуз кибелли хамам япълмаз“ (С едно акче баня с девет купола не може да се построи). През няколкото века, през които се е създавал основният корпус на тези пословици, измамите между съдружниците са били обичайно явление, затова недоверието към съдружника е наложило своя отпечатък върху съдържанието им. Дори на битово равнище е имало подозрение, че познатият касапин ще се помъчи да ти продаде кокали на цената на месото: „Билдик касап кемик сатар“. (Познатият касапин кокали ще ти продаде). Интересно съвпадение е, че точно касапинът е използван, за да се покаже какво ще му остане накрая, ако не прави добре сметките си: „Хесабини билмеен касап, билинде калър бучак ве масат“ (Без сметка касапин, в пояса му остават ножът и точилото). И у нас, когато се разчуе за някой, измамен от съдружника си, хората казват „Абе, орташка работа“, т. е., тази измама е можело да се очаква предварително. Турските бизнес-пословици носят ясна тенденция за разграничаване между приятелството и „алъш-вериша“: „Дост иле ийе, алъш-вериш етме“ (С приятел яж, но търговия на прави!); „Алъш-вериште хатър ве гьонюл бакълмаз“ (В алъш-вериша, т. е., в бизнеса, угода и приятелство не се гледа); „Достлук мускал иле, алъш-вериш кантар иле“ (Приятелството – с мускал, търговията – с кантар). Смисълът е, че приятелството трябва бъде на малки порции, сдържано (с мускал), а в бизнеса всичко трябва да бъде добре разчетено и измерено (с кантар). Вкорененото в народопсихологията на турския народ дълбоко недоверие към съвместната търговия е намерило най-картинния си израз в пословиците, където по-рязко или по-сдържано се настоява за отделни кесии на съдружниците, напр. „Кеселери бир олан ики достун, бири гюлер, йотеки аалар“ (Двама приятели като имат една кесия, единият се смее, другият плаче). Същото важи с пълна сила дори и когато съдружниците са братя: „Аллах кардеши кардеш яратмъш, кесесини айръ яратмъш“ (Аллах братята като братя е създал, (но) кесия за всекиго поотделно е създал). Съществуващото взаимно недоверие е довело до практиката услугата или стоката да бъде предплащана: „Тринк параи, сюр сефаи“(Дрънни парите, че се разположи). Доста скептично е и отношението към даването на пари в заем, достатъчно е дори да приведем най-ироничната от пословиците, посветени на длъжниците и кредиторите: „Борчлунун дуаджъсъ аладжаклъсъдър“ (Най-големият доброжелател на длъжника е неговият кредитор). Очевидно е откъде произтича „доброжелателството“ на кредитора – от желанието все някога да си получи дълга. Когато някой иска заем, той намира евентуалния си кредитор, който му дава сумата „с ръце“, но после много често трябва да го търси и да го гони, т. е., да си получи дължимото „с крака“: „Елинле вер, айайънла ара“. (Дай с ръце, вземи с крака). Тази пословица има буквален аналог сред българските пословици. Също и: „Достуна борч вер, дюшманъндан йодемисини исте“ (Дай заем на приятел, от неприятел дълга си поискай). Тук съвпадението не е толкова буквално, но е достатъчно видимо – българският аналог гласи: „Който дава пари на заем, продава приятел, купува неприятел“. Във всички случаи най-добре се чувства онзи, който няма дългове, който никому нищо не дължи: „Борчсуз чобан борчлу бейден йейдир“ (Овчарят без дългове е по-добре от задлъжнелия бей). В търговската сфера винаги има риск човек да бъде измамен, но ако някой допусне да го измамят втори път, вината е само негова: „Бир кере алданъшта кабахат алдаТанън; ики кере алданъшта, кабахат алдаНанън“. (Веднъж като измамят, вината е на измамника; два пъти като измамят, вината е на измамения; тъй като в българската транскрипция на думите „измамник“ и „измамен“ разликата е само в една буква, различната буква в двете думи е главна, за да изпъкне по-отчетливо). Една човешка черта, която не само е осъдителна, но и прави своя носител изключително уязвим за измами, е алчността (скъперничеството, ненаситността): „Аз тамах – чок ищах, чок тамах – чок зарар“ (Малко скъперничество – много желание; много скъперничество – много загуби; в България, (вкл. от българските турци), много по-често се използва само втората част от тази пословица. Тя е между тези, които съм чувал и запомнил още от ранното си детство). Алчността е чежду човешките слабости, които техните притежатели носят чак да гроба: „Тамахкярън гьозюню бир авуч топрак дойурур“ (На алчния окото една шепа пръст го насища). Тази висока уязвимост на алчните хора към измами е директно посочена в пословицата: „Тамахкярън хаккиндан ялянджи гелир“ (Алчният от лъжеца ще бъде измамен). Същото е показано още по-образно с пословицата: „Дюняда тамах варкен, доландъръджъ ачлъктан йолмез“ (Докато на света има алчни, измамниците от глад няма да умрат). За съжаление, в един от малкото издадени у нас сборници (22), първата част на пословицата е грешно преведена като „Докато на света има будали…“, което придава съвсем грешен смисъл на тази народна мъдрост. А доколко тя е запазила своята актуалност можем да се убедим от стотиците подмамени от високите лихви на „банковите пирамиди“ в началото на 90-те години на миналия век, че и съвсем неотдавна – като вложители в „Корпоративна Търговска Банка“. Вместо да изпитват единствено срам, че не са се усъмнили в неестествено високите предлагани лихви и не са се въздържали от влагане на своите, понякога огромни, авоари, „измамените“, например във Варна, сформираха асоциации за протести срещу държавата – фактически протестираха, че държавата не е защитила интересите им от собствената им алчност. Явно не бяха чували последната пословица. Друга пословица, колкото древна, толкова незагубила и днес валидността си, предупреждава колко време се губи, ако се свидетелства по някое дело и колко голям е рискът за собствените пари, ако човек стане някому гарант (поръчител) пред финансово- кредитните институции: „Ишин йокса – шахит ол, паран чокса – кефил ол“ (Ако нямаш работа, стани свидетел, ако са ти много парите, стани поръчител). Една от най-хубавите пословици в областта на парите и богатството показва, че човешкият живот и здравето не могат да се купят с никакво злато: „Алтън леенин кан кусана не файдасъ олур?“ (Златният леген на този, който повръща кръв, каква ли полза ще принесе?)

Един огромен „корпус“ от турските пословици е посветен на моралните проблеми – правенето на добрини и на злини, отмъщението и прошката, признателността и неблагодарността. Въпреки, че морална оценка се съдържа имплицитно в абсолютно всяка пословица, но в тази обширна група оценъчният елемент е особено ярко проявен. „Кан канла йюмазлар, су иле йюмлар“ (Кръвта с кръв не измивай, с вода я измий); „Ийлик ет, денизе ат; балък билмезсе, Хаалик билир“ (Направи добро, хвърли го в морето; рибата ако не знае, Създателят ще знае); „Ийилийе ийилик олсайдъ, коджа йокюзе бъчак олмаздъ“ (На доброто ако се отвръщаше с добро, стария вол нямаше нож да го чака); „Ийинин мюкафатъ ийиден башка олур му?“ (За доброто отплатата друго освен добро може ли да бъде?); „Ийилийе „Нереде гидийорсун?“ – демишлер; „Котюлюйун йананъ“-демиш“ (Добрината „Къде отиде?“-попитаха; „При неблагодарността“- каза); „Сана таш атана, сен екмек ат“ (По тебе камък ако хвърлят, ти хляб хвърли). Интересна психологическа особеност, при това крайно негативна, е антипатията и дори своеобразната отмъстителност към хората, които са направили някому неоценима услуга, от страна на този, който е получил услугата. Българската сентенция гласи, че няма ненаказано добро. Фройд обяснява явлението с това, че този, който е получил услугата, започва да изпитва подсъзнателна антипатия към този, от когото е получил услугата, защото за нищо на света не може да му прости, че той го е видял в тежко, понякога почти безизходно, а почти винаги унизително, положение. Една турска пословица дава много точен изказ на това явление: „Киме ийлик едерсан, ондан сакън кендини.“ (Комуто направиш добро, от него да се пазиш!). На тиранията, насилието и оръжието са посветени няколко пословици, като: „Залим мерхамед билмез“ (Тиранинът милост не знае); „Аалеме джелат чермек, ама сен олма“ (Светът се нуждае от палач, но ти не ставай); „Калъчънъ кънъндан себапсиз йере чъкарма“ (Сабята си от ножницата без нужда не вади); „Силях сахибине дюшмандър“ (Оръжието на стопанина си е враг). За милостта и прошката е казано: „Херкеси афет, кендини асла“. (На всички прощавай, на себе си – по никой начин); „Аман дийене калъч калкмаз.“ (Над казващия „Милост!“ сабя не издигай); „Аффет, ама унутма“. (Прощавай, но не забравяй.)

Eдна от добре представените теми в турското пословично творчество е темата за приятелството. При това тази тема е представена „диалектически“, със всичките ѝ вътрешни противоречия – от нещата, които изключват едно евентуално приятелство, през нуждата да си подбираш приятелите много внимателно и да бъдеш достатъчно взискателен при подбора им „Ахмак дост акъллъ дюшмандан бетердир“ (Глупавият приятел е по-лошо от умния враг), до фаталните опасности, които крие приятелството с неподходящ човек. Горчивият вековен опит учи, че „приятелите“ напущат човека, който е загубил предишното си положение и престиж: „Дюшенин досту олмаз“ (Падналият няма приятели), но не са рядкост хората, които завързват приятелствата си с користни намерения и винаги са готови да пожертват приятелство, а понякога и приятел, за собствените си егоистични цели: „Достлар шехит, бен гази“ (Приятелите – жертви, аз – победител). Не трябва да се забравя, че има неща (и хора), органично несъвместими, те просто не вървят едно с друго: „Атеште барут йян йяна гелмез“ (Огън и барут едно с друго не вървят); ако тук метафората може да се отнася и за много други неща, освен приятелството, в други пословици нещата са назовани много по-директно: „Лейлек курбая иле дост олмаз“ (Щъркелът със жабата приятел не става). Много повече може да се разчита на старите приятелства, отколкото на новите: „Хершейин йениси, достун ескиси“(От всичко най-новото, от приятелите – най-стария). Показана е ролята на доброжелателното лично общуване в създаването на дълготрайно приятелство: „Татлъ моабетин дойюму олмаз“ (На сладка разговорка насита няма);“Бир финджан кахвенин – кърк йъл хатъръ вардър“ (Един филджан кафе – четиридесетгодишно приятелство ще има). И, независимо от всички предупреждения относно подбора на приятелите и изграждането на отношенията с тях, в крайна сметка турските мъдреци не пропускат да ни предупредят за опасностите, които ни дебнат от страна на приятелите в две особено „чувствителни“ сфери – финансовата и политическата. В първата – че е крайно нездравословно бизнес-отношенията да се обвързват с приятелството: „Дост иле ийе, алъш-вериш етме“ (С приятел яж, но търговия на прави!). Във втората, политическата, че най-гнусните доносничества и предателства, от времето на Османското владичество до времето на Държавна сигурност, са извършвани от хора, които са били считани за приятели: „Сър верме достуна, саман долдурур постуна“ [Тайната си не давай (не доверявай) на приятел, че ще ти напълни кожата със слама, т. е., ще те превърне в поредния си доноснически трофей].

В областта на обучението, турските пословици показват явно недоверие към „обучаващите“ които нямат достатъчен жизнен и професионален опит: „Дюн йомюртадан чъктъ, бюгюн бизе акъл йойретир“ (Вчера се излюпи от яйцето, днес нас на ум ще ни учи). Срещат се тъжни констатации, като тази, че когато ученият е беден (което, за жалост, е обичайно), той няма нужния авторитет в обществото: „Йоксул аалимин созю гечмез“ (Бедния учен никой не го слуша). Но, в същото време, има пословици, които признават огромното значение на делото на учените – до степен тяхното мастило да е по-скъпо от кръвта на тези, които се жертват за някаква кауза: „Аалимин мюреккеби шехитлерин канъндан къйметлидир“. (Мастилото на учения е по-скъпо от кръвта на пожертвалия се). Един много интересен образователно-възпитателен принцип е залегнал в основата на поговорката: „Ети сенин, кемии беним“ (Месото е твое, костите са мои). С гези думи родителят е определял правомощията на учителя, когато му е предавал отрочето си – че в интерес на обучението и възпитанието може да го налага много здраво, но все пак в рамките на меките тъкани, без да потрошава костите му. Така че физическите средства за възпитание не са били на последно място в образователната система на Империята. В духа на същата традиция е и пословицата, която звучи почти мазохистично: „Ходжанън вурдуйу йерде гюл битер“ (Където ходжата удари, там роза пониква). Немалко пословици са посветени на разликата между разбирането на чуждите мнения и съвети при по-умните и образованите в сравнение с тези, на които тази подготовка липсва: „Аннаяна – сиври синек саздър, аннамаяна – даул, зурла аздър“ (На този, който разбира, на комар бръмченето му е достатъчно; на този, който не разбира, и тъпан, и зурла му е напразно); „Акъллъ насихат истемез, аптал насихат динлемез“ (Умният съвет не иска, глупавият съвета не слуша); „Ахмайя ефенди олмактанса, акъллъйя кул олмак йейдир“ (Вместо на глупавия господар да станеш, по-добре стани на учения слуга). Силно неодобрение личи към хората, които са основа на консерватизма и застоя в обществото, които упорито се придържат към собствените си закостенели възгледи, даже и когато имат възможност да усвоят нещо ново: „Херкес аклънъ пазара чакърмъш, ама ийине кенди аклънъ алмъш“ (Всеки акъла си на пазара изкарал, но всеки своя акъл си купил). Една чудесна пословица се надсмива над хората, които винаги обясняват неуспехите си не със собствените си грешни решения, а с лошия си късмет: „Не аклънъ бейенмейени гьордюм, не талихини бейенени“ (Не съм виждал нито някой да е не харесва акъла си, нито някой да харесва късмета си).

Никак не е било в традициите на турския народ излишното големеене, грандоманството, дори и сред хората, заемащи високи постове: „Маруланма, падишахъм – Аллах сенден биюк-дър“ (Не се големей, царю, Аллах от тебе е по-голям); „Не кадар ду олсун шанъ, еб гене бир таштър нишанъ“ (Колкото и да ти е големството, в края на краищата един камък ще ти е знакът). Щом турският мъдрец напомня на самия султан да не се големее прекалено, можем да си представим с какъв присмех се отнася той към бедняците, които се опитват да се представят за хора богати или с високо обществено положение: „Чоплюкте ятар, везир рюясъ гьорюр“. [На бунището ляга да спи, (а пък) везирски сънища вижда (сънува)]; „Йъртък джекете алтън дюйме герекмез“ [Дрипавият жакет (сако) златно копче не държи]; „Айайънда дону йок, феслейен истер башъна“ (На себе си гащи няма, фес иска на главата си); и особено: „Айранъ йок ичмее, атлан гидер съчмее. [Айрян няма да пие, (а пък) на кон ходи да… (ходи по голяма нужда)].

Но присмехът към бедняците, които искат да изглеждат като преуспели, с нищо не накърнява искреното състрадание към хората, които са наистина бедни – към тях простият турски народ изпитва искрено съчувствие и разбиране. На бедняка до такава степен не му върви в живота, че дори и в обстоятелства, които са напълно безопасни за всекиго другиго, на него ще му се случи нещастие или злополука: „Фукарайъ деве юстюнде йълан ъсърър“ (Бедняка и на гърба на камилата змия ще го ухапе). Каквото и да предприеме, сполуката винаги бяга от него: „Фукаранън ачтъйъ куйудан су чъкмаз“ (В кладенеца, изкопан от бедняка, вода не излиза). Дори когато хапне кокошка – щом си го е позволил, вероятно един от двамата е болен: „Йоксул тавук йеиндже, я кенди хастарър, я тавук“ (Беднякът като яде кокошка, или самият той е болен, или кокошката). А колко горчивина и колко душевна човешка болка блика от пословицата, според която беднякът може да бъде направен щастлив, ако Аллах му помогне да намери собственото си магаре! „Аллах факири севиндирмек истерсе, йондже ешейини кайбеттирир, сонра булдурур“ (Аллах бедния ако иска да ощастливи, прави го да загуби магарето си, после да го намери).

Естествено беше, разбира се, към края да потърсим доказателства или опровержения за добре известния като присъщ на ориенталската народопсихология фатализъм; и, наред с това, дали и доколко този фатализъм поражда песимизъм, безсилие и бездействие пред неизбежното, което идва да се случи. Има, разбира се, пословици, които ни насочват към неща, които са неизбежни и изглеждат като намеса на пръста на съдбата: „Еджели гелен фаре кединин йолуна чъкар“ (Мишката, на която ѝ е дошло време да умира, по пътя си котка среща). Една пословица, привидно много близка до горната, на съдържаща и отчетлива разлика с нея, показва смъртта като нещо, на което уж „му е дошло времето“, но което се извършва по ясен повод, даден от жертвата, някакво светотатство, което никой няма да ѝ прости: „Кьопейѝ юледжеѝ геелдимѝ, джаамѝ дуваранъ̀ ишармѝш“ [На кучето като му дойде (времето) да мре, на стената на джамията се изпикава]. Фатализъм се съдържа в това, че дори начинът, по който някой ще се пресели в по-добрия свят, е предопределен от съдбата: „Асъладжак, суда боумаз“ (На когото е писано да го обесят, във вода няма да се удави); „Кадеринде бойюлмак олан бир кашък суда да бойюлур“ (От съдбата определеният да се удави и в една чаша вода ще се удави), да не говорим за това, колко неизвестен е този момент – до степен този, който си вари кафето, да не знае кой всъщност ще го пие: „Инсан кахве пишерикен, кимин ичеджейини билинмез“ (Човек вари кафето, кой ще го пие не се знае). Единственото, което се знае със сигурност, е неизбежността на момента, когато ще почука на вратата ни мрачният вестител от великолепната метафора на пословицата: „Йолюм бир кара деведир, ки херкесин капъсъна чьокер“ (Смъртта е една черна камила, която ще почука на всяка врата). Независимо от безспорния фатализъм на последните няколко пословици, те не само не проповядват песимизъм, но има и други, близки до тях, където пред песимизма съзнателно се слага преграда, например в пословицата, според която само на бостанското плашило може да се намери глава без грижи – т. е., главите на всички живи хора са обременени от техните грижи: „Тасасъ̀з баш боста̀н коркулуйюнда̀ булуну̀р“ [Глава без грижи (само) на бостанско плашило може да се намери]. И ако някой желан изход се окаже преграден, това отваря много повече други варианти: „Аллах бир капайъ капарса, бин капайъ ачар“ (Аллах една врата ако затвори, хиляда отваря). Дори и скръбта по повод смъртта на близък човек трябва, рано или късно, да бъде преодоляна: „Йолю̀ илѐ бирликтѐ йолюнмѐз“ (Не се умира заедно с умрелия). Очевидно смисълът е, че колкото и близките на умрелия да са смазани от скръб, не трябва чак да умират от мъка, защото животът си продължава. За жалост Николова (22) добавя към тази пословица едно от крайно неудачните си тълкувания: „Скръбта по умрелия не убива“ (?!). Когато са изчерпани най-ценните ресурси, винаги могат да се намерят други, не толкова блестящи, но също позволяващи да се постигнат целите: „Алтън гидели, гюмюше бакалъм“ (Златото отиде, да видим среброто). Ако някой бъде победен, включително и в спорта, той трябва да си спомни, че няма човек, който да не е бил побеждаван в дадената област: „Йеник дюшмемиш пехливан йоктур“ (Няма борец, който да не е побеждаван). Свързана с тази, но още по-дълбока по съдържанието си, е една пословица, която, за жалост, носи както груба грешка в превода, така и извънредно неудачно тълкувание: „Йенилен пехливан гюреше доймаз“ (Победеният борец не е изморен от борбата). Първо, грешката в превода: „доймаз“ е преведено на английски като „tired“, т. е., изморен, въпреки че думата означава „не се е наситил“, чийто смисъл е съвършено друг. Предложеното тълкувание: „Отнася се за някого, който не познава капацитета си и не чува предупрежденията на другите, или не иска да приеме факта, че той (тя) е свършен“ (?!). (1). Достатъчно е да се приведе верният превод „Победеният борец не се е наситил на борбата“, за да стигнем до правилното тълкувание – че победеният борец не се е наситил на борбата, а жадува за нови схватки, в които отново да се докаже. Очевидно пословица, опонираща на песимизма.

Една добавка към пословиците, даващи отпор на песимизма, са тези, които съветват да не се показват никому претърпените травми и поражения – за да не се окуражават противниците и да не им се дава излишен повод да тържествуват: „Кол кърълър йен ичинде, баш ярълър сач ичинде (Счупената ръка – в ръкава, ранената глава – под косата); „Кан кусса къзълджък шербети ичтийини сьойлер“ (Който кръв повръща да казва, че е пил шербет от дренки). Българската пословица, даваща аналогичен съвет, гласи: „Червата ти да се влачат, казвай, че поясът ти се е разпасъл“.

В края на този кратък преглед пожем да цитираме една от малкото (а може би единствената) пословица, оценяваща значението на пословиците като цяло: „Аталар сьозюню динлемейени йабана атарлар“ [Който не се вслушва в пословиците, странностите (дивотиите) няма да избегне].

4. В заключение:

Така, използвайки част от огромната съкровищница на турските пословици като единствен инструмент, се опитахме да надникнем в народопсихологията на турския народ. Нищо на гарантира успеха на подобен опит, но такъв винаги си струва да бъде направен, тъй като редица етнически, религиозни и политически причини предварително обричат на неуспех другите възможни подходи към темата. Анализът показва, че тези пословици са дело на един народ мъдър, справедлив и уравновесен, подчертано предпазлив към опасностите и изкушенията, на които го подлага живатът, със сдържано, но подчертано живо чувство за хумор. Пословиците показват, че техните автори изпитват дълбоко уважение към предците си и към родовата памет, без да позволяват потомците да се ползват от заслугите на предшествениците си, ако не прибавят собствения си решаващ принос към тях. Уважението към труда е съчетано с познание и за огромната роля на търпението, за да стигне едно начинание до успешен завършек („Търпение-спасение: от ягоридата петмез става, а от черничевото дърво – коприна“). Голям е респектът към майсторлъка във всяка област („Една ока брашно да имаш, на майстор иди да ти го замеси и изпече“), а съответният „майстор“ не трябва да е прекалено млад, за да е натрупал вече нужните знания и опит, но и да не е твърде стар, за да не му треперят ръцете („От млади лекари и от стари бръснари да се пазиш“).

Пословиците, посветени на финансово-търговската дейност, подчертават нуждата от добър разчет на това докъде ще стигнат наличните средства („С едно акче баня с девет купола не можеш да построиш“). Думата „алтън“ (злато) е ключова за много и много пословици; интересна е тази, която твърди, че не златото, а корушите (грошовете) да спестяваш е трудно. Естествено, този, който е разумен и настойчив в спестяването на грошовете, един ден ще се види и с повече злато. Но спестовността не трябва да се смесва с алчността; напротив, финансовите измами много често се дължат не на това, че измамниците са по-умни от своите жертви, а на това, че са прозрели тяхната алчност и са се възползвали от нея. Именно тя е попречила на жертвите да видят в неестествено изгодните условия (например ненормално високите лихви по влоговете), че „има нещо гнило“ в това, което им се предлага – било участие в маскирани „пирамиди“, било прехвърляне на всичките им спестявания в нечистоплътни банки. Този механизъм е прозрян преди векове от турския народ и е синтезиран в няколко пословици, най-ярката от които гласи, че докато на този свят има алчност, измамниците от глад няма да умрат. Немалко пословици очертават огромната сила на „презрения“ метал – че със златна пила всеки нокет може да бъде изгладен, че златната сабя железни врати отваря и т. н. Но в същото време има пословици, които мъдро очертават границите на тази сила – например че човешкият живот и здраве не са подвластни на златото. Типична в това отношение е пословицата, която пита за златния леген – каква полза ще има от него този, който повръща кръв. Турската народна мъдрост проповядва изключителна предпазливост, дори подозрителност, към това, което сега наричаме „съвместен бизнес“, включително с приятели и близки родственици. Не напразно ни предупреждават, че ако двама приятели имат обща кесия, накрая единият се смее, а другият плаче. Наред с това турската народопсихология включва подчертано недоверие както към даването на заеми, („Дай заем на приятел, от неприятел дълга си поискай“, много близка до нашата, гласяща, че който дава пари в заем, продава приятел и купува неприятел), така и към вземането на заеми („Овчарят без дългове е по-добре от задлъжнелия бей“).

Интересна е позицията на турските мъдреци по вечните морални дилеми на човешкия род: за доброто и злото, за прошката и отмъщението, за признателността и неблагодарността („Прощавай, но не забравяй“; „Кръвта с кръв не измивай, с вода я измий“). Трябва да се прави добро, дори и ако то изглежда безполезно – рано или късно доброто се връща към този, който го е сторил („Направи добро, хвърли го в морето – рибата ако не знае, Създателят ще знае“); дори и на злото трябва да се отвръща с добро („По тебе камък ако хвърлят, ти хляб хвърли“). Но на същите мъдреци не е била непозната и т. н. „черна неблагодарност“ („Комуто направиш добро, от него да се пазиш“), чиито дълбоки психологически механизми бяха разкрити от Фройд чак в началото на ХХ век. Има пословици, показващи силата на приятелството и подчертаващи, че най-много може да се вярва на старото, проверено от времето приятелство („От всичко най-новото, от приятелите – най-старите“). И въпреки всичко – вековният опит на измами, доносничества и предателства е насадил в турската народопсихология дори и към приятелите определено недоверие както като към партньори в бизнеса, така и като довереници на тайните, вероятно най-паче политическите („С приятел яж, но търговия не прави“; „На приятел тайна не доверявай, че ще ти напълни кожата със слама“, т. е., ще те превърне в поредния си „ловен“ трофей).

Разбира се, има немалко пословици, които никак не атестират в добра светлина своите създатели. Много пословици изразяват откровен сексизъм, достигащ до вулгарно-цинично отношение и към нежния пол, и към сексуалния живот. На създателите на турските пословици с право може да се припише липса на етническа и верска толерантност. Наистина, у един народ, по принуда изминал по-дългата част от историческия си път в завоевателни войни и в насилствено държане в покорство на завладените земи и народи, изграждането и съхраняването на една силно деформирана от съвременна гледна точка ценностна система изглежда неизбежно. Надявам се, че това няма да ми се вмени във вина като опит да я оправдая, само искам да помогна да бъде разбрана нейната генеза. Във всеки случай, при такава ценностна нагласа и при многовековното ниско общообразователно ниво на турския народ, пословицата, че мастилото на учения е по-скъпо от кръвта на самопожертвалия се за някоя кауза, е по-скоро едно хубаво изключение. Обратно, религиозният фанатизъм, показният „бабаитлък“ и вулгарното отношение към жените и към секса доминират в тази ценностна нагласа, а в пословиците от тази група преобладават примитивно-наивните твърдения за силата на Ислямската доктрина („Пръстът, порязан според Шериата, не боли“), и ругатните и обидите както за „гявурите“ (всички немюсюлмани) като цяло, така и за българите в частност.

Определен отпечатък върху турските пословици е дал добре известният ориенталски фатализъм, убедеността, че човешката съдба е предопределена, включително и начинът, по който човек ще завърши земния си път („На когото е писано да го обесят, във вода няма да се удави“; „От съдбата определеният да се удави, и в една чаша вода ще се удави“), а смъртта е вестителят на Съдбата, който накрая посещава всекиго от нас („Смъртта е една черна камила, която ще почука на всяка врата“). Една по-дълга пословица като че ли резюмира в трите си части целия фатализъм на турския народ: „Аллахън хикмети биюк-дър; кимсе билмез сонуну; Кадер не исе, о олур“ (Божията тайна е велика; никой не знае края; Съдбата каквото е писала, то ще стане). Независимо от този фатализъм, няколко пословици показват, че за песимизъм няма място, че понякога загубата на една възможност е съпроводена с разкриването на много повече други („Аллах една врата ако затвори, хиляда други отваря“).

Фактът, че огромното мнозинство от турския народ е прекарвало целия си живот си в бедност, неминуемо е наложил своя отпечатък и върху народопсихологията на този народ – а оттам и върху неговите пословици като неин синтезиран израз. Те показват една изключителна емпатия към бедняците и техните съдби. Делото, осъществено от бедняка, което в други случаи може да е само успешно, при него често завършва с необясним неуспех („В кладенеца, изкопан от бедняка, вода не излиза“), а често го сполетяват и напълно необясними нещастия („Бедняка и на гърба на камилата змия ще го ухапе“). Между тези пословици има немалко, които карат човешкото сърце да замира, толкова мъка и човешка болка е събрана в тях – като тази, според която ако беднякът яде кокошка, или самият той е болен, или кокошката. А какво да кажем за пословицата, твърдяща, че ако Аллах иска да ощастливи бедняка, прави така, че той да загуби магарето си, а после да го намери? Наистина, как трябва да е живял един човек, за да го направи щастлив намирането на собственото му магаре?

В предходната точка от настоящия очерк отбелязахме изобилието на животни в турските пословици, както и честото излизане на тези животни от обичайните им клишета. В турските пословици животните са не само повече, но и много по-оригинални от животинския свят в индивидуалното творчество – от басните на Езоп до тези на плеядата на знаменитите френските баснописци. Така магарето, вместо да робува на пословичния си инат, тъжно иронизира себе си, че щом са го поканили на сватба, или дървата не стигат, или водата. Вълкът, за когото повечето турски пословици говорят с определено уважение, когато остарее, става за посмешище на кучетата. Но, тъй като по принцип спада към „лошите“, подходът към него не трябва да е прекалено нежен – не се препоръчва той да бъде държан за ухото. Пияната коза пък се отправя към планината да търси вълка, за да си разчисти сметките с него. Подобно на човека, който – получил висока протекция – се заблуждава относно собствената си значимост, кучето, вървящо в дебелата сянка на каруцата, се поддава на суетната заблуда, че това е собствената му сянка. Така, на фона на мрачни разсъждения или спорове, уместната употреба на една такава пословица разведрява атмосферата и за пореден път ни кара да се усмихнем.

БЛАГОДАРНОСТ: Дълбока благодарност дължа на моя колега и отколешен приятел д-р Панко ВАСИЛЕВ от Варна, за това, че ме снабди с книжката, цитирана в „Източник“ под номер 23.

Източници

1. Miallimoglu, Nejat. Turkish Delights. Cagaloglu, Istanbul, 1988.

2. Жечев, Тончо. Духът на отрицанието в нашата история. В: Пантеон на черното безсмъртие. Предатели и предателства в българската история. Български писател, София, 1993.

3. История на България в четиринадесет тома. Том 3. Втора българска държава. Издателство на БАН, София, 1982.

4. Константинов, Петър. История на България с някои премълчавани досега исторически факти, 681 – 1996. Стенограми от публични лекции. Карина М, София, 1997

5. Грозданова, Елена. От целесъобразността до предателството в стара България. В: Пантеон на черното безсмъртие. Предатели и предателства в българската история. Български писател, София, 1993.

6. Стоянов, Захари. Записки по българските въстания. Том 2. Български писател, София, 1967.

7. Стоянов, Захари. Записки по българските въстания. Том 1. Български писател, София, 1967.

8. Гюрова, Светла; Данова, Надя. (Съст.) Книга за българските хаджии. Български писател, София, 1985.

9. Карахасан-Чънар, Ибрахим. Османските потайности: еничарите. Либерален преглед, 21.03.2012.

10. Карахасан-Чънар, Ибрахим. Ликвидацията на еничарския корпус – „dura necessitas“. Либерален преглед, 30.03.2012.

11. Кънчев, поп Минчо. Видрица. Спомени, записки, кореспонденция. Български писател, София, 1985.

12. Карев, Георги. Конфликтът между морала и красотата у Йовков. В. „Век 21“, бр.20 (161), 19-25 май 1993. В: Карев, Г. Парламентарните грешки по Фройд. Приложение 2. Унив. изд. „Св. Климент Охридски“, София, 1998.

13. Йовков, Йордан. Съд. В: Събрани съчинения в шест тома, том 2. Български писател, София, 1970.

14. Величков, Константин. Цариградски сонети. В тъмница. Писма от Рим. Български писател, София, 1980.

15. Касабова, Благовеста. Прочетено наново. Електронно списание LiterNet, No 9 (82), 24.09.2006.

16. Хранова, Албена. Родно, дясно и ляво: Антон Дончев. Либерален преглед, 21.11.2008.

17. Горчева, Даниела. Какво всъщност казваме на европейците с „Време разделно“. www.mediapool.bg/kakvo-vsashtnost-kazvame-na-evropeitsite-s-vreme-razdelno_news 145615.html.

18. Горчева, Даниела. Кого разделя „Време разделно“. Rodopskistarini/2011/04/blog-post_2518. html.

19. Стойков, Петър. Време разделно – или как се пише по поръчка. Literaturatadnes. com/archives/421.

20. Baklaci, Salih. Bulgaristan Turkunun Atasozleri. Bilesim Matbaacilik, Topkapi, Istanbul, 2002.

21. Чилингиров, Стилиян. Турски пословици, поговорки и характерни изрази. Известия на Народният етнографски музей, II, III, София, 1922.

22. Николова, Катя (Съст). Ако нямаш огледало, погледни съседа си. Изток-Запад, София, 2004.

23. Турски пословици. Мъдрост и знания за всеки човек. Печатница „Политика“, Раковска 60, София, 1923. Имаме всичкото основание да смятаме, че това е едно „пиратско“ издание, тъй като в него няма име на автор или съставител, а 90 % от пословиците съвпадат абсолютно с публикуваните от Чилингиров (21), без да е посочено името му.

24. Хазимов, Исмайл Сабри М. Новъ Турско-Български речникъ, Второ издание, Светлина, Варна, 1940.

25. Далкочоглу, Исмайл С., Тюнейманъ, Риза И. Българо-Турски Речникъ, Светлина, Варна, 1940.

26. Ванчев, Н., Гълъбов, Г., Класов, Г. и др. Турско-български речник. Наука и изкуство, София, 1962.

27. Йовков, Йордан. Помпадур. В: Събрани съчинения в шест тома, том 3. Български писател, София, 1970.

По професия Георги Карев е лекар. Роден през 1943 г. във Велики Преслав. Завършва с отличие хуманна медицина. Преподава биология и генетика във ВМИ-Варна, а през 1993 г. се хабилитира като ст. н. сътр. по антропология в БАН. Народен представител от (тогавашния!) СДС в 36-то и 37-мо Народно събрание, председател на Комисията по здравеопазване. Шест години (1998-2004) – извънреден и пълномощен посланик в Кралство Мароко. Научните му публикации са представени в Google – Scholar, на „KarevGB“. Доктор на медицинските науки. Автор на монографията „Парламентарните грешки по Фройд“ (Унив.изд. „Св.Кл.Охридски“, 1998) и на стихосбирката „Литография с воеводи“ (Изд. Емайви Консулт, София, 2015).

Коментари (21)

- 07-02-2017|Колчо Ковачев

На моменти текстът е интересен, но изведнъж скачаме в Германия, което е пълен шаш… След това разбираме за биографията на автора, нещо, което също не сме очаквали…

Общо взето, оценката ми е около 4…

- 07-02-2017|Методиев

Хубав текст с разочароващ финал…

- 07-02-2017|Златко

Това е само първа част от много по-голям материал, моля имайте малко търпение (и четете заглавията на нещата, които се публикуват тук – горе много ясно е написано „част 1“!)…

- 08-02-2017|Пенка Ангелова

В първото си обобщение в края на първата част авторът приема една гледна точка (от позицията на днешната представа за нация и държава и тяхното взаимоотношение) и я налага върху 20 предишни поколения, без да съблюдава промените в държавата и при населението, както и взаимовръзката респ. конфликтът (в определени епохи) между тях. И говори за 20 поколения от ЕДИН НАРОД, като че този народ е живял в непроменлива среда (държава), в непроменлив състав и се е консолидирал по туитър как да се държи, за да може правилно да бъде изтълкуван.

- 08-02-2017|Златко

Напълно съм съгласен. Настоящият текст представлява [много симпатична] версия на популярното разбиране за българската история, каквото то се възпитава от век и нещо насам в училищните и университетски курсове на страната. В същността си то е есенциалистко (постановява някакви изконни „народностни черти“, които правят тези или онези народи и култури несъвместими едни с други, като по този начин отрича променливостта и преливането на културите една в друга). В него липсва разбиране за някои от по-новите постановки в историографията на Балканите, като например осъзнаването на факта, че преди края на 18 век в Османската империя основните идентичностни характеристики са определяни НЕ от неща като народност и етнос (идеи, пристигнали тук доста по-късно, основно чрез привнасянето им от Франция чрез гръцките просветители). Основният определител тук преди 19 век е религията, което е изключително голям късмет за всички немюсюлмански жители на региона, поради абсолютно нетипичната за онези времена веротърпимост, практикувана от управниците на Империята (добре известно е, че Ислямът не винаги и не навсякъде е бил така търпим към друговерците, както това е било в рамките на Османската империя). Изобщо, текстът, както вече казах, е симпатичен и вероятно интересен най-вече като документ на времето си, отколкото като истински източник на научно познание (доколкото такова изискване изобщо може да се приложи към историографията). Господин Д-р Карев, като мой съгражданин и постоянен добронамерен опонент, има някои специални привилегии в това издание…:):):)

Държа да подчертая начаса, че историческата интерпретация на Д-р Карев не е догматична, нито пък националистическа, инак не бих я публикувал. В нея има искрен опит да се приемат някои от „по-новите“ тези в българското публично пространство, като например отхвърлянето на идеята за робство и пр. Друг е въпросът, че тези вътрешно-български борби между традиционните и по-нови исторически интерпретации са отдалечени със светлинни години от нивото и състоянието на историческото познание за Балканите, както то се практикува и преподава в западните, а също и в някои турски и гръцки университети – или поне в трудовете на някои турски и гръцки учени, които се опитвам да следя и отчасти да превеждам тук. Прочее, България продължава да крета на опашката, както винаги. (Говоря за масовото, а не академично ниво, разбира се. Все пак си остава удивително колко непромокаемо за нови идеи се оказва „масовото съзнание“ в страната – или колко неспособни за прокарване на нови идеи са хуманитарно-академичните му среди, може би. Едва ли е моя работа да съдя за подобни неща)…

- 08-02-2017|Златко

За хората, които евентуално биха искали да намерят някакви по-съвременни и по-меродавни концепции за историята на Балканите, бих препоръчал кратката, но много съдържателна студия на професор Марк Мезаур от Колумбийския университет в Ню Йорк, която май се е превърнала в нещо като нарицателно помагало по този предмет, поне на Запад (повече от странно – или може би по-скоро показателно за настоящото положение на преводните текстове в България – ми се струва това, че книгата все още не се намира на български език).

Но, слава Богу, във времената на Интернет се намира всичко или почти всичко, обикновено директно под носа ни). Ето тук книгата, достъпна и готова за четене в електронен формат, при условие, че ползвате английски език:

The Balkans: A Short History

- 12-02-2017|Юрий Проданов

Текстът е интересен в естествения за подобни текстове полемичен потенциал. В смисъл – всеки има мнение, защото всеки е чел Захари Стоянов, Поп Минчо и т. н. Според мен, обаче, е сериозен риск да разсъждаваш върху проблема за формиращия се (в последните 50 години от поменатия 500 годишен период) национализъм на базата на популярни литературни и публицистични в същността си текстове. Ърнест Гелнър беше казал, че селяните последни са привлечени от идеите на национализма, а по-късно Антъни Смит ще допълни, че това се случва през рекрутирането им в армиите (за България това става след 1878 г.) Така че изводите на базата на разказите от „Записките“ са спорни – още повече, че отново влизаме в зоната на здрача – народопсихологията:)

И аз съм съгласен с едно от мненията, че да привлечеш като доказателство „нощтта на дългите ножове“, сравнявайки я с избиването на Еничарския корпус, е просто несериозно и поставя под съмнение и други тези, които може и да са верни.

И накрая – грешка и Възраждането да се идеализира, грешка е да подхождаме към него с нихилистичното „българска работа“. И аз сигурно ще направя грешка, но за доказателство ще използвам литературен аргумент. Вазов я определя като епоха „пълна с геройства и срам“.

А, и накрая – започнах да чета текста, заради заглавието с турските пословици. Дори и да е във втората част, не е достатъчно, след като в първата ги няма никъде. А въпросът е твърде интересен – на времето мислех да възложа тема за присъствието на турски пословици в публицистиката на Петко Славейков – много са…

Прочее, поздрави за всички четящи, пишещи и за д-р Карев – щом под един текст се пише, значи е интересен

- 12-02-2017|Гост

И още. Историята на Марк Мезаур (Марк Мазовер) е преведена на български и издадена преди 12 години – през 2005 – и е достъпна

- 12-02-2017|Златко

Всъщност текстът е „гигантски“ – поне за популярно издание като това (с общ обем от около 50 страници), така че ще излезе дори не в две, а в три части…

- 12-02-2017|Златко

Гост писа:

И още. Историята на Марк Мезаур (Марк Мазовер) е преведена на български и издадена преди 12 години – през 2005 – и е достъпна

В мрежата не може да се открие нищо за този превод. Бихте ли посочили издателството и евентуално къде могат да се намерят информации за изданието?

- 12-02-2017|Златко

Което отново ме навежда на един въпрос, на който нямам отговор вече около десет години – кое всъщност работи и кое – не, в българското публично пространство? Издание след издание, текст след текст, падат като камъни в блато – чува се кратък кух звук, а след това ни вопъл, ни стон. Ако тази книга действително е преведена и позната, то защо не я споменава никой и никъде? Не че е някаква Библия, но поне дава представа за това какво хората на Запад мислят и говорят за историята на Балканите, без типичните нашенски самодейности. Защо така бе, хора? Защо ни приемате, ни предавате? Може ли някой да ми го обясни това?

- 12-02-2017|Златко

Ок, чак сега разбирам, че грешката е до голяма степен моя, тъй като името на автора е преведено като „Мазовер“, откъдето и ненамирането на заглавието. Mea culpa…

- 12-02-2017|Златко

Веднага писах на господин Игнатовски, шефа на издателство „Прозорец“, с молба да ми пратят някакви части от книгата, за да мога да ги публикувам тук. Да видим дали ще последва някаква реакция (да не звуча черногледо де, но имам доста дълъг и сравнително горчив опит в разговорите, от разстояние или лице в лице, със сънародници, чието внимание се опитвам да привлека към едно или друго нещо. България е страната на неизпълнените обещания, ако питате мен…)

- 12-02-2017|Юрий Проданов

Златко, пропуснах да се отбележа като име с информацията за Мазовер, затова излизам в коментара като Гост. Съжалявам:) Поздрави

- 12-02-2017|Юрий Проданов

Според мен, проблемът е там, че изследванията върху формирането на българския национализъм от гледна точка на теоретичните концепти и съответно авторитети като Бенедикт Андерсън, Антъни Смит, Ърнест Гелнър и т. н. са все още недостатъчни като критична маса от текстове, а и недостатъчно популяризирани. Поради тази причина процесите на формиране на българската нация са на популярно равнище – повече политическа реторика и литература от христоматията. И друго – липсва конкурентната гледна точка на другите балкански (гръцки, сръбски, румънски и т. н.) национализми. Празнина, която „Либерален преглед“ запълва с похвални усилия.

Иначе, българският национализъм като процес логично може да се осмисли от гледна точка на горепосочените теоретични модели – той просто е в процедурното историческо клише. Бърз пример – страхотната като прозрение теза на първия български журналист Иван Богоров: „Преди да направим България, трябва да направим българи“, е просто цитат от текст на италианския журналист (голям) Джузепе Мацини: „Преди да направим Италия, трябва да направим италианци“.

Селяните, предавали въстаниците (българи) все още не са били българи, а поданици на Османската империя… Това е!

- 13-02-2017|Георги Георгиев, доктор по ист

Доктор Карев ми е известен, чел съм негови изследвания от електронния бюлетин на Златко Енев. Благодаря на Златко Енев. Доктор Карев е обективен автор, много е различен от историците, които са политици, защитаващи интереси на части от народа, партизанстващи. Приятно ми е да чета Карев, искам да имам имейла му за да разговаряме. Имам въпроси към тего. Очаквам втората част от темата, когато и нея прочета – ще направя коментар.

- 13-02-2017|Гост

Започнах да чета заради заглавието, но няма турски пословици… Подвежда, дори да е част първа.

- 13-02-2017|Д-р Георги Карев

Сърдечно благодаря на впечатляващо многото читатели на „ЛП“, които удостоиха с прочитане първата част от последния ми опус. Искам да се извиня за жанровата му хетерогенност; ако бях задължен да определя жанра му, бих го нарекъл „публицистичен историко-психологически очерк“, с всичкото съзнание за това колко тромава е тази формулировка. Що се отнася до критиките, отправени в значителна част от коментарите, убеден съм, че те се дължат на определено неразбиране между мен и техните автори, главната вина за което поемам върху себе си. Тук ще се опитам да отстраня това разминаване, като се постарая да се вместя в обем, по-малък от „Война и мир“ на Толстой. Сигурно е трябвало да дам повече разяснения в текста, но не исках да увеличавам и без това твърде големия обем от 162 КВ, който Златко с основание определя като „гигантски“. За да намаля разочарованието на няколко коментатори, които са се почувствали разочаровани и дори подведени от това, че пословиците фигурират в заглавието, а в първата част „ги няма никъде“, ще поясня, че моят материал си състои от три точки: 1. Хроника на едно съжителство, с обем 26 стр., точно тази точки е публикувана в „ЛП“ като част I, т.2. Още сложни взаимоотношения, (обем 7 стр.) и т.3 Надникване в чужда народопсихология (обем 52 стр.), именно в тази точка са вместени пословиците. Както се вижда от посочените обеми, тази точка значително (почти двукратно) надвишава сумарния обем на първите две. Така че липсата на пословици в първата част не трябва да бъде повод за каквото и да било разочарование.

Но с други две твърдения на г-н Проданов не мога да се съглася. Първото е това, че „…селяните, предавали въстаниците (българи), все още не са били българи, а поданици на Османската империя“. Силно се надявам това да не е опит да се оправдае тяхното поведение. Българите са били такива поне от основаването на българската държава, та и до ден днешен. Оставали са такива и когато са били поданици на Османската империя и щяха да останат такива дори и ако (Боже, упази!) няколко майкопродавци бяха успели да ги превърнат в поданици на „Союз нерушимый республик свободных“. И никоя сила, нито земна, нито небесна, не би могла да ги освободи от отговорностите, които са носели като такива – вж. напр. великолепното есе на доц. Пламен Антов от Института за литература на БАН „Между Околчица и Враца или отмъщението на възхитено седящите“, (в. Век 21, бр.19 (300), 22-28 май 1996).

Освен това, след като г-н Колчо Ковачев нарича моето отклонение за ликвидирането на Щурмовите отреди (СА) „пълен шаш“, г-н Проданов го подкрепя ентусиазирано с твърдението, че „…да привлечеш КАТО ДОКАЗАТЕЛСТВО (к. м.-Г. К.) нощта на дългите ножове, сравнявайки я с избиването на Еничарския корпус е просто несериозно“. Чудом се чудя каква ли теза съм доказвал, за да привлека този епизод „като доказателство“. Просто ми направи впечатление съвпадението, че в две еднолично-управлявани държави, с разлика във времето от цял век и в съвсем различен политически контекст, са били брутално избити елитни въоръжени формации, изцяло предани на властта.

По повод „популярното разбиране за българската история, каквото то се възпитава от век и нещо насам в училищните и университетските курсове на страната“ и „използването на популярна литература и публицистични в същността си текстове“, държа да напомня, че моят материал не е модерно историографско изследване и няма и най-малката амбиция да бъде считан за такова. Затова признавам без угризения, че не познавам цитираните от няколко коментатори модерни западни автори; дано да успея да прочета поне някои от техните работи. Но ако техните изследвания върху историята на Балканите през въпросните 500 години сигурно са по-задълбочени, никой не би могъл да ме убеди, че може да има нещо по-достоверно за последните 100 от тях от оставеното от хората, които са живели в това и са участвали в него. Затова моите източници си остават тези от поп Минчо Кънчев и Захари Стоянов, за църковните борби и епохата около Освобождението – Симеон Радев и Тончо Жечев, и не по-малко проф. Пламен Цветков, който развенча някои от най-дълбоко вкоренените и най-зловредните митове за този период.

На Златко благодаря за дискретната приятелска подкрепа, за гостоприемството на „ЛП“ към един толкова обемист текст и за приятната изненада да освежи началото му с цветна илюстрация. Между другото, това е книжката, която цитирах в „Източник“ под номер 23 и която нарекох „пиратско издание“, тъй като заглавията на корицата (която е на снимката) и на титулната страница (под което съм цитирал книжката), са различни, липсва име на съставител, а пословиците в около 90 % от случаите са тези, публикувани от Стилиян Чилингиров.

- 13-02-2017|Антон Гицов

Действително разправата на султан Махмуд с еничарите и на Хитлер с Рьом и неговата SA, трудно може да бъдат сложени под един знаменател. Еничарският корпус е започнал да се изплъзва от контрола на централната власт, а и вече не и е бил нужен. При Рьом е налице идеологически разрив с Хитлер. Рьом е ратувал за „чист национален социализъм“, за национализация на крупните индустриални компании, а също е настоявал армията да бъде поставена под контрола на SA и се превърне в „народна армия“ под негова команда- искания, абсолютно неприемливи за Хитлер. В този смисъл Рьом се е превърнал във съперник на Хитлер и е трябвало да бъде пожертван.

- 19-02-2017|Мина Ветренска

С интерес прочетох текста на д-р Карев. Той е увличащ не само с обективна фактология, но и с личната емоция на синовна пристрасност към съдбините на нашия народ. Да знаем какво е било е много важно, да знаем истината е абсолютно условие за една позитивна промяна. Ако истински и искрено я желаем.

- 24-02-2017|Гост

Странно, не може ли някой от съвременните автори, пишейки за събития отпреди стотици години да не споменава думите „комунизъм“ и „комунисти“?

На мен четивото ми хареса, но разсъжденията в края са определено посредствени. Такава логика може да се извади за почти всички европейски народи… А и не само европейски.

- 13-02-2017|Златко

Втора част на текста, който предизвика – признавам – за мен неочаквано голям интерес и доста коментари, някои от тях дори полезни!:) Имаше няколко оплаквания, че в текст за пословици нямало пословици (понеже първата част е само уводна). Е добре, ето ви сега пословици, четете наздраве, уважаеми!

- 13-02-2017|Златко

Благодаря отново на господин Д-р Карев – един силно почтен, изпълнен с достойнство човек, с чието съгражданство се гордея. Редовете, в които описва възмущението си срещу българските държавни политики, насочени против турското малцинство, ме карат за пореден път да се чувствам силно свързан с него и всички хора, които мислят и чувстват по този начин. Благодаря ви, господин Карев!

Дотук с похвалите и благодарностите. Сега, струва ми се, е необходимо да предложа някои възражения и корекции, свързани с принципните разбирания на този процес, продължаващ вече почти век и половина (господин Карев ни дава тук една силно кондензирана представа за тези разбирания, струва ми се).

Без да се впускам в прекалено много подробности – нещо, което, надявам се, ще направя на друго място и в далеч по-сериозен текст – бих подсказал само принципното си убеждение, че първоначалният патос на българското национално движение е не анти-турски, а анти-гръцки (у Паисий например няма и следа от анти-турска омраза, докато силно измъчваният Софроний е преследван САМО защото е бил трън в очите на гръцките си конкуренти, а не защото е провеждал някаква анти-турска пропаганда). И това е напълно разбираемо, тъй като първоначалната идея на националното ни движение е за културна, а не политическа, независимост. И тя си остава такава до самото Освобождение, тъй като влиянието на национално-освободителните апостоли сред огромната част от населението си остава практически нула, за разлика от онова на движението за църковни свободи, което е и ЕДИНСТВЕНАТА масова проява на българско национално движение преди Освобождението. Как иначе би могъл да се обясни факта, че Априлското въстание – една нещастна поредица от зле организирани, неразполагащи с каквато и да било масовост, разпокъсани и колебливи бунтове – бива потиснато с такава лекота, да не казвам по-силни думи? Как да се обясни факта, че основните действия на „простия народ“ са били различни форми на предателства? Ами просто е, разбира се – „простите хора“ от онова време очевидно не са схващали бунтовниците като част от себе си и собствената си социална и културна група. Това са били „хайдуци“, опитващи се да съборят реда, срещу който повечето хора все още не са имали нищо против. Това са били хора с идеи напълно чужди и непознати за широкото население. Останалото е въпрос на национална пропаганда, утвърдена и осъществена значително по-късно.

(И отново: моля забележете, че употребявам израза „национално движение“ без неговия вече задължителен за днешното българско самосъзнание компонент „освободително“, тъй като според мен българското движение преди Освобождението е в основата си именно национално, а не толкова освободително, каквото бива направено едва в годините СЛЕД Освобождението, в резултат на целенасочени и дългогодишни държавни политики, чиято цел първоначално е подготовката за Балканската война, а след нейната загуба – на многобройните опити за възвръщане на изгубеното, както и непрестанната борба за „прочистване“ на България от „чужди елементи“, която в известен смисъл не престава и до днес.)

Дълго изречение, което може би трябва да се прочете още веднъж. Ето есенцията му накратко:

Теза: „омразата“ към турците НЕ Е нещо изконно присъщо на двата народа, а резултат от целенасочени държавни политики, провеждани от българските правителства още от самото Освобождение насам.

Моля имайте предвид, че те съществуват като „народи“ от около стотина и нещо години насам, докато етносите, които ги предшестват, са живели редом в продължение на векове – без особена любов, но и без някаква специфична омраза (освен неприязънта, идеща от различните религии). Освен това ВСИЧКИ „исторически документи“, говорещи за някаква вековна омраза на българите срещу турците (основни примери – песента за Балканджи Йово или различните „летописи“, описващи „потурчването“ на българи през късното Средновековие – се оказват по-късни фалшификации [sic!], писани през деветнадесети и, доколкото знам, дори двадесети век, с цел „повдигане на народния гняв“). Не виждам как може да се говории за ОМРАЗА между българи и турци от времената преди да се породи националното движение и по-специално неговото революционно крило, след като свидетелства за такава НЯМА! Няма ги в официалните османски документи, в които, без изключение, „раята“ се описва като добър, послушен поданик (мнение на неспециалист, нека експертите се борят по тия въпроси), няма ги и в собствените ни национални исторически документи, просто защото такива не съществуват. Останалото, включително и фолклорът, уж анти-турски в основата си, е въпрос на по-новата националистическа пропаганда.

И действително, замислете се: ако толкова много сме мразели „поробителите“, то защо, за 500 години владичество, сме се изхитрили да вдигнем, цифром и словом, ЕДНО „въстание“ (не броя за такива по-ранните локални бунтове като Чипровския, чиито причини са религиозни – католицизмът, за разлика от православието, е преследван от османците, поради връзките с реално опасния за империята Запад! – а и размерите и обхватите им са в най-добрия случай незначителни). Като как тъй тази омраза не намира ни най-малък израз в каквото и да било действие, а се изразява все в някакви попръжни под сурдинка, при това измайсторени впоследствие? Как така?

А истината, уважаеми сънародници, може би се открива най-просто чрез осъзнаването на простия факт, че животът в балканския ЦЕНТЪР на Империята съвсем не е бил толкова тежък и непосилен, колкото се опитват да ни убедят българските, писани пост-фактум, „исторически“ напъни – особено докато тя се е намирала във възход, тоест докъм края на 17 век. Основната тежест на Османското владичество се е чувствала по периферията, в Трансилвания и Сърбия, където са се водели непрекъснати войни – за разлика от нашичкото тихичко гнезденце, където хората – основно селяни – са можели да живеят сравнително спокойно и в някакъв вид доволство, дори в сравнение със събратята си от Западна и Средна Европа, където феодализмът и крепостничеството са реални фактори, за разлика от земите на Империята. Забележете, Белград е бил опустошаван и сриван до основи на три пъти (нищо подобно в която и да е част на България по онова време). Малко по-късно, през късния осемнадесети и ранния деветнадесети век, селяните в румънска Добруджа са поставени под истински, непосилен чокойски гнет, за да могат да се осигуряват доставките на зърно за Западна Европа. Отново нещо напълно непознато по българските земи. В Трансилвания пък се водят почти непрекъснати войни срещу другата голяма Империя – Австро-Унгарската. Пак нещо, от което при нас няма и следа. Е какво робство, какъв гнет, какво потисничество, уважаеми мои? Чак до времената на кърджалийството – приблизително последните тридесет години преди въвеждането на големите реформи от 1830-те години – тук при нас се живее сравнително спокойно, без съмнение в бедност, но не и в глад или ужасяващ недоимък. Каква „вековна омраза“, какви пет лева?

- 13-02-2017|Златко

Всъщност не е достатъчно да се каже, че до 1878 огромната част от българското население е била незаинтересована от идеята за национално освобождение. Необходимо е да се уточни, че най-заможната и най-влиятелна негова прослойка е била и ДИРЕКТНО ПРОТИВ тази идея, тъй като членовете ѝ, днес толкова ненавистните „чорбаджии“, са осъзнавали достатъчно ясно, че без огромните и защитени от западноевропейска конкуренция пазари на Империята бизнесите им биха пресъхнали начаса – както и става за буквално броени години след Освобождението. Едно напълно рационално и разбираемо поведение, което е демонизирано и превърнато в обект на посмешище и срам от следосвобожденската българска идеология. И какво точно е спечелила България от Освобождението, с изключение на гигантската стопанска криза и загубата на две трети от територията, върху която инак е постигала постепенна културна доминация, благодарение на стопанския разцвет от времето между 1830 и 1880 година? Помислете върху това, по възможност преди да сте подскочили и настръхнали за бой, уважаеми читатели!

- 13-02-2017|Златко

Ах, да – и още една „печалба“ от Освобождението – директната зависимост от Русия и нейните анти-европейски, анти-демократични и дълбоко анти-прогресивни идеи, която продължава и до днес. Да ви имам „Освобождението“, уважаеми!

- 13-02-2017|Златко

Не че Османската империя е била някакъв гигант на Просвещението и рационализма, разбира се. Но в нея поне е имало поминък и национален възход, благодарение на религиозната толерантност и защитените пазари. Както и значително по-ниски данъци, в сравнение със следосвобожденска България. Може би, ако „робството“ би продължило още някое и друго десетилетие, както става в Австро-Унгария например, българската нация действително би успяла да постигне някаква икономическа, културна и политическа зрелост, която би ѝ позволила да поеме по съвсем други исторически пътеки.

Може би, може би. Да беше баба ни на всинца мъжка!

- 13-02-2017|Юрий Проданов

Доктор Карев,

Тешекюр едерим:) четох, смях се и се възхищавах.

Няма какво да добавя, освен отново да благодаря за написаното. За благодарност и аз ще добавя една турска пословица, която много добре обяснява много наши български начинания – и политически и всякакви други (в никакъв случай за вашия текст не се отнася).

Тази пословица е от една статия на Петко Славейков и гласи: „Кедине юруушу, саманлъа кадар“, сиреч „Бягането на котката е само до плевника“, демек гледаш някой се спуска (юрва) големи работи да прави, но бързо се отказва…

И накрая, най-много се смях на лисицата, която 100 истории знае и в 99 става дума за кокошки:)

Ашколсун, хеким ефенди:)

- 13-02-2017|Севджан Кендже

Без да коментирам целия текст, към който имам доста големи резерви, искам да благодаря на д-р Карев за откъса с пословиците, които е предал. Освен това, искам да отбележа, че има (много) проблеми както с транскрибирането, така и с превода (по-малко)… С уважения…

- 19-02-2017|Евдокия

Великолепен текст, браво, г-н Карев, при това съпроводен с много точни наблюдения от Златко, точно така е. За съжаление българската историография и въобще хуманитаристиката ни отдавна е влязла в спиралата на политическото говорене, на предвзетите тези, на политическите употреби и поръчки и в повечето случаи не се приемат широко скроени концепции, при това със сериозни аргументи. Пет века робство, четирисет и пет години възход, трийсет години преход – с лека лъка се поставят квалификации, толкова кухи и лекомислено категорични! Как може пет века история еднозначно да бъдат дефинирани? А зад най-тъмните облаци проблясва най-ярката светлина – това добре знае мъдрата Вера Мутафчиева, която пише романа си „Летопис на смутното време“. Съветвам всеки пообъркан мозък, вкаран във фунията на т. нар. българо-турска омраза да прочете или препрочете този роман – в него има много диалектика, много психологизъм, много проникновение за човешката природа и за историята ни. За летописа на забравените личности (Осман Пазвантоглу), на противоречивите фигури на времето (Софроний), всички те движат историята напред. Става ясно, че нашите любови са мечешки поръчки, че нашите ненависти са нарочени, че сме зомбирани, че живеем в мъглата от илюзии.

- 19-02-2017|Гост

Откога турският се брои към угро-финската група? Груба грешка! Май е имало такава хипотеза, преди западноевропейски крак да е стъпил в Средна Азия, но отогава са минали сигурно поне 200 години. В наше време някои включват угро-финските езици в т. нар. уралска група, а тюркските езици заедно с монголски и някои други в алтайската група, но никой не би дръзнал да ги сродява помежду им. Почвам да мисля, че и останалият текст е със съмнителна точност, както писаха и по-горе. Но пък е забавен, ако не друго.

- 20-02-2017|Свилен Гавазов

Благодаря на автора за хубавия материал. Отдавна се каня да потърся материал за турските пословици, които често съм слушал и винаги са ме удивлявали със звучността си и мерената реч.

- 25-02-2017|броди

От родната ни литература се пропуска новелата „Молла Мутиш бег“ на Михалаки Георгиев, също и кратката повест „Хаджи Адем“ на Петър Константинов, където добре е изобразено общуването между двата народа. Сетих се и за филма „Хитър Петър“ по сценарий на Петър Незнакомов, Настрадин ходжа и Хитър Петър се надиграват, но без капчица злоба. 1912г. жителите на Долно Броди серско не забравят добрините и изпращат на три километра кмета си турчин, когато се изселва в Истамбул.

Малка корекция за „народните ни хайдути“: чети като тази на Кърчовалията или Тешовалията са си местна селска милиция за овардване на имотите, поради това официалната власт не ги преследва, доста по-късно Гоце Делчев ги включва в организацията на ВМРО.

На една мобилизация при социализма офицерите ни говореха, че „морално политическият фактор“ в южната ни съседка бил на висота- дълго след уволнението тамошните войници не криели злобата си спрямо българите. Разбирам пренията по въпросите за национализма, но този подход да се всажда омраза и злоба спрямо съседите не крие ли в себе си обратна връзка- в Пиринския край поради ексцесиите във връзка с македонския въпрос населението там няма аналог с подчертаната си агресивност спрямо всичко.

Въпреки подчертаната си консервативност все по някое време и политиците се усещат къде са на картата. 70-те години съветските ръководители посетиха ГФР и в документите от срещата пишеше да няма субективизъм в разглеждане на историческите процеси между двете страни…

Мисля си, сега, като няма кого да мразим от комшиите, май сами на себе си ставаме противни …, дали с това се оправдават счупените огледала в обществените заведения. Чукам на дърво! Дано не се пръкнат нови националисти да ни размахват пръст и сочат навън виновници за батака ни вътре.

Броди

П. П. В странство, Отечеството ни е чужбина, поне южните ни съседи ще ти рекат: Комшу!

- 13-03-2017|Мина Ветренска

Човещината в човека, добродетелта, е изначално валидна за всички хора по целия свят, независимо от етнос и религия. Манипулирането, което си осигурява власт и господство чрез противопоставяне на едни хора на други, за да задоволи маниакалните и материалните си въжделения, унизява човека в крайна сметка и, той, в своята разумност и тъга по справедливостта, е сътворил:“Двама се бият-третият печели“, „Атовете се ритат-магаретата теглят“. Интересно би било да се направи един анализ на ценностите на базата на пословици на различни народи. Вярвам, че ако има наистина народовластие, а не някакъв „изъм“ на власт, в света няма да има хора умрели от глад или във война. На такива мисли ме навеждат текстовете на д-р Карев.-На г-н Златко Енев благодаря за стойностните публикации в чудесното списание и забавните коментари. Спокойно, всичко е както е трябвало да стане. Но често ние не го разбираме правилно, и не си вадим поука.

Остава ни да разчитаме единствено на историческия си усет

Автор(и): Дан Дайнър

Дан Дайнър, световноизвестен историк и експерт по въпросите на следвоенното западноевропейско развитие, в интервю за немския вестник Die Welt.

Историкът в редакционната централа на „Die Welt“: за Дан Дайнър подобното на университетска зала помещение е нещо като светилище. Той се удивлява на размерите му и спокойствието, което въпреки това впечатлява тук. Седим в един от остъклените ъгли и разговаряме за големите исторически периоди. На излизане той вижда портрет на Тръмп с типичната му фризура и присвити устни. „Най-много ме дразни, че той е на същата възраст като мен. Тръмп е пълната противоположност на типичния шестдесет и осмак[168], който съм аз. А сега ми отнема и Елвис. Това са косите на Пресли, това са неговите устни. Погледнете само!“

Die Welt: Пол Остър предупреждава в нашия вестник срещу разпадането на Америка. Има ли той право с твърдението си за двете Америки – едната на старите отрасли, онези от 20 век, а другата на глобализацията? Представител на старото време ли е Тръмп?

Дан Дайнър: На първо място Тръмп е загадка – поне засега. За да се разбере този феномен трябва да се различават две принципно различни неща: от една страна, структурните предпоставки, тоест онова, което го направи изобщо възможен, а от друга, крещящата странност на личността му, която придава заострен израз на заложените от структурата политически тенденции. Нещата започват още с това, че Тръмп не е кандидат нито на демократите, нито на републиканците. Той беше представител на една трета, непредвидена партия – следствие от вече отдавна видимата ерозия и на двете традиционни партии, на първо място републиканската. Една по-малко видима и с по-малки последствия, но не напълно различна констелация се наблюдаваше в противопоставянето между Хилари Клинтън и Бърни Сандърс. Преминаващата през цяла Америка пукнатина между две различни култури и начини на живот всъщност стана ясно видима и при двете политически групи по време на изборите. И тази пукнатина е резултат от разцеплението в Америка между индустриалния свят от вчера и дигиталния свят от утре: от една страна, най-вече сферите на въгледобива и стоманодобива в специфичните за тези индустрии региони, както и зависещите от тях, предимно „бели“ работници; от друга страна новите технологии с тяхната глобално-ориентирана култура на разнообразието и идещите от цял свят специалисти. Самият Тръмп идва от строителния бранш, където нещата вървят особено грубо.

А личността на самия Тръмп? Начинът, по който той се представя публично кара човек да мисли за някаква почти фантастична фигура.

Действително той се представя почти като някаква Алиса в страната на чудесата – сякаш само с една крачка е минал от виртуалния свят на телевизията в реалността. „Шоу“ и „реалност“ сякаш се преливат и смесват в личността му. Представата за някакво възвръщане на старата, индустриална Америка, така както го обявява той, граничи буквално с магия. Това важи и за фантастичната представа за осъществяването на една икономическа програма, която е подчертано късно-кейнсианска, в някои отношения дори корпоративно-управлявана – нещо, което напомня за политиките за държавни поръчки и големи обществени проекти от междувоенните години: инфраструктура, пътища, летища и пр. Всичко това е, меко казано, слабо продуктивно – и във всички случаи едва ли ориентирано към бъдещето. Свързано с отвръщане от свободната търговия и издигането на митнически бариери, то прави конфликтите и навътре, и навън, буквално пред-програмирани.

Историците Тимъти Снайдър и Иън Кършоу разбира се знаят, че историята не може просто да се повтори, но въпреки това виждат структурни прилики между инсталирането на Тръмп и предаването на властта на Хитлер. Възможно ли е изобщо да се сравнява днешна Америка с Ваймар[ската република] от 1933?

Една подобна прогноза е повече от дръзка. Америка е прекалено голяма и бурна, за да може да бъде контролирана и ръководена чрез директно господство. Може би тя наистина се нуждае, повече от други места по света, от специфични принципи на социалното разбирателство: в обществен план – от всепроникващо договорно действие, тоест конституционна култура на социалния договор [konstitutionelles Kontraktualismus]; в политически план – господство на демократичния подход – отново конституцията, с нейната система на проверки и механизми за взаимно сдържане. Америка е не само демократично конституирана, тя е въплъщение на демокрацията. В Съединените щати се провеждат избори на всеки две години[169]. Как всичко това може да функционира при обърнатата назад, революционна програма на Тръмп, е трудно да се разбере.

Тоест „Too big to fail. Too great to fail.“[170] Но какво означава всичко това за международната политика? Сегашната ситуация не може да се сравни по никакъв начин с успокоителната статистика на Студената война. Всичко тече, всичко се мени, всичко изглежда възможно.

Реалността, която познаваме от 70 години насам, днес изглежда е стигнала до някакъв край (от американска перспектива към това време трябва да се добавят и годините на Втората световна война, тоест времето, в което Америка се разделя със самоналожения курс на изолационизъм [след края на Първата световна, бел. пр.]). Обезпокоително звучи това, че тогавашните противници на политиката на Франклин Д. Рузвелт за влизане във войната са използвали именно лозунга „America First“. Във всеки случай завръщането на американския изолационизъм не обещава нищо добро. Особено когато се има предвид, че световният либерален ред, заедно с носещите го международни организации (ООН, МВФ и др.) е възникнал именно в резултат от влизането във войната, [тоест раздялата с изолационизма]. Разглеждан от този зрителен ъгъл, Тръмп е противоположност не толкова на Обама (при когото в американската политика вече се забелязваха наченките на едно постепенно обръщане навътре), колкото на Рузвелт. Всъщност още предшественикът на Обама, Джордж У. Буш, беше дошъл на поста с една първоначално обърната навътре политическа програма, която събитията от 11 септември след това обърнаха навън.

Изолацията означава най-често отчаяние, втора редица, един вид реакция от вида „Вършете си сами мръсотийките“, както е възкликнал през 1918 саксонският крал.

Да се надяваме, че няма да се стигне дотам. Всъщност Студената война, започнала през 1947 (която и задържа Америка „в света“), е абсолютно изключително историческо време. Но това състояние започна постепенно да се разпада – първоначално със събитията от 1986/87, когато Горбачов и Рейгън се срещнаха в Исландия, за да договорят ограничаването на стратегическите атомни оръжия, а впоследствие доведоха до Вашингтонското споразумение между двете страни. Това беше и времето, в което Рейгън издаде президентска директива, с която разпореди претворяването на дотогава използвания предимно за военни цели Интернет в цивилна, комерсиална форма. Това беше комуникационно-технологическата предпоставка за глобализацията.

Не можем да знаем какво точно ще се случи. Какво ще бъде разрушено, какво ще се изгради наново, какво би могло – парадоксално – да доведе до нещо ново и добро. Нужно ли е да изчакваме?

Изчакването също е действие. Но на опита, натрупан през последните десетилетия, вече не може да се разчита изцяло. Този капитал постепенно изчезва. Нека си признаем: всички ние се движим пипнешком в тъмното. Но заедно с това можем да се осланяме на историческия си усет. Човекът, който очевидно знае как да действа сред хаоса, е Путин. Очевидно е, че в Америка той е допринесъл сериозно за смяната на режима. А погледът му е фокусиран върху намиращия се отдавна в състояние на ерозия НАТО. Разпадът на Европейския съюз също е негова цел. Тази политика изглежда доста успешна, поне за него. В края на краищата в Европа се очертават същите тектонични промени, които наблюдаваме и в Америка, ако и не в такива драматични мащаби. Тук е налице традицията на континенталната социална държава. Но пък несигурността е голяма. Във Франция предстоят съдбоносни избори. Също и в Германия, основният фактор за стабилността в Европа, през тази година ще се провеждат избори. Англия, и без това винаги повече вън, отколкото вътре в Европа, започва да се отдалечава от континента. Путин знае всичко това.

Но дали Русия на Путин е наистина толкова силна или по-скоро нейната сегашна сила е отражение на безсилието на Запада?

Политическото понятие „Запад“ е порождение на Студената война. Инак то е проблематично и трябва непрекъснато да се уточнява. В исторически план Франция винаги е била Запад за Германия; Германия за Русия; Русия за Япония, която пък от своя страна винаги се е кипрела в Източна Азия като „западна“, поради бързия напредък на модерността си. А що се отнася до Русия, то в наши дни тя се превръща в опасност не поради силата, а поради слабостта си. Хроничната тамошна липса на модернизация се компенсира чрез ролята на грубиян, на побойник в международната политика. Путин знае как да обезпокоява и близките, и далечните си съседи. Във всеки случай той непрекъснато разпространява безпокойство. Това е и реалният му капитал. И чрез него той успява да прораства. Но войната едва ли е опция. За това на страната липсват обичайните силови резерви[171]. Но от друга страна толкова по-голямо може да се окаже изкушението да се използват атомни оръжия в случай на сериозна криза.

Трябва ли да очакваме след катастрофата в Украйна и нещо подобно в Балтийските страни? И дали след това бихме били готови за някаква форма на „Mourir pour Tallinn“?[172]

Що се отнася до Украйна, то ЕС се беше осмелила на доста много неща, поне политически. Но това се получи по-скоро несъзнателно, отколкото преднамерено. В напора си на Изток Европейският съюз следваше триединството на собствения си идеализиран образ: да бъде представителен за Модернизацията, Демокрацията и Свободата. И с това, без да иска, нагази в предния двор на една отново пробудена Русия. Благата, раздавани от ЕС в хода на този процес, изглеждаха откъм Москва като предвестник на поредна смяна на режим в непосредствена близост. Путин се реваншира съответно, като халоса Европа с железен лост.

Казвате, че Германия е Европа. Какво означава това? Точно ние, преди всичко онези от ГФР, живеехме в специалната зона на едно специално време – време на сигурност и благоденствие. Страната ни беше общество – и, за разлика от миналото, именно НЕ нация. По същество винаги ставаше дума за икономически и социални въпроси. Определящ беше дискурсът на преразпределението. Но за съжаление всичко това отдавна вече не е достатъчно.

Такъв един свят не може да се удължава до безкрайност в бъдещето. Германия беше защитена от външни неприятности чрез НАТО, тоест САЩ. В такива условия можеше да се преуспява добре. Европейският обединителен процес също се намираше под знака на Запада. Идеята за някаква Европейска защитна общност не се увенча с успех. Чрез Римските договори, чиято 60-годишнина настъпва през идещия март, беше основан Европейския икономически съюз. Но нека не си правим илюзии: Икономическото беше само заместител, протеза са липсващото Политическо. Да се измайсторява днес набързо някаква европейска армия от нищото изглежда доста нереалистично. И това най-вече защото изискванията на военните организации предполагат много висока степен на интеграция. А във времената на все по-увеличаваща се евро-умора нещо такова само би усилило още повече центробежните сили в Европейския съюз. Онова, което очаквам самият аз – свързано с евентуалното оттегляне на Америка обратно в някаква форма на изолационизъм – е някакъв вид европейско ухажване на Русия, поотделно и в конкуренция едни с други.

Но това би могло отново да постави пред Европа „германския въпрос“. Колко нова е една партия като AfD?[173] Дали тя би могла да се превърне в реална политическа сила? И, което е още по-важно: не извършва ли все по-радикализиращата се германска средна класа някакъв вид предателство към демокрацията?

Трябва да признаем, че около нас е на път една революция, която трябва да вземем много, много на сериозно: дигиталната. Всички понятия, всички категории, чрез които разбираме и тълкуваме собствените си жизнени светове, и които са възникнали най-вече във времената на европейската модерност, днес са подложени на ерозия. Какво означава в наше време публична и какво – частна сфера? Кое е вън и кое вътре? Какво е отговорност, причинност, фактичност? Самото разграничаване между конкретно и абстрактно се намира в процес на разпадане. Активността, тоест посредничеството, започва да се губи и размива. А заедно с нея и представителността. Ако словото на популизма има изобщо някакъв смисъл, то само като масивен опит да се илюстрира всичко абстрактно с образи от областта на конкретното, чрез което [абстрактното] да бъде направено по-лесно за схващане и разбиране. Начините, по които действа Тръмп през първите си президентски дни, са силно представителни за всичко това. Силно конкретните си, но заедно с това едва ли осъществими президентски разпореждания, той натраква под формата на Туитър-съобщения – директно и без никакво институционално посредничество. Над главите на всички инстанции той общува директно с „народа“.

При цялото объркване, което изпитват мнозина, дали е добър знак това, че „1984“ на Оруел отново е бестселър?

Може би това е нещо радостно и ще доведе до по-голяма публична зрелост [Mündigkeit]. Но дали чрез него може да се очаква облекчаване на недостизите и проблемите на съвместния ни живот е съмнително. Ние седим в затвора. И се възползваме безогледно от всички апаратури, с чиято помощ можем да подкопаем политическите си фунадменти, понятия и институции. Очевидно е, че всички сме подложени на тази диалектика. А междувременно Тръмп е символ и израз на много повече неща, отколкото ни показва просто развоят на събитията в Съединените щати.

Дан Дайнър е немско-израелски историк, общественик и автор. В момента преподава съвременна история в Еврейския университет в Ерусалим. От 1999 до 2014 е директор на Института за еврейска история и култура Зимон-Дубнов и професор в Лайпцигския университет. Член е на Саксонската академия на науките в Лайпциг.

Истинското предателство към Дякона Левски

Автор(и): Захари Карабашлиев

Факт е, че ние, българите, трудно постигащи съгласие и за най-елементарни неща в ежедневието, на въпроса „кой е най-великият българин“ отговаряме подозрително единодушно – Васил Левски. Той е най-чист и свят, той е №1 дори и в ТВ класацията Топ 100(!?) на велики сънародници. Историята е превърнала Васил Иванов Кунчев, от човешко същество с майка, сестри, братя и кусури, в Апостолът на Свободата. Историята го е издигнала в недосегаем мит, а образът му е инкрустиран във визуалната памет на всеки от нас. Но нека си го кажем най-сетне – фигурата на великия Левски се вкочанясва в безжизнена мумия, изоставена в мавзолея на народната ни памет. А името му ще продължава да се източва от съдържание, ако за него не се мисли, говори и действа. Левски не може да е обект единствено на научни семинари и академични публикации, четени от по осемнайсетина души, той не е само занимание за историци – Левски е разговор, който не трябва да прекъсваме. Затова, без претенция да казвам нещо ново и сензационно, аз просто искам да поговоря за Апостола. Доколкото тук му е мястото, ще обърна внимание върху разказа около предателството му, приет за емблематичен в нашия колективен наратив. Искам да поразсъждавам „на глас“ и за неговия истинскивраг и предател. Съзнавам, че тази могъща история не може да бъде разказана накратко и в този формат, но въпреки това ще я започна. Източниците ми са Стоян Заимов, Захари Стоянов, Иван Унджиев и кореспонденция на Васил Левски.

Ето съвсем накратко фактите около края на Дякона Левски:

На 22-септември, петък, 1872-ра в Арабаконашкия проход (сега Ботевградски) е нападната турската хазна. Обирът е дело на Димитър Общи и Стоян Пандурина с група въоръжени мъже, а идеята идва от един тетевенски „бизнесмен“ и член на комитета, Хаджи Станьо, който има добри връзки с местната турска власт и разполага с вътрешна информация за движението на колата с парите. Идеята е уж да се съберат средства за революционна дейност и въоръжено въстание. Тази идея обаче, Левски – основателят, сърцето и двигателят на Българският Централен Революционен Комитет – е отхвърлил недвусмислено като ненавременна след като се запознал с нея. Но въпреки волята му, и без неговото знание, държавното превозно средство е нападнато. Охраната е вяла, грабежът – успешен. „Отрязахме торбите и кой колкото можа да вземе, напълнихме си чантите.“ – казва в показанията си Димитър Общи при следствието. От тях научаваме, че същият прибрал чантите на повечето участници, а тези, на които не успял, изпратил със заръка да си отидели по домовете, да скриели парите, и да не ги пипали. На някои платил по 500 гроша за добре свършената работа, на ханджията в Правец – 1000, но той му поискал още 200, които и получил. Стоян Пандурина пък още при обира успял да скрие една торбичка със злато. Вече в Тетевен, двама от членовете на комитета, Станьо и Станчо му поискали 1000 гроша, за да си купят вино от Плевен и Общи им дал, защото обещали, че ще ги върнат после на комитетската каса. На някой си Дочо също дал 1000 на заем, а на Анастас п. Хинов дал четири кесии с пари да купи коне и т. н., и т. н… Изобщо, Димитър Общия е твърде щедър с парите. Естествено, някой се разпява, наглите обирджии един по един са арестувани, освен Димитър Общи, все още укрит в Тетевен. Местният комитет обаче, изплашен от арестите, не го иска вече в града си и го натирва една нощ, преоблечен в женски дрехи. Заловили го дни след това в обора на един хан, заспал върху два чувала орехи. Откарват го в София. В софийския конак Димитър Общи извършва най-масовото предателство, на което е способен. Там „…без да се даде да го мъчатъ, обадилъ имъ, че ще казва сичко кое знае. Този Димитъръ оказалъ на много лица, казвалъ, че имали големи планове, чи тiя пари бьiли обрали с целъ да купуватъ …оръжие…“ пише Й. Филаретова на Найден Геров през ноември. Васил Левски, все още на свобода, също предупреждава в едно свое писмо до Х. Иванов. „Известни да сте, че Д. Общи предава всичко щото знае. От София доде човек нарочно да ми разправя за това който са познава с Д. Общи да стои нащрек в къщата си да не спи, а по приятели.“

Можем само да гадаем какви са подбудите на Димитър Общи да издаде всичко и всички. Всеобщото мнение е, че по такъв начин уж бил искал да привлече вниманието на Европа, че бил търсил среща със султана, подкрепа от обществеността и подобни дивотии. Факт е, че Димитър Общи нарушава Устава на БРЦК, нарушава революционния Закон. Струва ми се, че историята се е отнесла снизходително с това и по славянски сантиментално му е простила. Заловеният Д. Общи от страх пред въжето опитва да прикрие едно неодобрено от Васил Левски своеволие с патриотизъм, опитва да превърне един криминален акт в политически. Успява.

Разпит след разпит, ден след ден турската власт научава имената на всички български революционери, които Д. Общи познава и не познава. Нещо повече – той не спира само със своите предателства, а подтиква всички задържани около себе си да правят това. Софийският затвор за дни става буквално тесен за всички идващи българи, налага се да пращат затворници във Видин. Разследванията са неочаквани за турската власт, която не е подозирала мащаба на национално-освободителната дейност. Назначава се смесена комисия, съставена от мюсюлмани и християни, които участват в разпитите на постъпващите в конака нови комитетски членове, издава се султански указ от Цариград, за да се формира орган с качествата на извънреден съд, в който влиза и висшият държавен чиновник, българинът Хаджи Иванчо Пенчович. По всичко изглежда, че в София вече е прибрана голяма част от вътрешната революционна организация. Този, който определено е липсвал в кауша обаче бил Апостола. И през последните си седмици свобода Левски е зает с това да работи по делото, обикаля комитетите, събира архива, пощата, революционната каса, но примката е вече около врата му. Въпрос на време е било той да увисне на него. Нека веднъж завинаги стане ясно, че това бесило е издигнато не от някой друг, а от Димитър Общи.

Всяка велика за епохата си история се развива по правилата на една добре написана драма. В тази драма героят е Дякона Левски. Неговият антипод обаче не е общоприетият до днес поп Кръстю, който може да е бил, а вероятно и да не е бил предател. Тъмният герой и истинският Анти-Левски е Димитър Общи. Това, което се знае за него не е много:

Роден в село Дяково (сега в Косово), израснал в Сърбия, където казва „Слугувах при големи хора и прекарвах както можех…“, преместил се във Влашко, после пак в Сърбия в легията на Раковски, (където и се запознал с Левски), после се върнал в Гюргево, през 66-та отива в Италия като доброволец при Гарибалди, после се озовава в Атина, участва в Критските събития, после пак в Сърбия, пак във Влашко, върти се покрай Панайот Хитов и други стари воеводи. (Разбира се, четническото му CV няма как да бъде потвърдено.) После се свързва с Каравелов, от когото е и изпратен през лятото на 1871 в Българско да помага на Левски, който не е дал съгласието си за това, но вече е късно – Д. Общи е при него. Левски е подозрителен към новия си помощник от самото начало – навярно е имал впечатления от общото им минало на легионери в Сърбия – и не му се доверява много. Заедно обикалят комитетите, но когато имат събрания, Левски го оставя в хана и не го запознава с членовете. Не се държи така Апостола с изпратения също от Каравелов Ангел Кънчев, на когото се доверява изцяло. За разлика от А. Кънчев, който е млад, интелигентен и идеалист, Димитър Общи е авантюрист на средна възраст и неграмотен – налага се да му четат Устава на организацията, защото той не може. „Извадиха един устав и го прочетоха… Попитаха ме: Разбра ли устава, който се прочете? Понеже беше много дълъг, не можах да го запомня всичкия, та ми го обясниха повторно.“ – четем в признанията му. Въобще, Левски държи Димитър Общи настрани от много неща. Но пасивната роля, в която е поставен от началника му, не го удовлетворява. Да обикаля села и паланки не е за него – той търси екшън. Оставен за известно време сам от Левски, той започва да действа на своя глава, развихря се. Ето какво Левски пише за него на Каравелов: „Д. Общи ще го извадим из службата му… той излязал отъ границата си и според както виждам по естествения му характер, хвалби, по многото с лъжи, пред съучастниците, но и по кръчмите на хората говорил…“ Димитър Общи руши всички правила на революционната дисциплина и устава, в който се е заклел. Лятото на 1872 година Левски свиква всички упълномощени дейци на комитета на събрание, за да разгледат и одобрят новия устав. Между тях не е поканен Д. Общи. Предполагам, че – раздиран от наранено честолюбие и ревност – по това време той започва да вижда Апостола като свой личен враг. „Бях сърдит, че не ме взеха със себе си…“ казва той.

В започналата вече активна работа, Апостола очертава в едно писмо какви трябва да са качествата на народния водач: „На такива хора дай работа, които са разсъдителни, постоянни, безстрашливи и великодушни. Без тия едно да липцува на водачат на тая света работа, то той ще я улайнени както и да е.“

Кои от тези качества притежава Д. Общи? И какво тогава търси той сред читавите? Нямало е достатъчно качествени хора – това е имал Левски, с това се е справял. Месеци преди обира на хазната в Арабаконак, Димитър Общи започва клеветническа кампания срещу Дякона. Към нея се наортачва и още един помощник на Дякона – Анастас п. Хинов. Вторият е поне грамотен, та имаме писма, които доказват опитите да се почерни името на великия българин и дори заплахи за саморазправа. Двамата го обвиняват, че не вършел достатъчно работа и харчел народна пара и бил „привилегист“. Към тези клевети Левски се отнася сериозно, но нито за миг не пада на нивото на хулителите си. Той борави с факти и цифри, и призовава към демократично решение на възникналия проблем. В духа на устава, Левски призовава към събиране на „документите“ против него и отиване на съд пред Централния комитет; това е „интрига, която спира ходатъ на народната работа.“ – пише Левски, оставайки високо над личните обиди. „Ако Вий мен не сте познали, който са таркалям десета година в тая работа, то за другите сте съвсем излъгани…“ И. Унджиев пише „Това бе борба, в която лекомислието и… безредието воюваха със съзнанието за отговорност пред делото на народа, със здравия разум и дисциплината на организацията.“

Ето и Левски, в писмо до ЦК. „Бай Димитър, чи е заслужил в много неща за смърт, така е, но прощава му са на простотията му до сега! Ако да беше учен не можях да потъпча закона (според който неподчинението на Устава се наказва със смърт, б. а.) Бай Димитър не е предател, но неразбран – горделив и говори за работи от себе се, без да знай каде водят…“

И тук, мисля, Левски прави грешка и не прилага Устава, в чието написване участва и по чиято буква сам живее. Навярно ахилесовата пета на нашия герой е било неговото великодушие, неговата човечност. Навярно не го е възприемал като враг. Но факт е, че Левски подценява Димитър Общи. Оставя го жив. Е, както знаем, няма ненаказано добро. И равносметката: за по-малко от година мотане из Българско, Димитър Общи успява да въвлече Апостола в подли интриги, извършва своеволно обира на хазната, бива заловен и предава организацията и самия Васил Левски.

В деня след Коледа, Апостолът е заловен в Къкринското ханче и това е съвсем отделна история. Дали поп Кръстю е бил човекът, който го е посочил с пръст, дали е друг (има достатъчно заподозрени в това), за мен няма значение. Защото голямото предателство е ВЕЧЕ извършено. Една от най-драматичните сцени за мен е тази, в която Левски е в Софийския затвор и е принуден да застане лице в лице с Димитър Общи. Какво ли е било в сърцето на Апостола? Как е гледал в очите своя антипод?

Левски е светлокос и светлоок, Общи е тъмен. Левски е идеолог-визионер, Общи е мутра-рекетьор. Левски пише, Общи е неграмотен. Левски е комуникативен, Общи- темерут. Левски е великодушен, Общи – отмъстителен. Левски е честен, Общи – лъжец. Левски е търпелив и прагматичен, Общи – припрян и сприхав. Левски е дисциплиниран, Общи не признава ничий авторитет. Левски е всеотдаденост, Общи – егоизъм. Левски е демократичен, Общи е анархия. Има нещо изконно европейско в излъчването на Левски, докато Димитър Общи е прототип на тъмния балкански хайдутин.

Накратко: Васил Левски и Димитър Общи екстернализират двете начала на национална ни идентичност – конструктивното и разрушителното. И едното може да бъде осмислено само в съпоставката си с другото. Фигурата на поп Кръстю в случая е нерелевантна и не добавя нищо към образа на Левски. Този образ на Левски, който мечтая да оживим отново, за да е разбираем за децата ни, за техните деца и за останалия свят.

П. С. От всички затворени в София на смърт са осъдени само двама: Димитър Общи и Васил Левски. Последните думи на Общи били: „Ах, излъгаха ме“. За последните думи на Левски не се знае със сигурност нищо. „Тогава софиянци се бяха толкова изплашили, че всички се бяхме изпокрили в миши дупки.“ – публикува И. Унджиев спомена на един старец. Има няколко версии -- в една е полумъртъв, в друга декламира, в трета достойно мълчи, а в четвърта пее. Няма как да знаем коя от тях е вярна. Когато дебелият палач Рушид Баба окача въжето на Апостола на българската свобода, наоколо българи е нямало.

Захари Карабашлиев е български белетрист и драматург. Дебютният му роман „18% сиво“ (2008) има междувременно двадесет и четири издания и е класиран сред стоте най-любими книги на българите в кампанията „Голямото четене“. „18% сиво“ печели „Цветето на читателите“ – литературна награда, присъждана за търговски успех на книга от веригата книжарници „Хеликон“. Пиесата „Откат“ получава Голямата награда на конкурса „Нова българска драма“ (2008), а пиесата „Неделя вечер“ – най-престижната театрална награда за драматургия в страната, „Аскеер“. Захари Карабашлиев е автор на сборник разкази „Кратка история на самолета“ (2009), както и други книги. Понастоящем е главен редактор на издателство „Сиела“.

Коментари (3)

- 18-02-2017|Петър Вълков

Писателят Георги Мишев направи много за изясняване на истината около името на отец Кръстьо Никифоров. Отдадено е нужното за паметта на свещеника в Ловеч.

Ще ми се да попитам най-учтиво защо и тук се избягва да се посочат документите от следствието в София по случая с обира в Арабаконак, където в края попада и Васил Иванов Кунчев, Д. Кацев-Бурски е родственик на Левски с две книги за него; проф. Д. Панчовски има сериозен труд „Последните дни на Васил Левски“; дълбоки и умни публикации излязоха и от Константин Илиев; защо се премълчава повратната роля на царска Русия в лицето на граф Николай Игнатиев по този въпрос, който предава доставената му от Найден Геров фотография на Дякона, по която го издирват… Дребно уточнение, в следствената комисия са поставени четирима българи, още един освен хаджи Иванчо Хаджипенчович е с „хаджи“ пред името си, тяхното участие там е проформа заради чудестранните консули в Дунавския вилает, защо и до днес обругават хаджи Иванчо Хаджипенчович. За умела писателска ръка плачат документите от следствената комисия, където изненадващо може да се види как „сънародниците“ на Левски ачик го предават без капка свян, а членове на тази комисия разговарят с Апостола с нескрит респект. Да, ще ми се честен писател да вникне във внимателния въпрос на един от следователите до Дякона, който не е лесно да се преведе на делничен език:“С тази ли паплач си се събрал?“. Чукам на дърво, да не дава Бог с такива като Вътьо Ветьов да тръгнеш империя да сваляш…

БРОДИ

П. П. И какво се занимават още с паметта на Левски, че до него от предател нагоре са всинца, а в сегашния калабалък се бутаме в потомците им.

- 19-02-2017|Гост

Напълно съм съгласен с господин Вълков. Аз също съм против обругаването на Иванчо Хаджипенчович, който е приемал в дома си в Цариград Апостола и му е дал 146 гроша за революцията. Питам се, как е можел да го спаси като член на следствената комисия, след предателството на Общи. И още нещо – друг хаджия Юрдан Хаджипетков Тодоров е член на съда, издал смъртна присъда на Апостола на Първи революционен окръг Георги Измирлиев, но него не го обвиняват така яростно, той също става член на Държавния съвет през 1881 г., а 20 години по – късно за последно е избран за депутат от листата на Демократическата партия на Петко Каравелов – рицарят на конституционализма у нас…

- 11-03-2017|Станко

Съмнявам се Левски да е работил с паплач и да не е разбрал. По скоро хората са се уплашили след като са били предадени от Общи и са решили да се спасяват. А предаване на снимката на Апостола от Граф Игнатиев ми звучи доста невероятно и безрасъдно за такъв велик дипломат. За мен не по-малка вина носи Каравелов, който натрапва Д. Общи на Левски. Не разрешава централния комитет да се премести в Ловеч. Продължава да ръководи от Букурещ въпреки ненавременната и недостатъчна осведоменост.

Убиец ли е Левски?

Автор(и): Неда Антонова

И през оня февруари – на 1873-та – било много студено.

Там, дето днес деца в четнически униформи стискат в премръзналите си ръце манлихери и пазят (?) паметника на Левски, преди 144 години висяло безжизненото тяло на Дякона и циганчета го замеряли с камъни.

Кой изпрати Апостола на бесилото?!

Не остана ни един що-годе приближен до Левски съратник, който на ум или на глас да не бъде заподозрян – от историци, мемоаристи, писатели, публицисти и дори политици – за съпричастие към неговото предаване на властта. Началото слага дописка на Любен Каравелов, заклеймил поп Кръстю, а венеца – трънен! – върху неповинните глави на нашите предци възлага покойния президент Желев, обвинявайки ги във всенародно предателство. Но не поради страх – поне това не! – а от неразбиране и недостиг на достойнство.

И толкоз години вече как президентът го няма, но венецът остава. И ние си живеем трънено увенчани!

Но историята винаги пази нейде из гънките си възможност за опровержение и на най-черната мълва!

И не паметника на Дякона трябва да пазите вие, мили премръзнали българчета- четничета от ХХI век, а паметта на Апостола. Защото ние – вашите деди и прадеди – допуснахме тя да бъде завинаги осквернена, като повярвахме – и продължаваме овчедушно да вярваме! – на онази специална султанска комисия, без основание наречена съд, която разследва Апостола и, изкарвайки го убиец – го праща на бесилото.

Убиец ли е Левски!

Това твърди само един човек – Вутьо Ветьов, куриер на революционния комитет в орханийското село Видраре, според когото те двамата с Апостола по сред бял ден нападнали къщата на ловешкия търговец Денчо Халача с цел грабеж, но слугата ги сварил, развикал се за помощ и Дяконът бил принуден да го убие. Това разказва самият Вутьо пред комисията.

Той и никой друг от заловените и осъдените не потвърждава тази сказка. Дори двамата задържани членове на Ловешкия революционен комитет Марин Поплуканов и Димитър Пъшков, на въпроса: „Знаете ли нещо друго по комитетските работи?“ отговарят: „Нищо друго не знам“. Съвсем скоро след Освобождението лично Захари Стоянов посещава Ловеч и записва спомените на съвременници и очевидци, и онова, което после публикува в биографичната си книга за Левски, доста се различава от разказа на Вутьо. А когато по-късно Димитър Шишманов и Данаил Кацев-Бурски правят своите анкети сред населението на Ловеч, малцина от анкетираните си спомняли този случай, а тези, които имали някакви спомени, така очевидно си противоречели един на друг, че било трудно да се открои и формулира истината. Някои ловчалии дори твърдели, че такова убийство в града им не е ставало.

Да, но Вутьо настоява, че той е единствен вестител на истината. Комисията – двама висши военни и един юрист-френски възпитаник – хаджи Иванчо Хаджипенчович – пренебрегвайки римското правило, че един свидетел не е свидетел, предвиждат за Васил Левски наказание по три пункта: поради подготовка – макар и без практическо оглавяване – на въстание против империята (доживотна каторга в медените рудници на Аргана Мадани); за това, че издал заповед на Общи да убие владишкия наместник Паисий (тежка каторга в каменните кариери на Диарбекир); а за убийството на младия мъж Стойчо Гиргинов, слугата на чорбаджи Денчо… бесило.

Тъй дори единственият свидетел се оказал достатъчен.

Тук ще се намесят историците-познавачи на материята и ще кажат: „Да, но писмото?“ „Кое писмо?“ ще попитаме ние. „Онуй, дето Левски пише на Каравелов на 25 август и в него най-подробно разказва за нападението и убийството на момчето. То представлява самопризнание на разследвания и така свидетелите стават двама – напълно достатъчни, та Европа, скептично присвила очи, да бъде удовлетворена..!“ „Добре, но защо комисията не споменава нищо за това писмо, нали то е изпратено до Каравелов, а целият архив, пазен в Каравеловата къща, още преди залавянето на Левски попада на масата на комисията. Пълен чувал с документи. Там са писмата на Апостола до централния комитет в Букурещ, двете писма, с които Каравелов разпорежда на Левски да вдигне въстание, писмо от Филип Тотю до Дякона, в което той му съобщава, че Русия е против всякакви бунтове и въстания, фалшивото тескере на Левски на името на Димитър Пеев и всички останали документи…

Но писмо-самопризнание не е намерено.

Иначе то щеше да бъде развято и цитирано като неопровержимо доказателство за истината.!“ „Вярно, че не е намерено, но това писмо все пак го има, проверете в еди кой си архив…“ „Стоп! А онова писмо, споменавано и от Димитър Шишманов, и от Николай Генчев, написано уж от Левски на 6 януари 1973 година, времето, когато Апостолът, ранен и отпаднал е лежал в подземието на турската казарма и не е имал никаква връзка със света…, Това негово писмо на 30 януари стигнало до Каравелов в Белград и в него Апостолът пишел, че не е заловен и че си вършел работата…Странно, но нищо в това известие – ни почерка, ни подписа на подателя – не е предизвикало у Каравелов съмнение в своята автентичност…и той съобщил за него на Иван Драсов и двамата се чудели, къде е истината за залавянето на Дякона…

Трудно ли е да се предположи, че по онова време е съществувал фалшификатор, който е можел да имитира всякакви почерци и защо да не допуснем, че онова писмо със самопризнанията е възникнало след края на процеса с цел обезпечаването все пак на тъй необходимия втори свидетел, в случай на нездрав интерес от страна на мнителната Европа?

Едно е важно: макар обвинен в криминално престъпление, Васил Левски е станал жертва на политическо убийство!“

Нека цитираме част от формулировката на присъдата, предложена за утвърждаване от султана – из преписа на протокол № 15 (оригиналът му не е запазен): „…че един такъв ум, (на Левски – б. а) който от страх да не бъдат разкрити тайните, е издал заповед за убийството на дякона-наместник на ловчанския владика, без последният да е имал някаква вина, естествено е, че никак не се е подвоумил да извърши убийството и на слугата, за да не бъде хванат на местопрестъплението…“

Хипотетична вина – „…естествено е, че никак не се е подвоумил да извърши убийството на слугата…“, но затова пък реална присъда. Смърт чрез обесване.

Протокол № 15 – от разпитите на Васил Левски – не е подписан от нито един член на специалната имперска комисия, включително двамата висши военни. За разлика от него, протоколът от разследване вината на Общи и предложението за неговото обесване е подписан от всички.

Приписваното на Левски убийство на млад човек, сънародник и единоверец е имало за цел не само да доведе до физическото ликвидиране на Апостола, но – по-страшно! – завинаги да оскверни мита за него.

В някои уважаващи историята си европейски страни отдавна са били предложени на всеослушание контрапроцеси, оневиняващи националните им герои – Жана Д’Арк, Ян Хус, Галилей…

Не е ли време и ние да умием лицето на светата българска икона?!

Само тогава тръненият венец постепенно ще се разлисти, ако не в лавров, то в най-обикновен, изплетен от дрян – жилавото българско дърво, което първо цъфти през пролетта, но плодовете му най-късно узряват. И са лечебни за народната свяст.

Материал на сайта fakel. bg

Неда Антонова е завършила Института за култура в Санкт Петербург. Работила е като журналист; редактор в художествената редакция на Военно издателство „Св. Георги Победоносец“; писател в групата на военните писатели и композитори при МНО. Основател на сп. „Отечество“. Член на СБП от 1983 г. Автор на стихосбирката „Повторими неща“; на тетралогия исторически романи „Памет“: „Войната свърши в четвъртък“, „Не умирай вместо мен“, „Ангела“, „Приют за щастливи“, както и на други романи. Тя е единствената жена носителка на наградата „Златния меч“ за най-добър разказ на списание „Български воин“.

Коментари (2)

- 26-02-2017|Юрий Проданов

Напоследък все по често чета и чувам, че Левски е осъден на смърт единствено заради убийство. Това от една страна е абсолютно невярно, от друга - индиректно формира представата, че турското правосъдие е доста снизходително към съзаклятниците.

Един факт, който и известен, но около който съществува странна неангажираност. През 1952 г. държавната библиотека „Васил Коларов“ издава книгата „Васил Левски и неговите сподвижници пред турския съд. Документи из турските архиви“. На практика това са пълните протоколи от разпитите на всички арестувани след обира на хазната в Арабаконак.

Екипът от преводачи на протоколите е оглавяван от проф. Александър Бурмов, а преводачи са Б. Недков, В. Шанов и П. Миятев.

Странно за мен е, че след 1952 г. (като време това е точно „сталинизацията“ на българското общество) тази книга не е преиздавана. В момента можете да я намерите единствено като бутиково фотокопи издание на народната библиотека в много ограничен тираж. (За щастие, подариха ми я:)

В преписа на финалния протокол от комисията (съда) точно е написано: „Понеже всичко гореизложено е установено с положителност, то на основание изричното повеление на мл. 55, ал. 1, чл. чл. 56, 66 и ал. 2 на чл. 174, реши с: споменатият Дякон Левски да бъде осъден на смърт чрез обесване.“

Става ясно, че смъртното присъда е свързана първа с чл. 55 и чл. 56 – „подбуждане към въоръжено въстание срещу Османската държава“. (с. 260-261)

Чак на трето място е чл. 174, ал. 2 „убийство при извършване на друго престъпление.“

С други думи Левски е осъден на смърт основно и главно за участието си в организацията и подготовката на национална революция. И турският съд го изтъква като първи и основен аргумент в решението си.

В този смисъл, няма да е лошо да не се фиксираме в този трагичен епизод с убийството. И няма нужда да „умиваме лицето“ на своята национална икона.

Темата за убийството на чирачето бе вкарана в оборот от литературни и журналистически текстове от края на 20-ти век от автори, търсещи мимолетна слава. Напишете в Гугъл името на Апостола в съседство с „чираче“ и ще ви се изправят косите…И някак си, няма връщане. Дори и това, че и аз сега му отделям толкова време, потвърждава тази нерадостна констатация…

- 26-02-2017|Гост

На български „сказка“ е архаична дума за „лекция, доклад“, а не „приказка“ като на руски. Хубаво е да знаем езици, но нека не ги смесваме за сметка на българския.

„Икономиката на ‚Възродителния процес‘ “ е значимо изследване

Автор(и): Михаил Иванов

На етническата политика на комунистическия режим и особено на нейната най-брутална форма, придобила известност с абсурдното название „Възродителен процес“, са посветени вече редица историографски изследвания и документални сборници. Без да бъда изчерпателен и ограничавайки се само с приноса на българската наука, ще спомена в хронологичен ред изследванията на Валери Стоянов, Ибрахим Ялъмов, Евгения Иванова, Алексей Кальонски и Михаил Груев, както и документалните сборници на Веселин Ангелов и Искра Баева и Евгения Калинова. В тази редица тези дни се нареди значимото изследване на Румен Аврамов Икономика на „Възродителния процес“.

Изследването на Румен Аврамов се отличава със своята специфика. Онези, които са се посветили на проблемите на етническите отношения, знаят, че това е материя, на която влияят най-различни фактори. Ключов между тези фактори е икономическият. От своя страна, икономическите отношения също зависят от набор от променливи, една от които е етническата. Нещо повече, ние знаем от историята, че наслагването на етническа криза и икономическа криза води до резонанс, поражда взривоопасна смес, която може да причини мощни деструктивни процеси. В този контекст ние разполагахме досега само с изследването „Етническите отношения в периода на икономическата криза“, отнасящо се до първите две години непосредствено след промяната през 89 г., което беше осъществено от екип икономисти с ръководител Йордан Христосков и социолога Антоний Гълъбов.

Книгата Икономика на „Възродителния процес“ е мащабно и задълбочено изследване* на сечението между икономика и етническа политика по време, когато и двете по силата на своето автономно развитие достигат до криза и на последиците от наслагването на тези две кризи.

Едно уточнение. Все още няма единство по съдържанието на термина „Възродителен процес“. Част от тези, които се занимават с тази проблематика, между които съм и аз, под „Възродителен процес“ разбират цялостната насилствена асимилационна политика на комунистическия режим по отношение на мюсюлманите в България, провеждана планомерно, безкомпромисно и особено активно в периода между 1969 г. и 1989 г. Основанието за това разбиране е, че насилствената асимилация не се свежда само до насилствена смяна на имената и заличаването на рожденните имена във всички области на живота. Асимилацията, като цялостна насилствена промяна на идентичността, включва репресията върху „чуждите“ религия, език и култура и тяхното изхвърляне, както от живота на отделния човек, така и от националния духовен живот, култура и образование. Ние знаем, че от 1969 г. до 1984 г. българските турци са били лишени от правото на самобитен културен и духовен живот във всичките му прояви и в дневния ред на режима са оставали само имената. Освен това драматични епизоди на „Възродителния процес“ са и мащабните насилствени преименувания на помаците в началото на 70-те и на циганите в началото на 80-те, както и пълзящото преименуване по линията на така наречените смесени бракове през 1983 г. и 1984 г.

От друга страна, не са малко тези, които под „Възродителен процес“ разбират само кулминацията в асимилационната политика на режима, когато за два месеца (декември 84 г. – януари 85 г.) са преименувани над 800 хиляди души, както и последвалите след това събития, включително провокираното от властта масово изселване през 89 г. Румен Аврамов приема това второ определение, като съответно ядрото на неговия анализ се отнася до периода 84–89 г. В това, което ще кажа по-долу, ще се придържам към терминологията на автора.

Книгата е многопластова.

Основният пласт е, както вече споменах, етно-икономическият. Ще изброя някои от направените от автора изводи, следващи от обстойния му и задълбочен анализ, които спряха моето внимание и които намирам за приносни:

1. Провеждането на „възродителния процес“, включително кампаниите по масовото преименуване и масовото изселване, не е продиктувано от икономически съображения. Точно обратното, предприетите действия напълно пренебрегват икономическата логика.

2. В периода 1984-88 г. „Възродителният процес“ не е определящ за макроикономическото равновесие, а генерира само точкови напрежения.

3. Несвързани с преименуването причини със сигурност са щели да са достатъчни за излизането на икономиката от релси, но обстановката, създадена от „възродителния процес“, има съществен катализиращ ефект.

4. Събитията от лятото на 1989 г. усилват процесите на дългосрочната стопанска деградация, която отчетливо се наблюдава след 1985 г., добавяйки към тези процеси нова разрушителна сила. Те ускоряват окончателния срив на съществуващия икономически и политически ред.

5. Средата на 1989 г. е повратен момент в обслужването и рефинансирането на българския външен дълг, когато традиционните западни кредитори спират парите или изразяват готовност да ги отпускат само с по-висока рискова премия. Кулминацията на етническата криза през лятото повишава оценката на риска и е с положителност решаващата брънка в окончателната финансова изолация на България преди краха на режима. Прякото отражение на породените от изселването проблеми върху влошения външен кредит на България и отдръпването на западните банки не будят според автора съмнение.

6. Масовото изселване поражда и разгръща стихийни икономически отношения, които дават съществен тласък на разпада на социалистическата икономика. Атаката срещу ДСК генерира уникална банкова криза. Неформалният (сивият) валутен и стоков обмен между населението придобива масов мащаб. Така се формира левова цена на валутните активи, която е много по-адекватна от официалната. Появата на разумна цена на конвертируемата валута е сигурна индикация за появата на икономическо пространство, което се доближава до автентичния пазар. Валутната субституция срива валутния монопол и атакува лева с необичайна за черния пазар сила.

7. Развихрилата се спекула във връзка с масовото заминаване и всички останали прояви на сивата икономика през 89-та година раздвижват пазари и инжектират пари и така улесняват ранното натрупване на капитали. Така „Възродителният процес“ в своята финална фаза играе роля в установяването на пазарни стопански отношения.

Друг много важен пласт в книгата е анализът на тоталитарната система като такава. Със своите автентични описания, включително пасажи от заседанията на върхушката (цитирани от други автори или резултат на собствено издирване), Румен Аврамов дава съществен принос в натрупването на доказателствен материал за престъпленията на комунистическия режим. В този аспект книгата може да се чете като учебник по тоталитаризъм.

Авторът ни дава възможност да се запознаем с историята на мащабно социално инженерство, което не се интересува от страданията, които причинява на големи групи от хора. Сравнителният анализ на изселванията през 1950-51 г., 1968-1978 и 1989 г. извежда редица закономерности, характерни за комунистическото управление, както в неговите по-умерени форми, така и в изстъпленията на военния комунизъм.

Детайлно е проследена щателната подготовка на репресивната машина (в течение на близо една година) за кампанията по преименуването в края на 1984 г. – попълване и увеличение на щата, значително повишаване на заплатите, доставка на значително по количество оръжие, увеличаване на агентурните разходи и т. н.

Показано е, че изселническата вълна през 1989 г. е резултат на манипулирано отгоре движение и самоусилващ се стихиен процес и по този начин е обосновано твърдението, че масовото изселване на стотици хиляди хора има характер на престъпно изтласкване и депортация.

Румен Аврамов не се задоволява само с разкриването на механизмите. Той стига до трагичните последствия върху живота на стотици хиляди хора. Така стигаме до третия много важен пласт на книгата – човешкото страдание. Това е страданието, както от отнетата идентичност, така и от отнетата собственост и средства за живот. Това е и здравата връзка с другите две изследвания от неговия триптих – за изселването на гърците от Анхиало и за депортацията на евреите от „Новите земи“. В книгата са отделени немалко страници, в които се описва неволята на семействата, които са се върнали впоследствие от Турция или са върнати от границата след нейното затваряне през август 89-та. Те са останали без пари, без жилища, без работа, без покъщнина, децата са напуснали училище. Става дума за няколко хиляди семейства. В продадените в условия на принуда техни жилища живеят други хора, не желаят да ги върнат на старите им работни места, децата срещат трудности да ги запишат отново в училище. Тази ситуация, на която някои от присъстващите тук бяхме свидетели, има преди всичко икономическо измерение и породи мощен потенциал за насилствен етнически сблъсък след промяната на 10 ноември. Престъпният режим стигна дотам през есента на 89-та да депортира повече от две хиляди изстрадали завърнали се семейства от Североизточна в Северозападна България. Тяхната колективна съдба, описана в книгата, беше в ръцете на военния комунизъм.

Така, по образните думи на Румен Аврамов към края на неговата книга, „се ражда кръвосмесителна комбинация: кълновете капитализъм се примесват с последното дихание на военния комунизъм, за да донесат окончателния икономически шок и стопанския разпад на комунистическия режим в България“.

Има още един пласт – гражданския. Той се разкрива в описанието на гражданската активност след 10 ноември за възстановяване на отнетите социални права на тези наши съграждани. Наред с това през цялото изложение Румен Аврамов не крие своята гражданска позиция на осъждане на тоталитаризма. Неговият граждански патос достига своя максимум в последната глава „Отклонение II. А сега накъде?“, в което той с тревога ни довежда в днешния ден, който, бидейки (по неговите думи) „белязан от национализъм, популизъм и ксенофобия, носи ред отровни съставки от българското лято на 1989 г.“

Всъщност това е една книга за срастването на комунистическата идеология с национализма или – за националкомунизма.

Материал на сайта „Маргиналия“

Михаил Иванов е доцент по теоретична и математическа физика. През 1989-1991 г. той е инициатор, говорител и секретар на Комитета за национално помирение (организация за толерантни междуетнически отношения и малцинствени права в България). Бил е съветник на президента на Република България по национално-етническите въпроси и вероизповеданията (1990-1997). През 2001-2005 г. е секретар на Националния съвет по етническите и демографските въпроси към Министерския съвет. Михаил Иванов преподава „Етническа политика“ и „Права на човека“ в Нов български университет, София. Член е на Обществения съвет на Сдружение за човешки права „Маргиналия“.

Коментари (2)

- 11-03-2017|Станко

Мирослав Дърмов

Малко известен е фактът, че в началото на 70-те години в Москва започват силно да се тревожат от промяната в етническия баланс в СССР в полза на неславянското население, което в значителната си част изповядва исляма. В последствие този дисбаланс е и една от причините за разпадането на СССР и формирането на ОНД със славянско ядро от Русия, Украйна и Беларус, което икономически доминира „близката чужбина“. В средата на 70-те проблемите все още се наблюдават и анализират, като се оценяват различните варианти. В България, по подобие на ставащото в Москва, текат аналогични разработки и много от тях все още съществуват. Във връзка с наблюдаваните събития в ЦК на КПСС се взема решение в България да се постави началото на един социален експеримент за промяна на етническото самосъзнание чрез държавно насилие. В случай на успех системата е следвало да се приложи и на територията на СССР. За провеждане на експеримента в България в Политбюро на ЦК на БКП е създаден щаб начело с Димитър Стоянов, а дейността на Външно Министерство и ПГУ се ръководи от Димитър Станишев, като разузнавателната активност по възродителния процес се осъществява от зам.-началника на ПГУ Тодор Генов с псевдоним „Михайлов“. Първоначално процесът стартира с промяна на имената на работещите в държавния и партиен апарат етнически турци, като се предполага, че те едва ли ще рискуват кариерата си в условията на тоталитарна държава. В повечето случаи тези хора се оказват опортюнисти. Но това е само началото. Предстои прилагане на схемата в национален мащаб, при което държавното насилие е неизбежно. Основно това е задача на МВР, но участват и части на Министерство на отбраната. Преди отприщването на насилието, обаче, е било необходимо да се минимизира ефектът на външната реакция.

Март 2017

Скандинавският модел

Автор(и): Никлас Зенстрьом

Разговор с Никлас Зенстрьом – основател на Skype и един от най-известните млади новатори-предприемачи в днешна Швеция

Роден в Ярфала, Швеция, Никлас Зенстрьом е учил бизнес-мениджмънт, физика и компютърни науки в шведския университет Упсала, а по-късно в Мичиганския университет, САЩ. В средата на 1990-те, докато работи като ръководител на датския отдел на шведската телекомуникационна фирма Tele2, той наема Янус Фрийс за ръководител на отдела за техническа поддръжка. Двамата скоро започват да работят в тясно сътрудничество, а малко след това започват собствен бизнес. През 2000 г. основават Интернет-портала за споделяне на файлове Kazaa, а през 2003 – телефонната компания Skype. През 2006 Зенстрьом основава Atomico – фирма, която инвестира в новаторски технологически компании по целия свят. А през 2007, заедно със съпругата си Катерина основава фондацията Zennstrom Philanthropies, която се фокусира в областите на човешките права и околната среда. Настоящото интервю е дадено за списание Foreign affairs през ноември 2016.

Foreign Affairs: Кои са най-важните качества, които трябва да притежава успешният предприемач?

Никлас Зенстрьом: Кураж – защото като предприемач вие се опитвате да направите нещо, което не е правил никой преди това – и много хора ще се опитват да ви обезкуражат. Ще трябва да имате доста кураж, за да направите първата крачка и да запазите посоката сред множеството предизвикателства. Това е много, много важно. Друго важно нещо е любопитството – да бъдете любопитни за това как функционират нещата, да се опитвате да гледате зад ъглите, да разбирате как би могъл да изглежда светът в бъдещето. Както и способност да подлагате на въпрос статуквото, да питате защо нещата да не могат да се правят по друг начин?

Но много хора, дори и с тези качества, не преуспяват. Има ли някои предсказуеми черти, които разделят печелещите от губещите, освен късмета и подходящия момент?

Също като в спортовете, примерно баскетбол или футбол, понякога ви е нужен малко късмет, за да спечелите. Но усещането за момента, таймингът, е от огромно значение. Предприемачите, които предлагат идеите си в подходящия момент, имат много по-големи шансове за успех от онези, които го правят малко по-рано или по-късно. Но отказът да се предадете – това е изключително важно. А също и да имате визия, яснота и фокус върху онова, което искате да постигнете. Това е нещо, което различава успешните от онези, които се провалят.

Занимавали сте се с различни компании, някои от които в края на краищата са се превърнали в гигантски хитове. Знаехте ли още от началото, когато те са били компании-ембриони, че това ще бъдат истинските попадения, или успехът им ви изненада?

Когато през 2000 г. стартирахме Kazaa, вече бяхме видели Napster и вярвахме, че те са открили страхотен модел за обмяна на музика директно от компютър на компютър [peer-to-peer]. Вдъхновихме се от онова, което правеха те и видяхме, че се сблъскват с определена съпротива от страна на музикалната индустрия. Мислехме си просто, ха, това е интересно – ние можем да направим пълна peer-to-peer технология, но много по-ефективна, само че няма да я правим в областта на музиката. Ще я направим за всеки възможен медиен продукт – всичките ви видеоклипове, снимки или софтуер.

Мислехме, че таймингът ни е страхотен. А се оказа, че той не е бил добър, защото, след като Napster беше прекратен, хората започнаха да използват за обмен на музика Kazaa. И така, докато ставахме все по-масивно-популярни и успешни сред потребителите си, ние не успяхме да изградим някакъв здрав бизнес-модел, тъй като музикалната и кино-индустрията бяха твърдо решени да унищожават всички [Интернет]-места за обмен на файлове.

Няколко години по-късно Apple предложи iTunes, а след това се появи и YouTube. Те също се намираха на косъм от това да бъдат унищожени от медийната индустрия, но изглежда по онова време нейните водачи вече бяха започнали да разбират, че Интернет не е нещо, което може да се забрани, и че самите те трябва да измислят нови бизнес-модели, чрез които да взаимодействат с тези нови играчи. Така че в този случай YouTube имаше фантастичен тайминг, а Kazaa – слаб. Но никога не се отказах, защото разбирах, че дори и ако не можем да използваме мрежата за директен обмен на файлове, то все още можем да използваме тази изключително мощна технология по други начини.

Така че продължихме и в края на краищата стигнахме до идеята, че Интернет може да се използва за подкопаване [disrupting] на телефонния сектор. Когато започнахме да търсим възможности със Skype, си мислехме, нали разбирате? – Може би този път таймингът е перфектен, поради възхода на новия, широко-честотен Интернет [broadband]. През 2002 хората започнаха да преминават от модеми към широко-честотни връзки, започна да се използва и WiFi. Появиха се и първите устройства, които днес се наричат смартфони (по онова време те все още се наричаха Персонални дигитални асистенти [PDAs]). А също и други технологии, които направиха възможна новата услуга на дигитална телефония [Voice over IP service]. Ето защо имахме усещането, че таймингът ни със Skype беше истински добър.

А след това, когато го стартирахме, се възползвахме и от други нови технологически тенденции. Например, с изключение на Макинтошите, тогавашните лаптопи се правеха без микрофони. Но малко по-късно всички персонални компютри и лаптопи започнаха да се правят с вградени микрофони. А годината, в която стартирахме видео-компонента на Skype, производителите на лаптопи започнаха да инсталират видеокамери в компютрите си. Така че може да се каже, че сме имали късмет с други технологии, които направиха бизнеса ни възможен. Просто по онова време се оказахме на гребена на вълната и това ни позволи да постигнем мрежов ефект и критична маса. Дали става дума за късмет? Или за умение? То просто е тайминг. Не можехме да предвидим всичко, но когато започвахме си мислехме, че имаме силен попътен вятър, който ще ни помогне.

Дали Kazaa е била предшественик на „икономиката на споделянето“, за която се говори толкова много тези дни – с фирми като Uber, Airbnb и т. н.?

Да, така беше, но истинският новатор в това отношение беше Napster. Те го направиха първи – един хибриден модел на peer-to-peer, при който хората можеха да обменят музикалните си библиотеки. Ние доведохме нещата до следващото ниво. Това със сигурност беше част от икономиката на споделянето. Проблемът с този модел беше, че се споделяха неща, за които хората не винаги разполагаха със съответното право.

Какво е отношението между предприемачеството и новаторството?

Те със сигурност имат връзка. Почти всички успешни предприемачи в технологическата област извършват някакъв вид иновация. Други области, например финансите или недвижимото имущество, може и да не са толкова обвързани с новаторството. Но в технологиите то винаги присъства. Понякога е по-дълбоко, друг път не толкова. При днешните Интернет-бизнеси новаторството вече е по-силно обвързано с продукта и бизнес-модела, [отколкото с подлежащата технология].

[Джоузеф] Шумпетер е смятал, че предприемачеството е от ключово значение не само за отделните хора, но и за икономиката като цяло – че предприемачите са онези велики мъже и жени, придвижващи обществото и икономиката напред. Съгласен ли сте с това?

Абсолютно. Мисля, че то е мощен двигател за икономиката, защото в процеса на остаряване на отделните икономически сектори се получават утвърдени компании, които правят подобрения единствено по периферията. Може и да растат тук или там, да стават малко по-ефективни, да предлагат различни варианти на продуктите, които продават. Но онова, което правят предприемачите, е да започнат с чист лист хартия и да се запитат „Как можем да направим това по друг начин? Как да решим този проблем? Ние не сме титуляри; ако започвахме отначало, ако не разполагахме с всичката тази утвърдена инфраструктура и технология, бихме ли могли да го направим по много по-ефективен начин?“ След което могат да обновят нещата и да измислят бизнес модел или продукт, който струва една десета от настоящия, или е десет пъти по-ефективен. При икономиката на споделянето например става дума за вид новаторство, който увеличава използваемостта на ресурси, които в момента се използват прекалено малко. Това е страхотно, то придвижва напред икономическата ефективност.

Как мислите, дали видът разрушаване [на стари технологии], които вашите компании винаги се стремят да осъществят, е като цяло нещо добро за икономиката и обществото?

Като цяло разрушаващото новаторство е много положително. В една изолирана среда нещата се вършат по традиционни начини. Но след това идват новаторите-предприемачи и казват, „Хей, това може да се извърши с много по-голяма ефективност, за нищожна част от досегашната цена и с една десета от досегашните служители“. За клиентите това е нещо фантастично. Но има и хора, които губят работа, което не е добре за тях и е потенциално бреме за обществото. В дългосрочен план обаче, ако нямате разрушаващо новаторство, ще се превърнете в страна или пазар, пълен с уседнали играчи и евентуално ще бъдете разрушени от някои други, което ще е много зле за вас. Така че, да, като цяло разрушителното новаторство е нещо добро.

Много хора считат технологическото новаторство и предприемачество за американска и преди всичко идеща от Силициевата долина специалност. Вие сте пример за глобалното разпространение на техническото предприемачество. Дали сте изключението или по-скоро новото правило?

Това е нещо, което наистина ме вълнува. Една от причините, поради които преди осем години стартирах Atomico беше да докажа, че Skype не е бил само изключение, при което глобална технологическа компания е била създадена извън Силициевата долина.

Силициевата долина е първата в света технологическа екосистема. Съществува вече от около 50 години и е най-плодовитото обкръжение за създаване на успешни технологически бизнеси. Но ние направихме някои изследвания и разгледахме последните десет години в развитието на Интернет и софтуерния сектор, за да видим откъде идват най-много компании на стойност поне един милиард долара. И онова, което установихме беше, че 40 процента от тези компании идват откъм Силициевата долина, докато 60 процента идват от други места. Собственото ми предвиждане е, че в хода на следващите десет години Силициевата долина ще има по-малък от 40 процентов дял.

За да може една технологическа екосистема да процъфтява, има нужда от хора, които да я подкрепят и окуражават. Трябва да имате капитал. А също и хора, които са готови да дойдат тук и да работят за тези предприемачи. Това започва да се случва по все повече и повече места. На второ място в света очевидно е Китай с [технологическата екосистема] Пекин. Но Швеция вече е на трето място по създаване на милиардно-тежки интернетски и софтуерни компании в хода на последните десет години.

По тези други места [извън Силициевата долина] не липсват таланти, а технологическото образование е много добро на всички нива. Преди десет или петнадесет години, ако бихте искали да бъдете интернетски новатор или предприемач, си хващахте багажа и си купувахте еднопосочен билет За Силициевата долина. Днес вече няма нужда да го правите. Можете да бъдете също толкова успешен/успешна на много други места по света. И това е необратима тенденция. Мисля, че ще се появяват все повече големи предприемачи и страхотни технологии, създавани по други места.

По-лесно ли е да бъдете предприемач в определени страни, в противоположност на други, и могат ли правителствата да направят нещо, за да увеличат мащаба и качеството на предприемачеството в собствените си страни?

Една от причините за успеха на Силициевата долина е в наличието на култура, подкрепяща предприемачите. Някои страни издигат по-големи трудности по пътя на предприемачите – например в големи части от Европа или Япония предприемачеството не се окуражава – а от човек се очаква да търси неща като кариера и сигурност в професията. Но всичко това се променя. Виждаме го например в Обединеното кралство, в Лондон. В Стокхолм. В Берлин. Китай има силно предприемаческа култура. А напоследък тя започва да се открива все по-често и в Токио.

Правителствата, разбира се, имат определена роля при окуражаването на предприемачите – те трябва да хвърлят върху тях повече светлина и да подпомагат създаването на ролеви модели. Но в края на краищата най-голямото предизвикателство идва при изграждането на екосистема, при която някой успешен предприемач на свой ред започва да инвестира в следващото поколение. Хората, които са работили за предприемача от първото поколение, започват да създават свои собствени компании. А след това студентите-инженери започват да работят за някой стартъп [малка новаторска частна компания, бел. пр.], вместо за голяма корпорация или банка, и постепенно се виждат успехи. Правителствата могат да облекчат всичко това. В Обединеното кралство например правителството е положило големи усилия, за да направи от страната отлично място за предприемачите, а това от своя страна е направило от Лондон страхотен технологически център. Не бих казал, че правителството го е създало, но при всички случаи е помогнало много.

Например, едно от големите технологически предизвикателства когато се стартира нова компания е наемането на възможно най-добрите хора, с подходящи таланти. А правителството на Обединеното кралство е направило лесно наемането на хора от други страни. Друго голямо предизвикателство за предприемачите е намирането на финансиране още преди бизнесите им да са се доказали. (След като са се доказали това вече не е проблем, тъй като се появяват много инвеститори). И така, онова, което могат да направят правителствата, е не да инвестират сами, а да направят по-лесен процеса на инвестиране от страна на частни инвеститори – като например намалят данъците върху капиталовите печалби при малките стартъп-компании. А една стартъп-компания не разполага с много пари, така че на служителите обикновено се плаща с участие в разпределението на акциите; правителствата могат да направят така, че тези акционерски участия да не са прекалено скъпи за обслужване и да се облагат колкото е възможно по-малко. Освен това те могат да направят по-лесен бизнеса през граница.

Множество американски предприемачи и хора от технологическия сектор виждат в лицето на пазара и правителството врагове, вкопчени в някакъв вид борба с нулев окончателен резултат [zero-sum death match]. Скандинавският модел изглежда успява да избегне това. Дали това, че от Швеция идват толкова много предприемачи, е доказателство, че е възможно да има голям, щедър държавен сектор, но заедно с него и предприемачески успех?

Швеция винаги е имала голям брой успешни предприемачи, още преди един век. Компании като Alfa Laval или Electrolux, които са се превърнали в глобални успехи, съществуват и до днес. Допреди няколко поколения важни изглеждаха компании като Tetra Pak, Ikea и H&M. А днес се наблюдава истинска вълна от технологически предприемачи. Мисля, че това е свързано с факта, че ние сме малък пазар и хората започват отрано да говорят чужди езици. И понеже имаме толкова суров климат, сме склонни много да пътуваме в чужбина. Така че за шведските предприемачи е лесно да мислят как да преуспеят на световния, вместо да се фокусират върху вътрешния пазар.

В хода на последното десетилетие данъчните реформи в Швеция бяха много насърчителни за предприемачите и техните инвеститори. Няма данък върху печалбите от капитала когато се инвестира в частни компании; няма данък върху богатството; няма данък върху наследството. Не знам дали има връзка между всичко това и факта, че толкова много успешни предприемачи идват от Швеция, но може би това е причината, поради която те не напускат страната, а си остават тук.

Изследванията на Atomico подсказват, че някои сектори са били по-силно подкопавани от други – например софтуерът за управление на фирми, електронната търговия и социалните комуникации – докато други сфери, като здравеопазването, образованието и недвижимите имоти все още не са засегнати до такава степен от разрушителното новаторство. Има ли нещо особено в тези първи сектори, което ги прави естествени цели за разрушаване или това е просто въпрос на време и трябва да очакваме същото и в други сектори?

Убеждението ми е, че в хода на времето – може да бъде и много дълго време – всички сектори от икономиката ще бъдат по някакъв начин подкопани. Някои сектори са по-лесни за подкопаване. Щом само се появи високочестотният Интернет, стана много лесно да се пренасят [в дигитална форма] различни медийни съдържания и медийната индустрия беше веднага подкопана. След това стана много лесно пренасянето на вестници и други подобни, под формата на текст и изображения, така че те също станаха лесни за подкопаване. Подкопаването на телекомуникациите стана много лесно щом само хората започнаха да използват високочестотен Интернет, лаптопи и смартфони.

Здравеопазването е по-трудно за подкопаване, но и там вече започват да се забелязват много нововъведения. Надявам се, че то също ще бъде подкопано, защото този пазар е много неефективен. Софтуерът и биохимията са интересни, а в областите на различни науки ще се появят много интересни и подкопаващи неща.

Същото е и в областта на образованието: то вече започва да се подкопава. Имаме например неща като MOOCs [масивни курсове за образование онлайн], които правят възможно за всеки човек със смартфон да достигне най-добрите преподаватели по света. Имате компании като Knewton (в която самите ние сме инвестирали), които използват алгоритми, за да предоставят специално пригодено към изискванията ви преподаване. Това означава, че материалите от учебния курс се променят в реално време, за да се пригодят към собствения ви модел на учене, тоест с много по-голяма ефективност. Засега всичко това не подкопава сектора особено силно. Но това със сигурност са неща, които ще наблюдаваме през следващото десетилетие.

Оптимистично настроен ли сте относно бъдещето на технологическото новаторство?

Мисля, че сега е най-доброто време да бъдеш човек на технологиите и да си в този сектор. А вероятно ще казвам същото и след десет години. Мисля, че усиленото проникване на технологиите в различните им комбинации предоставя все повече възможности за повишаване на ефективността. Ако сте бизнес лидер и започнете да говорите, че не може да има повече новаторство, то най-вероятно ви е време да се пенсионирате, защото ще бъдете подкопан/а.

Тревожите ли се, че в тази нова епоха на предприемачество ще има все по-голямо неравенство, тъй като възнагражденията от новите рискови начинания отиват в ръцете на все по-малко хора, най-вече на върха?

Някои компании могат да стигнат много бързо от нищо до изключително високи цени и да направят много богати малцина умни, с правилен тайминг и късмет хора. А това се случва в същото време, в което много хора в обществото ни живеят в бедност. Но самите технологии не създават бедност. Ако изобщо, то технологиите правят нещата по-евтини и позволяват на хора, живеещи при трудни условия, да получат достъп до повече шансове.

Скоро ще има също толкова мобилни телефони, колкото и хора на планетата. Дори и много хора с минимални доходи имат мобилни телефони, защото те стават толкова евтини. А ако имате в ръката си смартфон и сте безработен/безработна, можете да участвате в безплатен образователен курс онлайн. Можете да научите нещо като програмиране на софтуер. За това няма нужда да ходите в университет, можете да го направите от телефона си, ако имате свободно време и желание. Мисля, че Интернет и технологиите всъщност правят нещата по-равни. Те помагат на хората да имат повече контрол над животите си. Нямате нужда от правилните родители или правилното училище, защото можете да получите най-доброто образование и подготовка онлайн. Така че аз съм оптимист по отношение на мрежата.

Един от основните фокуси на Zennstrom Philanthropies е промяната на климата. Мислите ли, че технологиите могат да предоставят отговора на този въпрос или той ще изисква държавна намеса и международни споразумения (в който случай вероятно всички сме изправени пред големи трудности)?

Такава е надеждата ми. От много години насам знаем, че има належаща нужда да се намалят парниковите газове, но правителствата не правят нужното, за да се постигне това намаляване. Така че в краткосрочен план светът за нещастие ще се влошава. Но убеждението ми е, че в дългосрочен план новаторството и предприемачите са решението на този въпрос, тъй като те ще направят обновимите енергии по-евтини от изкопаемите. А когато се стигне до тази повратна точка, хората ще започнат да купуват обновима енергия.

Освен това мисля, че ще има и промяна в поведението на потребителите, насърчавана от Интернет, докато светът става все по-прозрачен. След десет или двадесет години за никоя компания няма да бъде приемливо да предлага продукти или услуги, които не се произвеждат по екологично чисти начини. Същото важи и за енергията. По-младите потребители – не вие и аз, а следващото поколение – ще имат по-различни ценности, защото са израснали в свят с реална прозрачност. Такава е надеждата ми. Не знам дали е вярно, но като предприемач понякога придобивате усещането, надеждата, че новаторството ще променя нещата към по-добро.

Роден в Ярфала, Швеция, Никлас Зенстрьом е учил бизнес-мениджмънт, физика и компютърни науки в шведския университет Упсала, а по-късно в Мичиганския университет, САЩ. В средата на 1990-те, докато работи като ръководител на датския отдел на шведската телекомуникационна фирма Tele2, той наема Янус Фрийс за ръководител на отдела за техническа поддръжка. Двамата скоро започват да работят в тясно сътрудничество, а малко след това започват собствен бизнес. През 2000 г. основават Интернет-портала за споделяне на файлове Kazaa, а през 2003 – телефонната компания Skype. През 2006 Зенстрьом основава Atomico – фирма, която инвестира в новаторски технологически компании по целия свят. А през 2007, заедно със съпругата си Катерина основава фондацията Zennstrom Philanthropies, която се фокусира в областите на човешките права и околната среда.

„Ние“ и „Те“

Автор(и): Джери З. Малър

За продължаващата мощ на етническия национализъм

Проектирайки собствения си опит върху останалия свят, американците обикновено омаловажават ролята на етническия национализъм в политиката. В края на краищата, в Съединените щати хора с най-различен етнически произход живеят рамо до рамо в сравнителен мир. В рамките на две или три поколения на имиграция етническите им идентичности се размиват под влиянието на културната асимилация и смесените бракове. Естествено, че нещата не могат да бъдат кой знае колко по-различни по други места.

Освен това американците намират етнонационализма смущаващ както интелектуално, така и морално. Социалните учени полагат големи усилия да демонстрират, че той е продукт не на природата, а на културата, често умишлено конструиран. А хората, занимаващи се с етика, отхвърлят презрително ценностните системи, основаващи се на тесни групови идентичности, а не на космополитизъм.

Но нищо такова не може да накара етнонационализма да изчезне. Имигрантите в Съединените щати обикновено пристигат с предварителна готовност да се впишат в новата си страна и да преоформят идентичностите си по съответен начин. Но за онези, които остават в страни, където предците им са живели в продължение на много поколения, ако не и векове, политическите идентичности често приемат етническа форма – с което създават конкурентни общностни претенции към политическата власт. Постигането на мирен регионален ред между национални държави обикновено е било резултат от бурни процеси на етническо разделение. По местата, където такова разделение все още не се е получило, политиката обикновено си остава доста грозна.

В един добре познат и влиятелен наратив от европейската история на двадесети век се твърди, че национализмът на два пъти е водил до големи войни – през 1914 и 1939. След това, продължава разказът, европейците са стигнали до заключението, че национализмът е заплаха – и постепенно са се отказали от него. В следвоенните десетилетия западноевропейците са се вплели взаимно в мрежа от международни институции, чиято кулминация е Европейският съюз. След падането на съветската империя тази международна мрежа се е разпространила на изток, за да обхване по-голямата част от континента. Европейците са навлезли в постнационална ера, което е не само нещо добро, но и модел за други региони по света. Национализмът, според това гледище, е бил трагично отклонение по пътя към един мирен либерален и демократичен ред.

Тази история е широко възприета сред образованите европейци и, може би дори още повече, сред образованите американци. Не съвсем отдавна, например, в хода на споровете около това дали Израел трябва да се откаже от настояването си да бъде еврейска държава и да се раздели на някакъв вид двунационално единство с палестинците, известният историк Тони Джуд информира читателите на The New York Review of Books, че „проблемът с Израел… [е, че] той е въвел един отчетливо принадлежащ към късния деветнадесети век, сепаратистки проект, в свят, който се е придвижил напред – свят на индивидуални права, отворени граници и международни закони. Самата идея за ‚еврейска държава‘… е вече анахронизъм“.

Но опитът на стотици африканци и азиатци, които загиват всяка година при опити да влязат в Европа през бреговете на Испания и Италия показва, че европейските граници не са чак толкова отворени. А едно по-внимателно изследване на въпроса би показало, че докато през 1900-та година в Европа е имало много страни, в които не е имало едно-единствено, доминиращо национално мнозинство, към 2007-ма такива са само две – и едната от тях, Белгия, изглежда започва да се разпада. С други думи, освен Швейцария – където вътрешният етнически баланс на властта е защитен от стриктни закони за гражданство – „сепаратисткият проект“ в Европа не само не е изчезнал, ами е триумфирал.

Далеч от това да е бил премахнат през 1945, в много отношения етнонационализмът е достигнал апогея си именно в годините непосредствено след Втората световна война. Европейската стабилност от времената на Студената война всъщност се дължи отчасти на широкото осъществяване на етнонационалистическия проект. А след края на Студената война етнонационализмът е продължил да преоформя европейските граници.

Накратко, етнонационализмът е играл в модерната история далеч по-важна и по-дълготрайна роля, отколкото се приема по принцип, а процесите, които са довели до доминация на етнонационалната държава и разделянето на етническите групи в Европа, най-вероятно ще се случват и по други места. Засилената урбанизация, грамотността и политическата мобилизация; разликите в нивата на раждаемост и икономическите постижения на различните етнически групи; накрая, имиграцията – всичко това ще подлага на непрестанни предизвикателства вътрешните структури на държавите, както и границите им. Независимо дали е политически коректен или не, етнонационализмът ще продължава да оформя света и през двадесет и първия век.

Политиките на идентичността

Има два главни начина на мислене за националната идентичност. Единият е, че всички хора, живеещи в границите на дадена страна, са част от нацията, независимо от етническия им, расов или религиозен произход. Този т. нар. либерален или граждански национализъм е концепцията, с която най-вероятно биха се идентифицирали повечето днешни американци. Но либералното гледище винаги е било в конкуренция – и често е губело – срещу едно друго разбиране, онова на етнонационализма. Ядрото на етнонационалистическата идея е, че нациите са определяни от някакъв вид споделено наследство, което обикновено включва общ език, обща вяра и общи етнически предци.

Етнонационалистическото гледище по традиция е доминиращо в голяма част от Европа и доскоро е имало определено влияние дори и в Съединените щати. В продължение на дълги периоди от американската история в страната е било широко разпространено гледището, че само хората от европейски произход, или само протестантите, или само белите, или дори само емигрантите от северна Европа, са истински американци. Едва през 1965 реформата на имиграционните закони на САЩ премахва системата на квоти според националния произход, която е съществувала в продължение на няколко десетилетия. Тази система напълно е изключвала азиатците и радикално е ограничавала имиграцията от южна и източна Европа.

Етнонационализмът черпи голяма част от емоционалната си сила от представата, че членовете на дадена нация са част от едно разширено семейство, в края на краищата обвързани чрез кръвни връзки. Тук важна е субективната увереност, че съществува някакъв вид реално „Ние“. Маркерите, които отличават групата на включените [в националността хора] варират при различните случаи и времена, а субективното естество на общностните граници е накарало някои изследователи да отричат тяхната практическа значимост. Но както отбелязва Уокър Конър, един от проницателните изследователи на национализма, „Не някакви реално съществуващи неща, а онова, в което хората вярват, има последствия за поведението им“. А централните тези на етнонационалистическата вяра са, че нациите съществуват, че всяка нация трябва да има собствена държава и че всяка държава трябва да бъде съставена от членовете на само една нация.

Традиционният наратив сред изследователите на европейската история е, че национализмът е бил предимно либерален в западната част на континента, а след това е станал по-етнически ориентиран в процеса на разпространението си на изток. В това има известна истина, но заедно с това то прикрива и доста други неща. По-точно е да се каже, че когато започват да се оформят модерните държави, политическите граници до голяма степен съвпадат с етно-лингвистичните такива в областите по атлантическото крайбрежие на Европа. С други думи, за либералния национализъм е било най-лесно да възникне в държави, които вече са притежавали висока плътност на етническата хомогенност. Дълго преди деветнадесети век страни като Англия, Франция, Португалия, Испания и Швеция са се оформили като национални държави в политически единици, където етническите разделения са били смекчени в хода на дълга история на културна и социална хомогенизация.

В центъра на континента, населяван от хора, говорещи немски и италиански, политическите структури са били разпокъсани на стотици дребни единици. Но през 1860-те и 1870-те тази разпокъсаност е премахната чрез създаването на [модерните държави] Италия и Германия, така че почти всички италианци живеят в първата, а болшинството германци – във втората. Отивайки пò на изток, ситуацията отново се променя. Чак до 1914 по-големите части от централна, източна и югоизточна Европа са разделени не толкова на национални държави, колкото на империи. Хабсбургската империя обхваща днешните Австрия, Чехия, Унгария и Словакия, както и части от Босна, Хърватска, Полша, Румъния, Украйна и др. Романовата империя се простира далеч в Азия, включвайки онова, което е днешна Русия, както и части от Полша, Украйна и др. А Османската империя покрива модерна Турция и части от днешна България, Гърция, Румъния и Сърбия, плюс големи части от Близкия Изток и северна Африка.

Всяка от тези империи е съставена от многобройни етнически групи, но те [империите] не са многонационални – в смисъл, че не гарантират еднакъв статус на множеството народи, от които са съставени населенията им. Управляващата монархия и земевладелската аристокрация често се различават по език и етнически произход от градската търговска класа, чиито членове на свой ред се различават по език, етничност, а често и религия, от селячеството. В Хабсбургската и Романовата империи например търговците обикновено са германци или евреи. В Османската империя те обикновено са арменци, гърци или евреи. А във всяка от империите самото селячество е етнически разнообразно.

Чак до деветнадесети век тези общества са все още до голяма степен аграрни: повечето хора живеят като селяни в провинцията, а грамотни са само малцина. Политическите, социални и икономически стратификации обикновено са свързани с етничността и хората не очакват да променят позициите си в системата. До историческия момент, в който се появява модерният национализъм, всичко това изглежда напълно безпроблемно. Освен това в този свят хора с една и съща религия, език или култура, често са разпръснати сред различни страни и империи. Етнически германци например има не само в регионите, които по-късно стават Германия, но и разпилени из Хабсбургската и Романова империи. Гърци има разбира се в днешна Гърция, но милиони от тях живеят по други части на Османската империя (както и стотици хиляди турци-мюсюлмани живеят по места из Гърция). А евреи има навсякъде – но без да имат собствена държава.

Възходът на етнонационализма

Днес хората обикновено приемат националните държави като естествена форма на политическо обвързване между хората, а считат империите за аномалии. Но точно обратното е по-близо до истината в хода на огромна част от записаната история. Повечето хора от онези времена живеят в империи, докато националните държави са изключения от правилото. Коя е причината, поставила в хода тази промяна?

Възходът на национализма, както обяснява социологът Ърнест Гелнър, не е някаква странна историческа грешка; той се дължи на някои от най-дълбоките тенденции в модерността. Военната конкуренция между държавите създава търсене за повече държавни ресурси и по-бързо икономическо развитие. От своя страна икономическото развитие зависи от неща като масова грамотност и лесна комуникация, което пък насърчава политиките, целящи да насърчат образованието и разпространението на общия език – което води директно до конфликти, свързани с езика и шансовете на различните общности.

Модерните общества се основават на егалитарната представа, че, поне на теория, всеки човек може да се издигне до която и да е икономическа позиция. Но на практика не всеки има еднакви изгледи за вертикална икономическа мобилност, и това не просто защото индивидите разполагат с различни способности по рождение. Работата е там, че подобни постижения зависят отчасти и от нещо, което икономистите наричат „културен капитал“, тоест способностите и поведенческите модели, които помагат на индивидите и групите да преуспяват. Например групите със стари традиции на грамотност и предпочитания към търговия обикновено се справят по-добре, докато онези без такива традиции обикновено изостават.

Докато се придвижват към градовете и получават по-добро образование в хода на деветнадесети и ранния двадесети век, етническите групи от основно селски произход, като чехи, словаци и украинци, откриват, че ключовите позиции в управлението и икономиката са вече заети – често пъти от етнически арменци, германци, гърци или евреи. Хората, говорещи един и същи език, започват да споделят разбирането, че принадлежат едни към други и започват да се самоопределят в противоположност на други общности. Евентуално те стигат и до искането за собствена национална държава, в която те да бъдат господарите, доминиращи в политиката, съставящи държавния апарат и контролиращи търговията.

Етнонационализмът има както психологическа, така и икономическа основа. Като създава нова и директна връзка между индивидите и правителството, възходът на модерната държава отслабва традиционните връзки на отделния човек с различни посреднически социални единици като семейство, клан, гилдия и църква. А като усилва социалната и географска мобилност, както и манталитета на преуспяването чрез собствени сили, възходът на пазарните икономики върши същото. Резултатът от това е емоционален вакуум, който често е запълван от нови форми на идентификация, най-вече в съгласие с етнически линии.

Етнонационалистическата идеология изисква съгласуваност между държавата и етнически дефинираната нация – а резултатите от това са експлозивни. Както отбелязва през 1862 [известният британски политик, историк и писател] лорд Актън, „Съгласувайки една с друга държавата и нацията поне на теория, [национализмът] на практика свежда до статус на подчинение всички останали националности, които може да се намират в [държавните] граници… Оттук пък, в съответствие със степента на хуманност и цивилизованост на доминантното [национално] тяло, което предявява претенцията да контролира всички права в общността, подчинените националности биват унищожени или сведени до състояние на робство, поставени извън закона или доведени до пълна зависимост“. И това е точно нещото, което се случва.

Голямата трансформация

Либералите от деветнадесети век, подобно на много от днешните привърженици на глобализацията, вярват, че разпространението на международната търговия ще накара хората да осъзнаят взаимните ползи, произлизащи от мира и търговията – както вътре в отделните политически единици, така и между тях. Социалистите се съгласяват, макар и да вярват, че [социалната] хармония ще дойде едва след идването на социализма. Но това не е ходът, който историята на деветнадесети век ще последва. Процесът на „съгласуване на държавата и нацията“ получава най-различни форми – от доброволна емиграция (често мотивирана от държавна дискриминация срещу етническите малцинства) до насилствена депортация (известна също под названието „трансфер на населения“), та чак до геноцид. И макар че изразът „етническо прочистване“ започва да се използва в английския език едва наскоро, неговите вербални подобия в чешкия, немски и полски езици датират от много по-ранни времена. Голяма част от европейската история на двадесети век представлява всъщност мъчителен, продължителен процес на етническо разделение.

Масивното етническо разделение започва първоначално по границите на Европа. В етнически смесените Балкани, войните за разширяване на националните държави България, Гърция и Сърбия, за сметка на застаряващата Османска империя, са съпровождани от яростно междуетническо насилие. По време на Балканските войни от 1912-13 почти половин милион души напускат традиционните си родни земи, доброволно или по принуда. Мюсюлманите напускат региони, намиращи се под контрола на българи, гърци и сърби; българите напускат контролираните от гърци части от Македония; гърците бягат от местата в Македония, дадени на България и Сърбия.

Първата световна война води до края на трите големи империи, което води до експлозия на етнонационализъм. В Османската империя масовите депортации и убийства от времето на войната отнемат животите на около един милион членове на местната арменска общност, в един от първите големи опити за етническо прочистване, та дори геноцид. През 1919 гръцкото правителство нахлува в днешна Турция, в опит да създаде някаква „велика Гърция“, простираща се чак до Константинопол. По време на първоначалния си успех гръцките сили грабят и опожаряват множество селища в опит да прогонят етническите турци от тези места. Но турските сили успяват да се прегрупират успешно и изтласкват гръцката армия обратно, като на свой ред провеждат етническо прочистване на местните гърци. По-късно процесът на трансфер на населения е формализиран чрез Лозанския договор от 1923, в резултат на който всички етнически гърци трябва да заминат за Гърция, а всички гръцки мюсюлмани да заминат за Турция. В края на този процес Турция е експулсирала почти 1,5 милиона души, а Гърция – почти 400,000.

При разпадането на Хабсбургската и Романова империи се появяват множество нови държави. Много от тях считат себе си за етнонационални политически единици, в които държавата съществува, за да защитава и подпомага доминантната етническа група. Но от живеещите по онова време в Централна и Източна Европа около 65 милиона души, 25 милиона са част от етнически малцинства в страните, в които живеят. В повечето случаи етническото мнозинство не вярва в необходимостта от подпомагане на асимилацията на малцинствата, нито пък самите малцинства я желаят особено силно. Националните правителства открито дискриминират в полза на доминантната общност. Правителствените дейности се провеждат единствено на езика на мнозинството, а гражданските услуги са запазени за онези, които го говорят.

В големи части от Централна и Източна Европа евреите открай време са играли важна роля в търговията и занаятите. Когато в края на деветнадесети век получават граждански права, те обикновено започват да се представят отлично в професиите, изискващи висше образование, като медицина и право – и скоро евреите или хората от еврейски произход съставят почти половината от докторите и адвокатите в градове като Будапеща, Виена и Варшава. Към 1930-те много правителства въвеждат мерки за сдържане и противопоставяне на тези тенденции, като отказват на евреите кредити или ограничават достъпа им до висше образование. С други думи, националсоциалистите, които идват на власт в Германия през 1933 и основават движението си на една „германскост“, определяна в противоположност на „еврейскостта“, са просто крайна версия на една далеч по-голяма и по-обща тенденция.

Политиките на етнонационализма получават дори още по-смъртоносен поврат по време на Втората световна война. Нацисткият режим се опитва да преначертае етническата карта на континента чрез масов терор. Най-радикалният му акт е опитът да се „освободи“ Европа от евреи чрез тоталното им унищожение – опит, който до голяма степен е реализиран. Освен това те използват германските малцинства в Чехословакия, Полша и по други места, за да засилят нацистката доминация – а много от режимите, съюзени с Германия, организират свои собствени кампании срещу „вътрешните етнически врагове“. Румънският режим например избива стотици хиляди евреи – по собствена инициатива, без заповеди от Германия – а правителството на Хърватска избива не само евреите си, но и стотици хиляди сърби и роми.

Пост-военни, но не пост-национални

Човек би могъл да предположи, че смъртоносните политики и тоталното поражение на нацисткия режим са маркирали края на етнонационалистическата ера. Но на практика те просто подготвят сцената за един нов рунд на етнонационалистически трансформации. Политическата уредба в Централна Европа след Първата световна война е осъществена най-вече чрез изместване на граници в съгласие с етничността на населенията. След Втората световна война вече биват измествани населенията. Милиони хора са прогонени от домовете и страните си, с мълчалива подкрепа от страна на победилите Съюзници.

Уинстън Чърчил, Франклин Рузвелт и Йосиф Сталин – всички те стигат до заключението, че прогонването на етническите германци от не-германските страни е предусловие за един стабилен следвоенен ред. Както Чърчил формулира това в една от речите си пред британския парламент през декември 1944, „Прогонването е методът, който – доколкото сме в състояние да видим – ще бъде най-удовлетворителен и дълготраен. Няма да има смесване на населения, водещо до непрестанни проблеми… Нещата ще се поставят на чиста основа. Не ме безпокоят изгледите за изтръгване на населения [от родните им места], нито пък ме безпокоят тези големи трансфери“. Той цитира Лозанския договор като прецедент, за да покаже как дори лидерите на либерални демокрации са стигнали до заключението, че единствено радикални и нелиберални мерки могат да елиминират причините за етнонационалистическите претенции и агресии.

Между 1944 и 1945 пет милиона етнически германци от източните части на германския райх забягват на запад, от страх пред настъпващата Червена армия, която енергично изнасилва и избива цивилно население по пътя си към Берлин. По-късно, между 1945 и 1947, новите следосвободителни режими в Чехословакия, Унгария, Полша и Югославия експулсират други седем милиона германци, в отговор на сътрудничеството им с нацистите. Като цяло тези мерки съставляват най-голямото насилствено преместване на населения в европейската история, при което стотици хиляди хора измират по пътя.

Шепата евреи, които оцеляват след войната и се завръщат по домовете си в Източна Европа, биват посрещнати с толкова много омраза, че повечето от тях избират да напуснат завинаги. Около 220,000 от тях се отправят към окупираната от американците западна част на Германия, откъдето повечето след това заминават за Израел или Съединените щати. По такъв начин евреите по същество изчезват от Централна и Източна Европа, която е била център на еврейския живот от шестнадесети век насам.

Милиони бегълци от други етнически групи също са изхвърлени от домовете си и преселени след войната. Това се дължи отчасти на факта, че границите на Съветския съюз са изместени на запад, в онова, което дотогава е било Полша – докато границите на Полша също са изместени на запад, в земите на бившата Германия. За да се направи така, че населенията да съответстват на новите граници, 1,5 милиона поляци, живеещи в области, които вече са станали част от Съветския съюз, са преселени в Полша, а 500,000 етнически украинци, които дотогава са живеели в Полша, за изпратени в Украинската съветска социалистическа република. Друг такъв обмен на населения се извършва между Чехословакия и Унгария, при което словаци напускат Унгария, а унгарци са изселени от Чехословакия. Подобен брой унгарци се изселват и от Югославия, като сърби и хървати се движат в обратната посока.

Като резултат от този масивен процес на етническо разделение, етнонационалистическият идеал е до голяма степен реализиран: в по-голямата си част всички нации в Европа вече имат собствени държави, а почти всички държави са съставени почти изцяло от само една етническа националност. По време на Студената война новите изключения от това правило са Чехословакия, Съветският съюз и Югославия. Но по-късната съдба на тези страни само демонстрира продължаващата валидност на етнонационализма. След края на комунизма Източна и Западна Германия се обединяват със забележителна бързина, Чехословакия се разпада мирно на Чехия и Словакия, а Съветският съюз се разпада на множество различни национални единици. Оттогава насам руските малцинства в много от постсъветските републики постепенно емигрират в Русия, унгарците от Румъния се преселват в Унгария, а малцината останали етнически германци от Русия до голяма степен са се преселили в Германия. Милиони хора от еврейски произход, живеещи дотогава в Съветския съюз, са се преселили в Израел. Югославия изживява откъсването на Хърватска и Словения, след което пропада в поредица от етнонационалистически войни в Босна и Косово.

Разпадането на Югославия е просто последното действие от една много дълга пиеса. Но сценарият на тази пиеса – разделението на различни народи и триумфът на етнонационализма в модерна Европа – се признава много рядко, и по този начин една история, която е сравнима по мащаби с разпространението на демокрацията или капитализма, си остава до голяма степен непозната и неразбрана.

Деколонизацията и след нея

Последиците от етнонационализма, разбира се, не се ограничават единствено до рамките на Европа. В голяма част от развиващия се свят деколонизацията е означавала етническо разделение чрез обмени на местни малцинства.

Краят на британското управление в Индия довежда до разделението на субконтинента на държавите Индия и Пакистан, съпровождано от огромна оргия от насилие, което отнема стотици хиляди човешки животи. Петнадесет милиона души се превръщат в бежанци – основно мюсюлмани, които бягат към Пакистан или индуси, които бягат към Индия. По-късно, през 1971, самият Пакистан, първоначално обединен на базата на общата религия, се разпада на същински Пакистан (където се говори езика урду) и Бангладеш, където се говори бенгалски език.

В бившата британска мандатна територия Палестина през 1948 се създава еврейска държава, почти веднага посрещната с масови бунтове на местното арабско население и инвазия от страна на съседните арабски държави. Във войната, която започва, регионите, намиращи се под арабски контрол, са прочистени от еврейско население, докато арабите са прочистени от регионите, попаднали под еврейски контрол. Около 750,000 араби напускат, най-вече за околните арабски страни, а останалите в Израел 150,000 съставят само около една шеста от населението на новата еврейска държава. През следващите години вдъхновеното от идеите на национализма насилие против евреите, живеещи в арабски страни, принуждава почти всички от тамошните около 500,000 евреи да напуснат родните си места и да емигрират в Израел. По подобен начин, след края на френския контрол в Алжир през 1962, голяма част от тамошното население с европейски произход (така наречените pieds-noirs [чернокраки]) е принудена да емигрира във Франция. Малко по-късно етническите малцинства от азиатски произход са принудени да напуснат постколониална Уганда. Но наследството на колониалната епоха едва ли е приключило. Разпадането на европейските отвъдморски империи оставя след себе си пъстра бъркотия от държави, чиито граници често преминават през етнически сходни населения, докато собствените им населения са етнически смесени. Пожелателно мислене е да се предполага, че тези граници ще бъдат устойчиви. Докато обществата от бившия колониален свят се модернизират и стават все по-урбанизирани, грамотни и политически мобилни, силите, които са придали сила на етнонационализма и етническото разделение в Европа, най-вероятно ще определят хода на събитията и по други места по света.

Равносметката

Анализът на етническото разделение обикновено се съсредоточава върху неговите разрушителни последствия, което е разбираемо, като се има предвид човешкото страдание, с които то е било свързано. Но подобно отношение може да създаде изкривена представа, като пропусне по-малко очевидните загуби, но и важните ползи, които етническото разделение е донесло.

Икономистите от Адам Смит насам например са твърдели, че ефективността на конкурентните пазари обикновено се увеличава заедно с нарастването на големината им. Разпадането на Австро-Унгарската империя на малки национални държави, всяка със свои търговски бариери, е силни ирационално и допринася значително за трудностите е региона от междувоенния период.[174] Голяма част от по-късната европейска история се върти около опити да се преодолее тази и други икономически фрагментации, която в края на краищата води до създаването на Европейския съюз.

Освен това етническото разделение изглежда има вредни последици и за културната жизненост. Именно защото по-голямата част от гражданите им споделят едно общо културно и езиково наследство, хомогенизираните държави от следвоенна Европа са клонели към по-голяма културна изолация от своите демографски-разнообразни предшественици. При по-малко евреи в Европа и по-малко германци в Прага, има и по-малко шансове за появата на нови личности като Франц Кафка

Насилствената емиграция обикновено е с по-тежки последици за прогонващите страни, отколкото за страните-приемници. Прогонванията често са мотивирани от ненавистта и завистта на групата-мнизнство срещу успеха на някое малцинство – изхождащи обикновено от погрешното разбиране, че икономическите и културни постижения са игра с нулев окончателен резултат[175]. Но страните, които се „освобождават“ от своите арменци, германци, гърци, евреи и други успешни малцинства, се лишават сами от най-талантливите си граждани, които просто вземат със себе си уменията и познанията си, и ги прилагат другаде. А по много места триумфът на етнонационалистическите политики е означавал победа на по-изостаналите, селско-провинциални групи, над по-урбанизираните – които притежават именно уменията, най-необходими в една напреднала индустриална икономика.

Но макар че често е водел до напрежения и конфликти, етнонационализмът нерядко се е оказвал и източник на сцепление и стабилност. Когато френските учебници по история започват с думите „нашите предшественици, галите“, или когато Уинстън Чърчил е говорел на военновременните си слушатели за „тази островна нация“, те са се позовавали именно на етнонационалистически чувствителности, като източник на взаимно доверие и жертвоготовност. Либералната демокрация и етническата хомогенност са не само съвместими: те могат и да се допълват взаимно.

Би могло да се спори, че Европа е била толкова хармонична от Втората световна война насам не поради провала на етническия национализъм, а точно поради успеха му, който е отстранил някои от най-големите източници на конфликт както вътре в отделните страни, така и помежду им. Фактът, че етническите и държавни граници днес до голяма степен се припокриват, означава, че има по-малко спорове около граници или чужди общности в собствената страна, което пък е довело до най-стабилната териториална конфигурация в европейската история.

Нещо повече – тези етнически хомогенни политически единици са демонстрирали много силна вътрешна солидарност, улеснявайки изпълнението на правителствени програми, включващи вътрешни помощи от най-различни видове. Както отбелязва политоложката Шери Бърман, когато във времето между войните шведските социалдемократи са обсъждали планове за създаване на най-мощната социална държава в Европа, те са ги конципирали и представили като изграждане на folkhemmet, тоест „народен дом“.

Няколкото десетилетия на живот в консолидирани, етнически хомогенни държави, може дори да са допринесли за пресичането на собствено-емоционалната сила на етнонационализма. Мнозина европейци днес са готови и дори изпълнени с желание да участват в наднационални единици като Европейския съюз, отчасти защото субективната им потребност от колективно самоопределение е била до голяма степен задоволена.

Новото етническо смесване

Заедно с процеса на насилствено етническо разделяне от последните два века, налице е и един противоположен процес на етническо смесване, причинен от доброволната емиграция. Общият модел тук е емиграция от по-бедни и стагниращи към по-богати и по-динамични страни.

В Европа това е означавало най-вече движение на запад и на север, водещо най-вече към Франция и Обединеното кралство. Този стереотип продължава и до днес: като резултат от най-новите вълни от емиграция например днес има половин милион поляци във Великобритания и 200,000 в Ирландия. Имигрантите, които са се преселили от една част на Европа в друга обикновено са склонни да се асимилират и, въпреки известното недоволство от нахлуването на „полските водопроводчици“ в ОК, създават сравнително малко проблеми.

Най-драматичната трансформация в европейските етнически баланси от последните десетилетия е предизвикана от имиграцията на хора от азиатски, африкански и близкоизточен произход – и тук резултатите са смесени. Някои от тези групи са постигнали забележителен успех, като например индусите в Обединеното кралство. Но в Белгия, Франция, Германия, Холандия, Швеция, Обединеното кралство и по други места, като цяло образователният и икономически прогрес на мюсюлманските имигранти е по-ограничен, а тяхната културна отчужденост – по-голяма.

До каква степен проблемът се дължи на дискриминация, на културните стереотипи на самите имигранти или на политиките на европейските правителства е трудно да се определи. Но цяла поредица от фактори – от официалния мултикултурализъм да щедрите социални помощи, до леснината на контакта с етническите родини на имигрантите – изглежда правят възможно да се създават етнически острови, в които асимилацията е ограничена.

В резултат на това някои от традиционните контури на европейската политика са се преобърнали. Левицата например винаги е била склонна да приеме имиграцията в името на егалитаризма и мултикултурализма. Но ако действително има връзка между хомогенността и готовността на населението да приема щедри програми за преразпределение на доходите, то окуражаването на едно по-хетерогенно общество може в края на краищата да подкопае по-широката политическа програма на левицата. А някои от европейските либерални предразположения вече са се сблъскали с културния анти-либерализъм на част от новите имигрантски общности.

Ако мюсюлманските имигранти не се асимилират, а вместо това развиват своя собствена общностна идентификация в съгласие с религиозни принципи, едно от следствията от това може да бъде ново възраждане на етнонационалистическите идентичности в някои държави – или създаване на нова европейска идентичност, дефинирана отчасти като противоположност на исляма (широкоразпространената съпротива срещу приемането на Турция в Европейския съюз може да се окаже предвестник именно на някаква подобна промяна).

Възможни бъдещи развития

Тъй като етнонационализмът е директно следствие от някои ключови елементи на модернизацията, най-вероятно е той да се разпространява в обществата, които в момента преминават през този процес. Едва ли е за учудване, следователно, че той си остава една от най-жизнените – и най-разрушителни – сили в много части от съвременния свят.

Повече или по-малко фини форми на етнонационализъм са например обичайни при имиграционните политики по целия свят. Много страни – сред тях Армения, България, Хърватска, Финландия, Германия, Унгария, Ирландия, Израел, Сърбия и Турция – предоставят автоматично или много бързо гражданство на членовете на диаспорите си, ако такова бъде пожелано. Китайските имиграционни закони също отдават приоритет на отвъдморските китайци. Португалия и Испания отдават предпочитание на кандидати от бившите им колонии в Новия свят. Други страни, като Япония и Словакия, предоставят на членовете на доминантната етническа група, които не са граждани на страната, официални документи за самоличност, които им позволяват да работят в нея. Американците, свикнали с официалните практики на щатското правителство, според които различното третиране въз основа на етничност е нарушение на универсални норми, често считат подобни политики за извънредни, ако не и отвратителни. Но в глобалния контекст именно настояването върху прилагане на универсални критерии изглежда провинциално.

Все по-засилващото се общностно съзнание и променящите се етнически баланси със сигурност ще доведат през идещите години до най-различни последици, както вътре в, така и между държавите. Например, докато икономическата глобализация продължава да въвлича все повече държави в глобалната икономика, първите плодове от това най-вероятно ще падат в ръцете на онези етнически групи, най-добре позиционирани от историята и културата да се възползват от новите възможности за забогатяване – с което още повече ще разширят социалните разцепления, вместо да ги запълват. По-богатите и по-активни региони може да се опитат да се отделят от по-бедните и по-малко активни такива, а отчетливо-хомогенните области може да се опитат да постигнат суверенитет – действия, които пък могат да доведат до яростна, насилствена съпротива от страна на защитниците на статуквото.

Разбира се, има и мултиетнически общества, в които етническото съзнание си остава слабо, а дори и едно по-силно развито усещане за етничност може да доведе до политически искания, които не стигат до суверенитет. Понякога исканията за етническа автономия или самоопределение могат да бъдат изпълнени вътре в рамките на съществуващата държава. Исканията на каталонците в Испания, на фламандците в Белгия или на шотландците в Обединеното кралство са били изпълнявани по този начин, поне досега. Но подобни споразумения си остават несигурни и са обект на постоянни предоговаряния. В развиващия се свят, където държавите са създадени в по-ново време, а границите често са прокарани без оглед на етническите общности, е силно вероятно да има по-нататъшно етническо разделение и общностни конфликти. И, както отбелязват учени като Хаим Хофман, щом само етническите антагонизми достигнат едно определено ниво на насилие, удържането на конкуриращите се групи вътре в една и съща политическа единица става изключително трудно.

Ето защо разделението може да се окаже най-хуманното и продължително решение на някои яростни общностни конфликти. То с неизбежност създава нови потоци от бежанци, но поне се обръща към самото ядро на проблема. Предизвикателството пред международната общност в такива случаи е да раздели общностите едни от други по възможно най-хуманния начин: като помага при транспорта, осигурява граждански права в новата родина и предоставя финансова помощ при преселването и икономическото абсорбиране. Сметката за всичко това ще бъде огромна, но едва ли по-голяма от материалната цена на евентуалното въвеждане и поддържане на външно военно присъствие, достатъчно голямо, за да умиротворява враждуващите етнически групи – или пък моралната цена на нищоправенето.

Съвременните социални учени, пишещи за национализма, обикновено подчертават проблематичните елементи на груповата идентичност – степента, до която националното съзнание е културно е политически произведено от идеолози и политици. Те редовно се позовават на концепцията на Бенедикт Андерсън за „въобразените общности“, сякаш чрез демонстрирането на факта, че национализмът е нещо конструирано, той ще бъде лишен от силата си. Вярно е, разбира се, че етнонационалистическата идентичност никога не е толкова естествена или неизбежна, колкото твърдят националистите. Но заедно с това би било грешка да се смята, че поради частичната си конструираност национализмът е нещо крехко или безкрайно податливо на промяна. Етнонационализмът е не просто случайно отклонение в европейската история: той отговаря на някои дълбинни предразположения на човешкия дух, които са усилени допълнително от процеса на създаване на модерните държави. Той е ключов източник както на солидарност, така и на враждебност – и под една или друга форма ще си остава с нас в хода на още много поколения. И обръщането с лице към него може само да бъде от полза за всички ни.

Джери З. Малър е редовен професор по история в Католическия американски университет във Вашингтон, специалист по история на капитализма и модерна история на идеите. Автор е на няколко книги, най-известна сред които е The Mind and the Market: Capitalism in Western Thought.

Коментари (4)

- 04-03-2017|Златко

Предлагам ви тук текст, който ме изпълва с дълбоко конфликтни импулси: от една страна, в хода на последните години съм публикувал не един или два текста, обясняващи дълбоката погрешност и принципната опасност на етнонационализма като идеология и политика, за да има нужда сега да доказвам, че съм принципен противник на тази толкова зловредна в днешните си форми идеология. От друга страна, събитията от последните няколко години показват повече от ясно, че неговото влияние и действена мощ не само не намалява, но дори започва да се усилва по начини, които карат много хора да се страхуват от нови войни в Европа.

Във всичко това няма нищо ясно, освен може би едно: подценяването и лекомисленото отхвърляне на етнонационализма като мощна и действена идеология е всичко друго, но не и реалистична стратегия за търсене на дългосрочно политическо или културно въздействие върху умовете и сърцата на хората. Оттук и необходимостта да се говори ЧЕСТНО за онова, което се случва в момента, да се правят истински задълбочени изследвания на тенденциите и събитията, които оформят днешния свят – без пожелателно мислене, без политически и всякакви други мантри, БЕЗ ГЛУПОСТИ. Оттук и необходимостта от текстове като този.

Прочее, нека за момента живеем с надеждата и упованието, че етнонационализмът, подобно на някои от големите световни религии, ще се „поочовечи“ малко в хода на вековете и някой ден ще позволи на хората с различни етнически произходи да живеят редом също толкова мирно и спокойно, колкото го правят днес католици, протестанти и православни християни по много места по света…

- 04-03-2017|Костова

Всеки е носител на етнонационализъм. Той е психологическото наследство от предците ни. И колкото е по-несъзнанван, толкова по-лесно човек тръгва след поредната етнонационалистическа идеология. Това, че се идентифицираме по признак, а не по вид, също налива вода в мелницата на идеологиите.

Другите,“враговете“, не падат от небето, а човек сам ги създава първо в душата си и после ги проектира на вън.

Благодаря за текста! Радвам се, че се пише и коментира това. Дано и повече да се чете и осмисля.

- 04-03-2017|Златко

Благодаря за добронамерения коментар, но „всеки е носител на етнонационализъм“ е долу-горе толкова вярно, колкото и „всеки е носител на националсоциализъм“. Етнонационализмът е просто една от по-зловредните версии на национализма. Но има и други, далеч по-доброкачествени, както накратко се обяснява в началото на текста. А че по нашите земи и географски ширини общо взето това е единствената му форма е нещо, което се обяснява чрез исторически и културни причини – отново направено доста добре по протежение на този текст…

(Сложих в началото на текста таблица с линкове към други текстове по същата тема, публикувани тук в хода на годините. Писано е много, само да има кой да чете…)

- 09-03-2017|Николай Колев

Проблемите, според скромното ми мнение, не са в етнонационализма, а в опитите чрез разпалване на национализъм или каквото искате друго разделение на обществата (например буржоазия и пролетарии, селска беднота и кулаци, българи и турци и т. н.), да се извършва социално инженерство. За съжаление липсват данни, че човечеството някога се е поучило от собствените си грешки……

Икономическо развитие и демокрация

Автор(и): Роналд Ингълхарт и Кристиан Велцел

Какво знаем за модернизацията

През последните няколко години бумът на демокрацията изглежда започна да отстъпва на един вид демократична рецесия. Между 1985 и 1995 множество страни извършиха прехода към демокрация, с което предизвикаха масова еуфория относно бъдещето на демокрацията. Но в по-скорошно време демокрацията направи определени отстъпления в Бангладеш, Нигерия, Филипините, Русия, Тайланд и Венецуела, а опитите на администрацията на президента Буш да установи демокрация в Афганистан и Ирак поставиха и двете страни в състояние на хаос. Тези развития, заедно с увеличаващата се мощ на Китай и Русия, накараха множество наблюдатели да твърдят, че демокрацията е достигнала точка на определен зенит и е престанала да се издига.

Добрата новина е, че условията, водещи до демокрация, могат и продължават да възникват – а процесът на „модернизация“, според множество емпирични свидетелства, подпомага това. Модернизацията е синдром на социални промени, свързани с индустриализацията. Щом само бъде поставена в ход, тя обикновено се просмуква във всички аспекти на живота, като носи със себе си неща като професионална специализация, урбанизация, повишени образователни нива, по-голяма продължителност на живота и бързо икономическо развитие. Всичко това създава един себе-усилващ се процес, който трансформира социалния живот и политическите институции, води до масово участие в политиката и – в дългосрочен план – прави все по-вероятно установяването на демократични политически институции. Днес, повече от когато и да било преди, ние вече разполагаме с по-ясна представа как точно протича този процес на демократизация.

Дългосрочната тенденция към демокрация винаги се е развивала под формата на възходи и спадове. В началото на двадесети век са съществували само шепа демокрации, а дори и те не са били изцяло демократични от гледна точка на днешните стандарти. Налице е силно повишаване на броя на демокрациите след Първата световна война, друг подем следва края на Втората световна, трети такъв идва след края на Студената война. Всеки от тези подеми е последван от спад, макар че броят на демокрациите никога не е спадал обратно до първоначалната изходна точка Към началото на 21 век около 90 страни по света могат да бъдат считани за демократични.

Макар че много от тези демокрации са изпъстрени от различни недостатъци, общата тенденция е очевидна: разглеждана в дългосрочен план, модернизацията действително води до демокрация. Това означава, че в икономическото съживяване на Китай и Русия има определен положителен аспект: то е наситено с подлежащи промени, които правят вероятна появата на все по-либерални и по-демократични политически системи през идещите години. Освен това тя означава, че няма защо да се изпада в паника поради това, че в момента демокрацията изглежда е в отстъпление. Динамиката на модернизацията и демократизацията става все по-ясна и е много вероятно, че тя ще продължава да функционира и в бъдеще.

Големият дебат

Концепцията за модернизацията има дълга история. През деветнадесети и двадесети век една марксистка теория за модернизацията постановява, че отмяната на частната собственост ще сложи край на експлоатацията, неравенството и конфликтите. Една конкурентна капиталистическа версия поддържа, че икономическото развитие ще доведе до повишаващи се стандарти на живот и демокрация. Тези две версии на модернизационната теория са в яростна конкуренция през по-голямата част от Студената война. Към 1970-те обаче комунизмът започва да стагнира, а в множество бедни страни не се наблюдава нито икономическо развитие, нито демократизация. Никоя от версиите на тази утопия изглежда не се потвърждава в практиката – и критиците обявяват модернизационната теория за мъртва.

Но от края на Студената война насам концепцията за модернизацията се пробуди за нов живот. Появи се нова нейна версия, в която има по-ясни заключения за това накъде най-вероятно ще ни поведе глобалното икономическо развитие. Изчистена от прекомерните опростявания на ранните си версии, новата концепция хвърля светлина върху протичащите в момента културни промени, като например възхода на равенството между половете, последната вълна на демократизация и теорията за демократичния мир.

През по-голямата част от човешката история технологическият прогрес е бил изключително бавен и новите достижения в производството на храни са били анулирани от прираста на населението – един капан, който винаги е задържал аграрните икономики в статично състояние на приблизително равновесие, без повишаване на жизнените стандарти. Историята се е разглеждала или като нещо циклично, или като отстъпление от някаква идеализирана, отминала епоха на „златен век“. Ситуацията започва да се променя едва с възхода на Индустриалната революция и появата на постоянен икономически растеж – което пък води до вече споменатите капиталистическа и комунистическа версии на модернизационната теория. И макар че двете идеологии са в яростна конкуренция, и при двете има силна обвързаност с неща като икономически растеж, социален прогрес и масово участие в политиката. А всяка от конкурентните идеологии смята, че развиващите се страни от Третия свят ще последват нейния път към модернизацията.

Някъде около зенита на Студената война в Съединените щати се появява нова теория на модернизацията, която представя слабото развитие като директно следствие от психологическите и културни характеристики на дадена страна. Счита се, че слабото развитие отразява традиционни ирационални ценности – религиозни и общностни – които обезкуражават търсенето на [лично или групово] осъществяване и постижения. Според тази теория богатите западни демокрации биха могли да внушат модерни ценности и донесат прогрес в „изостаналите“ нации чрез икономическо, културно и военно подпомагане. Но към 1970-те вече е станало достатъчно ясно, че подпомагането не е довело до особено благоденствие или демокрация. Доверието в тази версия на модернизационната теория е подкопано, тя изпада под все по-силна критика в етноцентризъм и снизходителност. Особено силна е критиката от страна на т. нар. „теоретици на зависимостта“, които твърдят, че търговията с богатите страни само експлоатира по-бедните, като ги впримчва в позиция на структурна зависимост. Елитите на развиващите се страни приветстват подобно мислене, тъй като то внушава, че бедността няма нищо общо с вътрешните проблеми или корупцията на местните лидери, а е вина на глобалния капитализъм. Към 1980-те теорията на зависимостта е много на мода. Според това мислене страните от Третия свят могат да избегнат глобалната експлоатация само като се оттеглят от световните пазари и възприемат политики на избягване на вноса.

Но в по-ново време започва да става ясно, че стратегиите за избягване на вноса са се провалили: страните, най-слабо включени в световната търговия, като Куба, Мианмар (Бирма) и Северна Корея, изобщо не са сред най-успешните; напротив, всъщност те са се развивали най-бавно. Стратегиите, ориентирани към експорт са били далеч по-успешни като мотори на продължително икономическо развитие и, евентуално, демократизация. Махалото на теоретичното мислене се връща обратно и една нова форма на модернизационната теория придобива широко разпространение. Бързото икономическо развитие на Източна Азия и последвалата го демократизация на Южна Корея и Тайван изглежда потвърждават основните ѝ положения, а именно: производството, насочено към световния пазар, позволява постигане на бърз икономически растеж; последващото инвестиране в човешки капитал и образоването на работната сила, за да могат да се произвеждат високотехнологични продукти, възвръща по-големи печалби и увеличава образованата средна класа; щом само средната класа стане достатъчно голяма и политически активна, тя започва да настоява за либерална демокрация – най-ефективната система за управляване на напреднали индустриални общества. И въпреки това, дори и днес, ако на някоя конференция по икономическо развитие човек заговори за модернизация, е много вероятно в отговор да се чуе някаква версия на теорията за зависимостта – сякаш от 1970-те насам не е имало никакви нови емпирични свидетелства против нея.

Новата модернизация

Гледайки ретроспективно, вече е очевидно, че в ранните версии на модернизационната теория е имало няколко погрешни положения. Днес буквално никой вече не очаква революция на пролетариата, която да отмени частната собственост и с това да постави началото на нова ера, свободна от експлоатация и конфликти. Нито пък някой очаква, че индустриализацията автоматично ще доведе до появата на демократични институции: комунизмът и фашизмът също са породени от модернизацията. И въпреки това един масивен корпус от свидетелства указва, че централната теза на модернизационната теория е била коректна: икономическото развитие действително води до важни, приблизително предсказуеми промени в обществото, културата и политиката. Но по-ранните версии на тази теория трябва да бъдат коригирани в няколко важни аспекта.

Първо, модернизацията не е нещо праволинейно. Тя не се движи до безкрайност в една и съща посока; в реалността този процес редовно стига до точки на разклонение [inflection points]. Емпиричните свидетелства подсказват, че всяка фаза от модернизацията е свързана с отчетливи промени в мирогледните позиции на хората. Индустриализацията води до един главен процес на промяна, водещ до бюрократизация, йерархия, централизация на властта, секуларизация и изместване [в ценностната система] от традиционни към секуларно-рационални ценности. Възходът на постиндустриалното общество води до друг набор от културни промени, които изместват [обществото] в друга посока: вместо бюрократизация и централизация, новата тенденция е към усилване на акцента върху индивидуалната автономия и ценностите на себеизразяването, които водят до нарастваща автономия от властите.

По такъв начин, при равни други условия, високите нива на икономическо развитие обикновено правят хората по-толерантни и по-доверчиви, полагат по-силен акцент върху себеизразяването и по-усиленото участие в процеса на вземане на решения. Този процес не е детерминистичен и всякакви прогнози могат да бъдат единствено вероятностни, тъй като икономическите фактори не са единствено определящите; лидерите на всяка дадена страна, както и национално-специфичните събития също имат силно влияние. Нещо повече – модернизацията не е нещо необратимо. Мощните икономически колапси могат да я преобърнат, както се случва по времето на Голямата депресия в Германия, Италия, Япония и Испания, а по време на 1990-те в по-голямата част от страните-наследнички на Съветския съюз. По подобен начин, ако сегашната икономическа криза се превърне в някаква нова Голяма депресия от двадесет и първи век, светът би могъл да се изправи пред нова гигантска вълна от ксенофобия и авторитаризъм.

Второ, социалните и културни промени зависят от изминатия път: историята има значение. Макар че икономическото развитие обикновено води до предсказуеми промени в мирогледите на хората, наследството на дадено общество – например дали то е формирано от протестантство, католицизъм, ислям, конфуцианство или комунизъм – налага продължителен отпечатък върху мирогледа му. Ценностната система на едно общество отразява взаимодействието между движещите сили на модернизацията и продължаващото влияние на традицията. Противно на разбиранията на ранните теоретици на модернизацията – и на Изток, и на Запад – религията и етническите традиции не са неща, които отмират бързо и лесно, те се оказват силно издръжливи. И макар че хората в индустриализиращите се общества стават все по-богати и по-образовани, това в никакъв случай не води до пораждането на някаква единна глобална култура. Културните наследства за забележително устойчиви.

Трето, модернизацията не е равносилна на озападняване, противно на по-ранната, етноцентрическа версия на теорията. Процесът на индустриализация е започнал на Запад, но през последните няколко десетилетия източна Азия има най-високите нива на икономическо развитие, а Япония е водеща в света по продължителност на живота и някои други аспекти на модернизацията. Съединените щати не са модел за глобални културни промени, а индустриализиращите се общества като цяло не стават все по-подобни на САЩ, както приема една доста популярна версия на модернизационната теория. На практика американското общество все още подхранва далеч повече традиционни ценности в сравнение с повечето останали високоразвити общества.

Четвърто, модернизацията не води автоматично до демокрация. Онова, което може да се каже е, че в дългосрочен план тя носи социални и културни промени, които правят демократизацията все по-вероятна. Но простото достигане на определено ниво на Брутен вътрешен продукт на глава от населението не произвежда демокрация: ако би било така, то Кувейт и Обединените арабски емирати биха били образцови демокрации. (Тези страни не са преминали през модернизационния процес, описан по-горе.) И все пак появата на постиндустриалното общество носи със себе си определени социални и културни промени, които са специално благоприятни за демокрацията. Обществата на познанието не могат да функционират без високо образовани публики, които все повече са свикнали да мислят самостоятелно. Нещо повече – повишаването на икономическата сигурност води до все по-увеличаващо се значение на група ценности, свързани със себеизразяването – такива, които придават все по-висока стойност на свободата на избора и мотивират по-висока политическа активност. Отвъд една определена точка, съответно, вече става много трудно да се избягва демократизацията, тъй като потискането на масовите искания при по-отворените общества става все по-скъпо и вреди все повече на икономическата ефективност. По такъв начин, в напредналите си фази, модернизацията води до социални и културни промени, които правят появата и съзряването на демократични институции все по-вероятни. Централната идея на съвременната модернизационна теория е, че икономическото и технологическо развитие носят със себе си един последователен набор от социални, културни и политически промени. Значителен корпус от емпирически свидетелства подкрепя тази идея. Икономическото развитие действително е свързано с дълбинни промени във вярванията и мотивациите на хората – и тези промени на свой ред променят ролята на религията, работните мотивации, нивата на човешко възпроизводство, ролите на половете и сексуалните норми. Освен това те водят до все по-засилващи се масови настоявания за демократични институции и по-отговорно поведение от страна на елитите. Тези промени, взети заедно, правят появата на демокрацията все по-вероятна, като заедно с това правят войната все по-малко приемлива за обществеността.

Изследване на ценностите

Нови източници на емпирически свидетелства предоставят ценни прозрения относно начините, по които модернизацията променя мирогледите и мотивациите. Един важен източник са глобалните обзори на масовите ценности и поведения. Между 1981 и 2007 два важни проекта – Световният обзор на ценностите и Европейското изследване на ценностите – осъществиха пет цикъла от представителни национални допитвания в множество страни, обхващащи почти 90 процента от световното население. Резултатите показват големи междунационални разлики между нещата, които хората ценят и в които вярват. В някои страни 95 процента от допитаните казват, че Бог е много важен за животите им; в други това се твърди само от 3 процента. В някои общества 90 процента от допитаните смятат, че мъжете имат по-голямо право на работа от жените; в други това се поддържа само от 8 процента. Тези междунационални различия са устойчиви и продължителни, а освен това са тясно свързани с нивото на икономическо развитие в даденото общество: за хората от обществата с ниски доходи е много по-вероятно да подчертават религията и традиционните роли на половете, отколкото за онези от богатите страни.

Тези изследвания на ценностите показват, че мирогледите на хората, живеещи в по-богати общества, се различават систематично от онези, живеещи в по-бедни общества – и това касае широк обхват от политически, социални и религиозни норми. Различията протичат в две основни измерения: традиционни против секуларно-рационални ценности и ценности на оцеляването против такива на себеизразяването. (Всяко измерение отразява отговори на поредици от въпроси, зададени като част от изследванията на ценностите).

Преходът от традиционни към секуларно-рационални ценности е свързан с прехода от аграрни към индустриални общества. Традиционните общества подчертават религията, уважението и подчинението пред властта, както и националната гордост. Тези характеристики се променят когато обществата започват да стават по-секуларни и рационални.

И двете измерения са тясно свързани с икономическото развитие: ценностните системи на обществата с високи доходи се различават съществено от онези на обществата с с ниски доходи. Всяка страна, която Световната банка определя като разполагаща с високи доходи, се класира сравнително високо и в двете измерения – със силен акцент както върху секуларно-рационалните, така и върху ценностите на себеизразяването. Всички общества с ниски доходи се класират сравнително ниско и по двете измерения. Обществата със средно високи доходи попадат някъде помежду. В очебийна степен ценностите и вярванията на дадено общество отразяват неговото ниво на икономическо развитие – точно както се предсказва от модернизационната теория.

Тази силна връзка между ценностната система на дадено общество и неговия БВП на глава от населението подсказва, че икономическото развитие обикновено води до сравнително предсказуеми промени в ценностите и вярванията – а свидетелствата, набирани в хода на времето и изследванията, подкрепят тази хипотеза. Когато се сравняват позициите на конкретни страни в последователните цикли от изследванията, то се открива, че почти всички страни, които са повишили своите БВП на глава от населението, са преживели и предсказуеми промени в ценностните си системи.

Световна културна карта (двете оси отразяват споменатите по-горе измерения на ценностите). Вижда се веднага, че в България вече има сериозна доминация на секуларно-рационалните над традиционните ценности (малко над 1), но второто измерение на културната промяна (ценности на оцеляването срещу такива на себеизразяването) е още в зачатъчна фаза (около –1,3). За сравнение – в Полша например традиционните ценности все още са доста силни в сравнение със секуларно-рационалните (около –0,5, което е накарало съставителите на картата да я групират със страните от Латинска Америка, а не с останалите католически страни в Европа), но заедно с това и значително по-голям напредък по посока на ценностите на себеизразяването – (около 0,2).

Но изследванията показват също, че културните промени са зависими от изминатия път; културното наследство на дадено общество също определя позицията му на глобалната културна карта. Тази карта показва няколко специфични натрупвания от страни [отбелязани с различни цветове]: протестантска Европа, католическа Европа, посткомунистическа Европа, англоезични страни, Латинска Америка, Южна Азия, Ислямски свят и Африка. Ценностите, поддържани в различните общества, се подреждат в забележително последователен модел, който отразява както икономическото им развитие, така и религиозното им, и колониално наследство. И все пак, макар че културното наследство на обществата продължава да определя преобладаващите им ценности, икономическото развитие води до промени, които имат важни последици. В хода на времето то преоформя вярвания и ценности от всякакъв вид – а освен това води до масово настояване за демократични институции и по-отговорно поведение на елитите. За около четвърт век – времето, в което са извършвани тези изследвания – хората в повечето страни са започнали да поставят все по-голям акцент върху ценностите на себеизразяването. Тази културна промяна прави появата на демокрация все по-вероятна по местата, където тя не съществува, и все по-ефективна и по-директна там, където вече я има.

Развитие и демокрация

Преди петдесет години социологът Сеймур Мартин Липсет посочва, че за богатите страни е много по-вероятно да бъдат демокрации, отколкото за бедните. И макар че това твърдение е било оспорвано в продължение на много години, то е издържало изпитанието на различни проверки. Причинното направление на тази връзка също е било подлагано на съмнение: дали за богатите страни е по-вероятно да бъдат демократични защото демокрацията ги прави богати или развитието води до демокрация? Днес вече изглежда ясно, че причинността протича основно откъм икономическото развитие към демокрацията. По време на ранната индустриализация за авторитарните държави е било също толкова вероятно да поддържат високи нива на икономически растеж, колкото и за демокрациите. Но отвъд едно определено ниво на икономическо развитие появата и оцеляването на демокрацията започва да става все по-вероятно. Така например, сред множеството страни, които са се демократизирали около 1990-те, повечето са били със средни доходи: почти всички страни с високи доходи вече са били демокрации, а само малко страни с ниски доходи са успели да извършат прехода. Нещо повече – сред страните, които са се демократизирали между 1970 и 1990, демокрацията е оцелявала във всяка страна, която е извършила прехода когато е била на икономическото ниво на днешна Аржентина или по-високо; сред страните, които са извършили прехода когато са били под това ниво, демокрацията е имала средна продължителност от само осем години.

Силната взаимовръзка между развитието и демокрацията отразява факта, че икономическото развитие е благоприятно за демокрацията. Въпросът защо именно развитието води до демокрация е бил дебатиран интензивно, но отговорът му вече започва да се оформя. Демокрацията се появява не в резултат на някаква абстрактна сила, която кара демократичните институции да се появяват автоматично когато дадена страна достигне определено ниво на БВП. Онова, което се случва е, че икономическото развитие води до социални и политически промени само когато [то] променя поведението на хората. Съответно, икономическото развитие е благоприятно за демокрацията само до степента, до която то, първо, създава голяма, образована и политически активна средна класа от хора, които са свикнали да мислят самостоятелно и, второ, променя ценностите и мотивациите на хората.

Днес е далеч по-възможно от всякога да се измерва кои са ключовите промени и докъде те са напреднали в отделните страни. Различни анализи с много променливи [multivariate] на данните от множество изследвания правят възможно да се отграничат едни от други сравнителните въздействия на икономическите, социалните и културни промени – и резултатите сочат към заключението, че икономическото развитие е благоприятно за демокрацията само доколкото води до специфични структурни промени (особено растеж на сектора на познанието) и определени културни промени (особено възход на ценностите на себеизразяването). Войните, икономическите депресии, институционните промени, решенията на елитите и конкретните лидери също имат влияние върху случващото се, но структурните и културни промени са главни фактори за появата и оцеляването на демокрацията.

Модернизацията води до повишени нива на образование и придвижва работната сила към занятия, които изискват независимо мислене и правят хората по-себеизразяващи се (а също и по-добре подготвени да се намесват в политиката). С появата на сектора на познанието хората свикват да използват собствената си инициатива и здрав разум по работните си места, а освен това започват все повече да се противопоставят на твърдото и йерархично упражняване на власт.

Освен това модернизацията прави хората икономически по-сигурни, а ценностите на себеизразяването стават значително по-широко разпространени когато голяма част от населението възприема оцеляването като нещо гарантирано. Желанието за свобода и независимост са универсални аспирации. Те могат да бъдат подчинени на необходимостта от препитание и ред когато оцеляването е несигурно, но се превръщат във все по-високи приоритети когато оцеляването стане по-сигурно. Базисната мотивация за демокрацията – човешкото желание за свобода на избора – започва да играе все по-важна роля. Хората започват да поставят все по-силен акцент върху свободния избор в политиката, а също и да изискват граждански и политически свободи, както и демократични институции.

Ефективна демокрация

По време на демократичната експлозия, която се случи между 1985 и 1995, изборната демокрация започна да се разпространява много бързо по целия свят. Важна роля в този процес играеха различни стратегически съглашения между елитите, улеснени от едно международно обкръжение, в което краят на Студената война откри пътя към демократизация. В началото все още имаше склонност да се разглежда като демокрация всеки режим, в който се извършваха свободни и неманипулирани избори. Но много от новите демокрации страдаха от масивна корупция и не успяваха да утвърдят върховенството на закона, което всъщност прави демокрацията ефективна. Ето защо днес все по-голям брой наблюдатели подчертават неадекватността на „изборната демокрация“, „хибридната демокрация“, „авторитарната демокрация“ и други форми на псевдо-демокрация, при които масовите предпочитания са нещо, което политическите елити могат до голяма степен да игнорират, а следователно [то] няма решаващо значение при вземането на правителствени решения. Важно е, с други думи, да се прави разлика между ефективните и неефективни демокрации.

Същността на демокрацията е, че тя дава власт на обикновените граждани. Дали демокрацията е ефективна или не зависи не от това до каква степен гражданските и политически права съществуват на хартия, а от степента, до която официалните лица действително зачитат тези права. Първият от тези два компонента – съществуването на права на хартия – се измерва в годишните класации на Freedom House: ако дадена страна провежда свободни избори, тя обикновено се определя като „свободна“. По този начин новите демокрации от Източна Европа получават същите оценки като онези на утвърдените демокрации от Западна Европа, макар че по-задълбочените анализи показват, че широкоразпространената корупция прави тези нови демокрации далеч по-малко ефективни при реализацията на предпочитанията на гражданите. За щастие, класациите на Световната банка измерват степента, до която демократичните институции са действително ефективни. Ето защо най-сигурният начин да се направи някакъв приблизителен индекс на ефективната демокрация е да се умножат тези две оценки: формалната демокрация, както е измервана от Freedom House – и интегралността на елитите и институциите, както е измервана от Световната банка.

Ефективната демокрация е доста по-труден за постигане стандарт от изборната демокрация. Да се установи изборна демокрация е възможно почти навсякъде, но тя вероятно няма да се задържи особено дълго, ако не пренася властта от елитите към хората. За ефективната демокрация е най-вероятно да съществува редом със сравнително високоразвита инфраструктура, включваща не само икономически ресурси, но и широкоразпространени навици на участие в политиката и подчертаване на личната независимост. Съответно тя е тясно свързана със степента, до която дадена общественост подчертава ценностите на себеизразяването. И действително, взаимовръзката между ценностите на дадено общество и естеството на политическите институции в страната е забележително силна.

Буквално всички стабилни демокрации демонстрират силни ценности на себеизразяване. Повечето латиноамерикански страни са сравнително изоставащи [underachievers] в това отношение и демонстрират по-ниски нива на ефективна демокрация, отколкото би могло да се предположи въз основа на ценностите, поддържани от техните обществености. Това подсказва, че тези общества биха могли да поддържат по-високи степени на демокрация, ако върховенството на закона би било усилено тук. Иран също е такова сравнително изоставащо общество – теократичен режим, който допуска много по-ниско ниво на демокрация, отколкото си желаят гражданите му. Колкото и изненадващо да прозвучи това за хората, съсредоточаващи се единствено върху политиката на елитни нива, иранското общество демонстрира сравнително силна подкрепа за демокрацията. Обратно – Кипър, Естония, Унгария, Полша, Латвия и Литва са бързо напредващи общества, тоест такива, които демонстрират по-високи нива на демокрация, отколкото биха предсказали ценностите, поддържани от техните обществености – нещо, което може би отразява насърченията за демократизация, предоставяни от членството в Европейския съюз.

Но дали ценностите на себеизразяването водят до демокрация, или може би демокрацията прави така, че ценностите на себеизразяването започват да се появяват? Свидетелствата подсказват, че ценностите са онези, които водят до демокрация. (За по-обширна аргументация в подкрепа на това твърдение моля вижте нашата книга Модернизация, културни промени и демокрация.) Не е непременно задължително демократичните институции вече да са на мястото си, за да се стигне до поява на ценностите на себе изразяването. Свидетелствата, набрани в хода на изследванията на тези ценности указват, че в годините, предшестващи вълната от демократизации от късните 1980 и ранните 1990, ценностите на себеизразяването вече са се появили чрез един процес на поколенческа промяна на ценностите – не само в западните демокрации, но и в много авторитарни общества. Към 1990 обществата и в Източна Германия, и в Чехословакия – които са живели в два от най-авторитарните режими в света – вече са достигнали високи нива на ценностите на себеизразяването. Решаващият фактор е била не политическата система, а фактът, че тези страни са били сред най-напредналите икономически общества в комунистическия свят, с високи нива на образованост и напреднали социални държави. По такъв начин, когато съветският лидер Михаил Горбачов отхвърля доктрината Брежнев (с което премахва опасността от съветска военна интервенция), те бързо се придвижват към демокрация.

През последните десетилетия ценностите на себеизразяването се разпространяват още повече и стават все по-силни, което прави по-вероятно директното участие на хората в политиката. Но дали това означава, че авторитарните системи ще се сринат по неизбежност? Не. Засилващият се акцент върху ценностите на себеизразяването обикновено подкопава легитимността на авторитарните системи, но докато решителни авторитарни елити контролират армията и тайните служби, те са в състояние да потискат про-демократичните сили. И все пак дори потисническите режими рано или късно откриват, че е прекалено скъпо да се сдържат тези тенденции, тъй като това обикновено блокира появата на ефективен сектор на познанието.

Модерната стратегия

Това ново разбиране на модернизацията има широки импликации за международните отношения. Първо, то помага да се обясни защо напредналите демокрации не воюват една с друга. Скорошните изследвания предоставят силни емпирически свидетелства в полза на твърдението, че те не го правят – твърдение, чиито корени вървят назад чак до Адам Смит и Имануел Кант. Откак са се появили през ранния деветнадесети век, либералните демокрации са водили немалко войни, но почти никога една срещу друга. Тази нова версия на демократизационната теория указва, че феноменът на демократичния мир се дължи повече на културни промени, свързани с модернизацията, отколкото с демокрацията сама по себе си.

В по-ранни периоди от историята демокрациите често са воювали една срещу друга. Но преобладаващите сред тях норми са се развили в хода на времето, както се илюстрира от такива исторически актове като отмяната на робството, постепенното разширяване на демократическата общност и придвижването към равенство на половете в буквално всички модерни общества. Друга културна промяна, която се е получила в модерните общества – които обикновено са демокрации – е че войната е ставала все по-малко приемлива, а за хората е станало все по-вероятно да изразяват открито това предпочитание и да се опитват директно да влияят върху политиката в съответствие [с отвращението си от войната]. Свидетелствата от Изследването на световните ценности подсказват, че общественостите в обществата с по-високи доходи имат много по-ниски нива на ксенофобия от онези в страните с по-ниски доходи, и за тях е много по-малко вероятно да желаят да се бият за страните си. Нещо повече, икономически развитите демокрации са далеч по-мирни една към друга, отколкото са бедните демокрации. Същото важи и за вероятността от избухване на гражданска война в двата вида различно развити общества.

Модернизационната теория предоставя както предупредителни, така и окуражителни указания относно външната политика на САЩ. Ирак, разбира се, предоставя предупредително указание. Противно на привлекателното разбиране, че демокрацията може да бъде лесно установена навсякъде, модернизационната теория поддържа, че тя може да процъфтява най-вече при сравнително определени условия. Някои фактори правят нереалистично очакването, че би било лесно да се установи демокрация в Ирак – примерно дълбоките етнически разцепления, усилени още повече от режима на Саддам Хюсеин. А след падането на режима на Саддам най-сериозната грешка е допускането да се влошат условията за постигане на лична, физическа сигурност на хората. Междуличностното доверие и толерантност процъфтяват когато хората се чувстват сигурни. Малко вероятно е демокрацията да оцелее в общество, разкъсвано от недоверие и нетолерантност, а днешният Ирак демонстрира най-високото ниво на ксенофобия сред всички общества, за които има някакви данни. Добър индикатор за ксенофобията е степента, до която хората казват, че не биха желали да имат чужденци за съседи. Сред 80-те страни, в които са провеждани нашите допитвания, средният процент на хора, които са направили такова твърдение, е 15. Сред иракските кюрди този процент е 51. А сред иракските араби той достига дори 91. В съответствие с тези данни може спокойно да се каже, че Ирак (заедно с Пакистан и Зимбабве) е сред обществата с много ниски нива както при ценностите на себеизразяването, така и при ефективната демокрация.

Но модернизационната теория има и положителни импликации относно външната политика на САЩ. Поддържана от голям корпус от свидетелства, тя води до заключението, че икономическото развитие е основен двигател на демократическите промени – което пък означава, че Вашингтон трябва да прави всичко, което е по силите му, за да окуражава развитието. Ако САЩ биха желали да видят демократични промени в Куба например, продължаващата изолация на страната е контрапродуктивна. Съединените щати трябва да премахнат ембаргото, да насърчават икономическото развитие и подкрепят социалната ангажираност, както и връзките с останалия свят. Нищо не е абсолютно сигурно, но емпирическите свидетелства подсказват, че засилващото се усещане за сигурност и подчертаването на ценностите на себеизразяването ще подкопаят авторитарния режим.

По подобен начин, макар че много наблюдатели се чувстват алармирани от икономическото възраждане на Китай, в дългосрочен план този растеж има положителни импликации. Под привидно монолитната политическа структура на Китай се заражда социалната инфраструктура на демократизацията – и тя е стигнала много по-далеч, отколкото осъзнават повечето наблюдатели. Днес Китай се приближава до нивото на масово подчертаване на ценностите на себеизразяването, на което страни като Чили, Полша, Южна Корея и Тайван вече са направили собствените си преходи към демокрация. И, колкото и удивително това да изглежда за наблюдателите, регистриращи единствено политиките на елитно ниво, Иран също се доближава до този праг. Докато лидерите на Китай и Иран са в състояние да контролират военните и полицейски апарати на страните си, демократически институции няма да се появят на национално ниво. Но увеличаващият се масов натиск към либерализация вече започва да се появява и потискането му ще има огромна цена, под формата на икономическа неефективност и нисък публичен морал. Като цяло, повишаващото се благополучие в тези страни е напълно в унисон с националните интереси на Съединените щати.

Казано по-общо, модернизационната теория подсказва, че Съединените щати трябва да приветстват и окуражават икономическото развитие по целия свят. И макар че то изисква трудни актове на приспособяване в собствената страна, дългосрочните му следствия водят до появата на по-толерантни, по-малко ксенофобски и в края на краищата по-демократични общества.

Роналд Ингълхарт е професор по политически науки в университета Мичиган и директор на Центъра за изследвания на световните ценности.

Кристиан Велцел е професор по политически науки в университета Якобс, Бремен, Германия. Двамата са съавтори на Модернизация, културни промени и демокрация.

Настоящата статия представлява резюме на по-широкия комплекс от идеи и позиции, поддържани в тази книга.

Роналд Ингълхарт е професор по политически науки в университета Мичиган и директор на Центъра за изследвания на световните ценности – глобална мрежа от социални учени, провеждащи поредици от национални допитвания сред общественостите в повече от 80 страни по всичките шест континента, с около 90 процента от световното население. Изследванията са започнали през 1981, а последното от тях е проведено през 2014.

Изкуството на развалата

Автор(и): Джейкъб Микановски

И тъй от час на час ний зреем, зреем,

а после век след век ще гнием, гнием.

Такава е играта!

— Както ви харесва

Едно лято полската ми леля дойде в Чикаго на гости от Варшава. Неспокойна по душа и вдъхновена от широтата на американските равнини, тя реши да направи обиколка на големите американски индустриални градове от Средния запад. Върна се обратно изумена. Най-силно впечатление беше ѝ оставил Детройт. „Не можеш да си представиш в какво състояние се намира градът“. После започна да ми показва снимките, които беше направила там: празни фабрики, оплескани фабрични комини, опустошени къщи, цели улици, на които всяка къща е или закована с дъски, или полусрутена. Мисля, че от всичко най-много бяха я впечатлили пустеещите места – усещането, което те оставяха, за град, в който животът малко по малко пресъхва, който минава през някакъв вид обратна еволюция, превръщайки се стъпка по стъпка в купища отломъци и зелени поляни.

„Но как са могли да го оставят в такова състояние – да напуснат цял един град?“

Не знаех какво да ѝ кажа. Не исках да ѝ разказвам, че вече съм виждал всичко това, че и много повече, и то отдавна, по страниците на списания, в Instagram, на снимки по Flickr, като филмови теми или в лъскави фотоалбуми като Разглобеният Детройт на Ендрю Моор и Руините на Детройт на Ив Маршан и Ромен Мефр. И със сигурност не ми се искаше да ѝ обяснявам, че на снимките, които беше направила, в наши дни вече се гледа като на нещо морално и политически съмнително, че те са примери за онова, което тук се нарича „порнография на руините“.

Порнографията на руините третира реални, живи места на социално взаимодействие като сцена за меланхолични размишления. Правейки това, тя естетизира бедността и измества на заден план социалното насилие, без да прави нищо, за да освети подлежащите исторически процеси – като например упадъка на индустрията, оттеглянето на държавните субсидии и институционалния расизъм от страна на градските плановици и държавните агенции – които са допринесли за създаването на тези съвременни „руини“ на първо място.

Всичко това изглежда справедливо и разбираемо. Но въпреки това в самото естество на руините има нещо дълбоко завладяващо. Картини на руини и развала се виждат навсякъде. Обикновено те са някъде на заден план, за да създават определена атмосфера или настроение. Напуснати училищни сгради, разпадащи се къщи и пейзажи на разруха придават на True Detective настроението на южняшки ноар [от френското „черен“ – вид криминален филм, бел. пр.]. Руините на Атланта придават на The Walking Dead привкус на пост-апокалиптична грандиозност. Понякога самите руини заемат центъра на сцената, както става при фотографиите на Робърт Полидори от Ню Орлийнс след урагана Катрина или снимките на Ричард Мисрач, представящи болни стада, оставени да се раздуват в пустините на Невада.

В литературата руините – сгради, намиращи се в процес на деградация – обикновено функционират като метонимия, представяща някакъв по-голям процес. Домът в Падението на дома Ашър на Едгар Алан По се разпада заедно със самите Ашъровци. В разказите на големия полско-еврейски писател Бруно Шулц развалата регистрира състоянието на един провинциален свят, в който модерността все още изглежда като мираж, като „хартиена имитация, монтаж от илюстрации, изрязани от мухлясалите миналогодишни списания“. Отначало постепенното, а след това много внезапно разрушаване на почти необитаемия хотел „Маджестик“ в центъра на романа на Дж. Г. Фарел Неприятностиподсказва за разпадането на английското управление в Ирландия.

Но метонимията и метафората не изчерпват [темата за] привлекателността на руините. Линеещите места притежават чар сами по себе си, независимо дали преживявани лично или в изкуството. Аз обичам фотографиите на боклуци от Уолтър Еванс, грозните украински базари на Борис Михайлов, както и Синди Шърман, когато е груба. Но не съм много сигурен защо. Знам, че обичам миризмата на гниеща трева и гледката на тараби, покрити с лишеи или покривни керемиди, покрити с мъх, както и това, че отворената врата на някоя полусрутена къща е изкушение, на което обикновено не мога да устоя.

Уолтър Еванс – Боклуци, 1968

Борис Михайлов, из „Конкретни случаи“, 1997-98, Kunsthalle Wien

Повечето от нас си имат руини, които мислят като свои. Може да става дума за някоя порутена хижа или изоставен сред горите автобус. Моите са една изоставена тухлена фабрика в Клиърфийлд Каунти, близо до железопътна линия в дъното на една теснина на река Жуниата. Ходех там с приятелите си през зимата. Влизахме през един счупен прозорец. Фабриката беше на три етажа. Покатервахме се на един гредоред под тавана, над старите тухлени пещи. Сградата беше пълна с плевели. Някои от тях си бяха направо дървета. Стигаха почти до върховете на пещите.

Но в какво се състои привлекателността на руините? Не мисля, че днешното очарование от местата на развала произлиза от просто злорадстване по повод икономическия упадък или някакво по-абстрактно „скърбене по загубата на самата естетика“, както твърди [английският критик] Брайън Дилон. Мисля, че това е нещо, което е свързано с усещането за време и копнежа ни по такова негово преживяване, което да се простре отвъд обичайния човешки опит. Времето на развалата живее извън културата и историята. То игнорира човешкото съществуване, но не всява страх. Възвишено е, но в минорен ключ, който допуска тленността и баналното. По някаква причина тези две неща – смъртта и боклука – са именно онова, което си желаем от изкуството докато се придвижваме към едно безупречно чисто, безшевно дигитално бъдеще.

Една от функциите на изкуството е да върне обратно онова, което ни отнема технологията. А онова, което технологията отнема най-много днес е усещането за старост. Различни видове технологии започват да се изживяват все повече така, сякаш идват отникъде. Изчезват в забвение в течение на няколко години. Бидейки временни, те придобиват статуса на изказване. Вместо като писание те изглеждат като реч; увисват във въздуха за миг, а след това ги няма. Същото е вярно и за голяма част от изградената околна среда. Същото е вярно и за голяма част от съвременното изкуство.

Но всичко това е ужасно абстрактно. По-добре да започнем с някакъв [конкретен] обект.

Хиноки

Чарлз Рей – Хиноки (Институт за изкуство в Чикаго)

Скулптурата на Чарлз Рей Хиноки заема цяла една зала в Модерното крило на Института за изкуство в Чикаго. На пръв поглед тя изглежда като много голям, красиво чворест, перфектно кух дървесен ствол. При по-близко разглеждане се вижда, че скулптурата е нещо напълно различно. На първо място, цветът ѝ е изцяло погрешен. Направена е от някакъв вид дърво, което човек би използвал, за да направи лодка на някое дете: леко, светло и свежо, приблизително в оттенъка на дървесни стърготини. Покрита е с дребни следи от длета, остроумно подредени така, че да наподобяват естествените неравности на отдавна гниещо повалено дърво – преплетени корени, чепове, подутини, напукана кора и дори следи от термити, които го маркират като продукт на дълъг растеж и дълго гниене. А всъщност Хиноки е копие – той е образ на дървесен ствол, създаден в течение на четири години усърдна работа от екип японски майстори. Направили са го от един вид кипарис на име хиноки, традиционно използван за скулптури на Буда и други религиозни фигури.

Историята, която Чарлз Рей разказва за Хиноки е, че е открил оригиналния ствол (от секвоя) докато една зима карал колата си по централната крайбрежна магистрала в Калифорния. Видял го от пътя, по средата на малка поляна, където изглежда е лежал в продължение на поне двадесет години. Поразен от красотата и целостта на формата му, Рей веднага осъзнал, че иска да използва ствола като основа за скулптура, но още не знаел как.

В течение на няколко години Рей се завръщал, за да разглежда ствола и поляната му. В началото си играел с идеята да го пресъздаде като надуваема скулптура, да улови идеята за живо дихание – или pneuma – която вглеждането в централната кухина му внушавало. Когато му станало ясно, че това няма да проработи, се опитал да го купи, но собствениците не искали да продават. В края на краищата се върнал на поляната с автоматична резачка, нарязал ствола на парчета и ги закарал в студиото си в Лос Анджелис на каросерията на голям пикап.

Направил отпечатъци на всички парчета, излял ги във фибростъкло, натъкмил ги обратно в първоначалната форма, а след това изпратил цялото до Осака, където група майстори-дървари се заели със задачата да пресъздадат ствола парче по парче. Дърварите били специалисти по възстановяване на стари скулптури от будистки храмове. Веднъж една от фигурите била толкова прогнила, че не било възможно да бъде реставрирана, поради което се наложило да направят копие, с което дали на оригинала нов живот. Водачът на дърварите, Юбоку Мукойоши, казал на Рей, че същият процес на гниене ще се получи и при Хиноки. В продължение на 400 години дървото ще си остава стабилно. След това ще навлезе в период на криза – 200 години на постепенно напукване и разцепване. Това ще бъде последвано от друг 400-годишен период на бавно разпадане, след което скулптурата ще престане да съществува.

Снабден с предварителен срок на годност, Хиноки се носи в попътната струя на времето подобно на бавен викингски погребален кораб. Едва ли ще може да разчита на великодушието на странници в течение на много дълго време. Никой няма да си даде труд да го спасява в сегашната му форма. А ако някога музеят се превърне в руини, той също ще се разпадне, освен ако от скелета му не възникне нов живот.

Библиотеката на праха

Дейвид Майсъл е фотограф. Специализирал се е в снимане от въздуха на пейзажи на разруха: чисто прорязани гори, потоци от лава, открити мини, солни полета и изоставени сметища. Това са места, които са били опустошени от най-различни катастрофи – химическо замърсяване, суша, безогледно индустриално ползване, дори изригвания на вулкани. Но от разстоянието на няколкостотин вертикални метра всички те изглеждат красиви.

Картините му нямат апокалиптичния привкус на Desert Cantos на Ричард Мисрач – съсухрените картини на американския запад, пълен с петролни пламъци и мъртъв добитък, или серията му Петролна Америка, в която петролопроводи и газопроводи се разпростират из низините на Луизиана като зараза от паразити. За разлика от монументалните фотографии на кариери, мини и сметища за метал на Едуард Буртински, картините на Майсъл не се възприемат като директно осъждане на човешката дейност. Перспективата му е прекалено висока и отдалечена за нещо такова. Неговите солни полета, изпъстрени в розово и зелено от популациите на соленоводни скариди и водорасли, изглеждат като пищни наслоения от скъпоценни слюди – онзи вид неща, които човек би очаквал да открие в подробностите на някоя византийска мозайка. Откритите му мини и изоставени сметища притежават меките, сияйни градации и светлосенки, достойни за картина на [Марк] Ротко или [Джорджо] Моранди. Разглеждани от достатъчно високо, пейзажите му се превръщат изцяло в нещо, свързано с красотата, а не с обстоятелствата около тяхното разпадане. Но естетическите им качества не ни освобождават от морална отговорност. В творчеството му упадъкът, колкото и красив, си остава нещо, причинено от нас.

През 2005 Майсъл е започнал да се занимава с един по-различен вид пейзаж. В онази година той чул, че Държавната болница в Орегон – същата, в която е заснет Полет над кукувиче гнездо на Милош Форман – действала в ролята на попечител на кремираните остатъци на хиляди бивши затворници. Прахът на хората, останали непотърсени, бил съхраняван в отделни медни кутии. Именно подробността с медта сграбчила вниманието на Майсъл за пръв път. В хода на десетилетията кутиите преминали през драматичен процес на корозия. Медните цилиндри реагирали с водата и пепелта вътре в тях, произвеждайки удивителни плетеници на химически цъфтеж, в блестяща киселинна дъга от цветове: азур, малахит, синьозелено, охра и бледомораво. Един от членовете на затворническите групи, натоварени със задачата да държат болницата чиста, нарекъл помещението, в което се държали кутиите, „библиотеката на праха“.

Майсъл заснемал всеки цилиндър поотделно, на черен фон, сякаш ставало дума за оброчен храм. Във фотографиите, както изглежда, се преплитат две масивно-различни скàли на времето. Първата е времето на самото тяло, измервана в десетилетия живот и години на разпад, а втората е геологическото време, простиращо се в епохи. Двете измерения се сливат в едно докато телата се трансформират в процеса на минерално разцъфтяване, в нещо, което Майсъл нарича „алхимично уравнение“

Конкретният ход на корозията придава на всяка кутия абсолютна индивидуалност. По щатско разпореждане болницата е започнала да издирва семействата на починалите затворници, за да връща останките на близките им. Едно такова семейство, когато получило останките на отдавна мъртвата им роднина Ада (изпратена в болницата, защото била „неудобство“), с разочарование открило, че кутията ѝ била излъскана и полирана преди да бъде върната обратно. Лишена от орнаменталното си разлагане, кутията приличала на гигантска гилза или хранителна консерва, и за тях изглеждало така, сякаш Ада отново е изгубила идентичността си.

Зимел, гора

Ето какво се случва когато умре дърво. Първо изсъхва живата му тъкан. След това то пада. Ако е секвоя, чиято дървесина е твърда и чуплива, може да се натроши. А там, на най-долния етаж в гората, за дървото започва нещо като нов живот. Докато е било живо, по-голямата част от тъканта му вече е била мъртва. Сега то се превръща в дом за множество организми. Първи пристигат гъбите, които разпространяват мицела си под разпукващата се кора. След тях идват дървоядните насекоми, които пробиват тунелите и галериите си в твърдата дървесина, където се хранят и отглеждат малките си. А след тях идва потопът: паяци, псевдо-скорпиони и кърлежи, всички възползващи се от пътищата и алеите, прокарани за тях от дървоядите. И така, докато се разлага, дървото се превръща в един вид град. Поне за известно време, докато влагата навлезе във вътрешността му и дойдат специалистите по разлагането, сапротрофите, които започват да превръщат дървото в почва. В който момент то окончателно изчезва.

В едно влиятелно есе германският социолог Георг Зимел твърди, че руините са привлекателни, защото въплъщават разрешаването на един конфликт между противоположни сили. Онова, което се е опитала да издигне човешката воля, природата се е опитала да разруши. Някъде по средата между съвсем новия град и полето от отломъци е постигнат красив синтез. В идеалния случай, смята Зимел, една руина трябва да се вписва в обкръжението си, като продукт и на дизайн, и на случайност. Подобно на избледнял гоблен или бронзова статуя, покрита от зеленясал окис, крайният резултат трябва да придобие някаква мистериозна хармония. Руините са красиви само когато разрушението им идва не безсмислено, отвън, а по-скоро като „реализация на една тенденция, вътрешно присъща на най-дълбокия пласт в съществуването на разрушеното“.[176] Това е много, много хегелианска идея, елегантна и оптимистична по собствен начин, благоухаеща с атмосферата отпреди Първата световна война. Но самият аз си мисля до каква огромна степен това разбиране за руините зависи от присъствието на човешки наблюдател.

Какво ли биха казали термитите, тези безподобни експерти по разрушаването и гниенето, за представата на Зимел? Термитите са първите същества на земята, които практикуват земеделие и живеят в градове. Те дори са изградили първите небостъргачи и са овладели изкуството на вентилацията петдесет милиона години преди вентилатора с перки. Но без език – без символи – те не притежават способ да изразят разрешаването на антитезите в собствения си труд. Освен това термитите са уникални, тъй като в хранителния им тракт живее микроорганизъм, който им позволява да смилат целулоза. А това ги прави майстори на гниенето. Питам се как ли изглежда за тях тази къща. Или този град?

Чернобил

За познавачите на развалата Чернобил се е превърнал в нещо като място за поклонение. Закритата зона около Реактор 4 днес е била напусната в продължение на тридесет години. На света няма по-добро място за наблюдаване на онова, което се случва с материалната субстанция на човешкия живот когато хората я изоставят. В Припят – град, който се намира изцяло в закритата зона – дървета растат по средата на улиците, а дивата растителност овладява бившите паркове за развлечения. Разпадащи се газови маски изпълват класните стаи на изоставени училища. В една от болниците боята по стените се лющи на големи листове. Вестници от 1986 се валят по пода.

Посетителите на Припят неизменно повтарят, че тук времето сякаш е спряло. Днес градът преживява един вид втори живот като фон на компютърни игри от рода на Call of Duty и S. T. A. L. K. E. R.: Shadow of Chernobyl. Но, разбира се, времето не е спряло; спрял е човешкият живот. А междувременно гората си продължава да расте. Мутирали птичи видове продължават да се плодят. Гъби продължават да извличат от почвата хранителни вещества – а заедно с тях и радиоактивни елементи, същите елементи, чийто разпад някога е бил използван като база за поддържането на най-точните часовници на света.

В определени отношения времето наистина протича по-различно в закритата зона. Припят е град, който се връща обратно при дърветата. Чернобил е място, управлявано от периодите на полуразпад на радиоактивни изотопи. Но имено в гората странните следствия от взрива на реактора се регистрират най-дълбоко. Малко след катастрофата от 1986, всички дървета непосредствено от подветрената страна на Чернобилската централа са умрели незабавно. А в смъртта си са добили зловещо-червен цвят. Червената гора, както се нарича днес, се е превърнала в символ на способността на човечеството да отрови не само въздуха и водата, но и цяла една околна среда – да зарази самата земя с онова, което Емил Чоран сигурно би нарекъл „нашата проклета човешкост“.

В последно време учените се завръщат в Червената гора, за да видят дали и как тя се възстановява след двадесет години. С истински шок те са открили, че естествените процеси на разпадане тук са спрели напълно. Макар и мъртви, червените дървета не гният. Нито пък го прави шумата в гората. Микроорганизмите – бактерии, гъби и насекоми – които заедно рециклират хранителните вещества в гората и я освобождават от купищата боклуци, просто са изчезнали. Тимъти Мусò, биологът, който ръководи изследването, описва изумлението си при ходенето из една гора, в която шумата се е натрупала в пластове, дебели цели метри.

В отровената гора дори времето на природата е спряло.

Сол

Там, където Майсъл фотографира [човешки] тела в процеса им на трансформация към първични елементи – химическа сол с очевидно сродство към веществата на фотографския филм – Рашел Райхърт прави изкуство от и за самата сол. Творбите ѝ имат вид на нещо антично. Дори и когато са нови, те изглеждат така, сякаш са били изложени на влиянието на елементите в продължение на години. Това усещане за старост, за активна, продължаваща развала, ги прави да изглеждат някак живи.

Рашел е започнала като изобразителна артистка, формално образована в рисуване с маслени бои. Трябвало е да изучава анатомията отвътре – как се свързват мускулите, как влияят върху изгледа на окото. Образованието я е накарало да осъзнава и разбира тялото. Освен това я е накарало да се интересува и от медицина: първо в областта на анатомията, после неврологията и накрая биохимията. В хода на практиката си тя отново и отново се завръщала към солта. Тя е необходима за мускулите и синаптичните процеси. Солта запазва, но и разрушава. Рашел започнала с правене на тънки слоеве от солни кристали като смесвала лепило и вода, прибавяла сол, а накрая оставяла сместа да изсъхне и се втвърди. Научила се да запазва кубичната форма на солните кристали. Научила много за корозията.

Много от творбите на Рашел включват потапяне на парче стомана в химически разтвор, след което се оставя да изсъхне. В горещи дни солните кристали се получават по-големи. Стоманата в тях обикновено е старо желязо. Солта идва от блатата в Южния залив, [Флорида]. Самата тя няма представа кога ще се разпаднат. Според нея те наподобяват развоя на един човешки живот: „Ще се разпаднат и няма да съществуват никога отново. Парчетата ръжда евентуално ще бъдат разядени и ще се превърнат в прах“.

За нея разпадането е форма на трансформация. Когато говори за работата си тя цитира редове от романа на Пат Баркър Възстановяване, в който един доктор описва начина, по който оздравяването може да наподобява процес на влошаване: „Разрежете един пашкул и в него ще намерите гниеща гъсеница. Онова, което никога няма да намерите е това митично същество, наполовина гъсеница, наполовина пеперуда – подходящ символ за човешката душа, за хората, чиято умонагласа ги кара да търсят подобни сравнения. Не, процесът на трансформация се състои почти изцяло от разлагане“.

Наскоро Рашел е посетила [гигантския художествен обект] Спирален кей от скулптора Робърт Смитсън в Голямото солено езеро в Юта. Култово произведение на т. нар. land art от 1970-те, кеят е преминал през своя собствена серия от трансформации в десетилетията откак е бил изграден. В хода на времето Голямото солено езеро се е отдръпнало от него. Когато Рашел го посетила, през зимата, езерото било почти на пет километра разстояние. Но заедно с това оставило и следите си, под формата на солни кристали, растящи върху камъните на кея. Кристалите са розови и почти скриват оригиналната форма на скулптурата на Смитсън.

Робърт Смитсън – Спирален кей

Спиралният кей се разпада. Солта разяжда костите му. Той бързо се превръща в руина. През 1967, когато Смитсън отишъл в Ню Джърси по поръчка на [списание] Artforum, откривал навсякъде руини. В есето си Паметниците на Пасаик [гард в Ню Джърси. бел. пр.] той описва един пейзаж от сондажни кули, канализационни тръби и недовършени строителни площадки. За него предградията в Ню Джърси не са места, намиращи се в процес на изграждане, а руини наопаки, където „сградите не се разпадат на руини след като са били построени, а по-скоро израстват в руини преди да са построени“.

Близо до Ръдърфорд, на ръба на [блатната област] Медоуландс, той открива „една утопия без дъно – място, където машините мълчат, а слънцето се е превърнало в стъкло“.

Дроубридж, Калифорния

Единственият град-призрак в залива на Сан Франсиско се намира на остров в най-южната му част. Островът – Стейшън Айлънд – е разделен от сушата от една страна чрез [реката] Койот Крийк, а от другата, от доста прозаично нареченото Кално тресавище. За да се стигне до него човек трябва да мине по дъсчена пътека, изградена през Новото чикагско мочурище (един оптимистичен строител от края на деветнадесети век се надявал да го превърне в „Нов Чикаго“; не се получило), а след това да върви около две мили по тесен насип, докато стигне до рахитичен мост, водещ през голям ров до железопътни релси. А след това се минава по железопътен мост, докато човек стиска палци да не го изненада някой скоростен влак.

Някога Дроубридж е бил оживено място. Първият му жител бил самотен стрелочник, който се установил там през 1870, когато Дроубридж станал спирка на железопътната линия Аламеда – Санта Круз, изградена като предизвикателство срещу Станфордския монопол. Постепенно селището започнало да се разраства. Превърнало се в популярен приют за бегълци от градовете и рай за ловци, привличани тук от изобилния блатен дивеч. В зенита му тук ежедневно идвали хиляди хора за игри на комар, стрелби и други удоволствия. Дроубридж бил пълен с домове за хазарт, бордеи и кръчми, издигнати на дървени пилони, за да остават над нивото на ежедневния прилив. Обитателите им ценели тукашното уединение, съчетано с близост до растящите градове Фримонт и Сан Хосе.

С времето обаче растежът се оказал съдбовен за Дроубридж. Блатата се превърнали в отточни ями за нечистотии и индустриални отпадъци. Проектите за пресушаване подкопавали ръбовете на залива. Най-лоша от всички била солната индустрия. Задвижвана от търсенето в сребърните мини, тя довела дотам, че голяма част от Южния залив била запълнена и превърната в езера за солници. Те смърдели и дивечът започнал да изчезва. Последният жител на Дроубридж си заминал през 1970, прогонен от вандализма и любопитството на посетителите, които идвали тук, привлечени от слуховете за град-призрак в самото сърце на Залива.

За град-призрак днес Дроубридж е доста популярен. В момента има деветнадесет рецензии за него на [уеб-мрежата за търсене и рецензии] Yelp (четири звезди, „определено куул“). Хората са си отишли, но солните езера все още са тук. Отблизо смърдят отвратително, но от въздуха изглеждат красиво. Докато водата се изпарява и постоянно увеличава солеността им, те се превръщат в дом за различни соленолюбиви видове – водорасли и скариди – които им придават брилянтни оттенъци на тюркоаз, розово и оранжево.

А какво има в Дроубридж днес? Най-вече тишина. Като се изключат спорадичните влакове, това е едно от най-тихите места, които съм посещавал в Залива, и със сигурност онова с най-голямото небе. На север се вижда фабриката на [електро-автомобилната фирма] Тесла във Фримонт. На юг е аеродрумът на изследователския център Еймес, NASA. Някъде пò на север се намират фирмените градчета на Гугъл и Фейсбук.

Солените езера около Дроубридж са били изкупени от фондация за запазване на дивите видове, а след това разтурени. Днес в старите басейни се излива прясна вода, която бавно ги превръща отново в мочурища. Водата е пълна с чапли, бели пеликани, диви патици и листокраци. Земята е покрита с плътна мрежа от растения, заплетени тук-там от кукувича прежда.

А междувременно къщите потъват в залива. Изпаднали от пилоните си, те все повече се забиват в мочура. Много от покривите са се срутили. Всички са покрити с дебел пласт от подобен на плесен хумус. В една от къщите стените са покрити с графити. На пода се виждат локви. А отвън някой е изписал думите. „Сънувахме. А след това се пробудихме“.

Полша – Варшава, Белзек

Развалата ни дава време. Дава ни време отвъд човешкото възприятие или мащаб. Линейното време на тялото. Цикличното време на града. Времето на гората, подчиняващо се на свои собствени ритми. Но руините вършат и още нещо: те свидетелстват. И по тази причина, ако бих приключил това есе с Дроубридж, сред трипръстите брегобегачи и белите пеликани по бреговете на Залива на Сан Франсиско, всичко би изглеждало някак прекалено оптимистично.

Мислите ми се връщат обратно към леля ми и нейното гостуване в Чикаго. Продължавам да се чувствам силно впечатлен от удивлението ѝ пред руините на Детройт, особено когато знам, че Полша си има достатъчно свои. Полският писател Анджей Стасюк пише, че материалните символи от разпада на комунизма са „напукан цимент, ръждив метал и плевели, прорастващи от пукнатините на потрошен бетон“. Белезите на това комунистическо минало са навсякъде, но има и едно по-дълбоко ниво, което те прикриват.

На няколко пресечки от Двореца на културата – гигантския сталински небостъргач, който маркира центъра на Варшава – се намира къса и неугледна уличка на име Прозна. Думата означава „празна“, странно име за улица. И напълно подходящо, като се има предвид, че улица Прозна е дом на шепата последни останали сгради, които са били част от Варшавското гето по време на войната. Те са четири – няколкоетажни наемателски сгради от края на деветнадесети век. Стареещите им фасади, построени от ронещи се, почти изгнили тухли, свидетелстват за дългия им живот. След години на занемареност те са силно неугледни. Хора почти не живеят. Входовете и стълбищата им обикновено миришат на смесица от урина и стар прахоляк. Когато живеех във Варшава ходех там от време на време. Никое друго място в града не напомня толкова силно за миналото.

Лелята на майка ми, Роза, е умряла тук наблизо, разстреляна в затвора, след като е била хваната в трамвая да излиза без разрешение от гетото. Като по-голямата част от старото гето, от онова време тук не е останало нищо. Германската армия е разрушила сградите в квартала след въстанието. А след войната от тях е останало толкова малко, че, по думите на един свидетел, кварталът изглеждал „като разорано поле“. Мястото, където пра-леля ми е била хваната, днес приютява будка за вестници и щанд за обувки. А самото място, където е била разстреляна, е погребано под сталинистки жилищни блокове. Гробът ѝ е неизвестен, но може би е някъде близо до местния мол. Останали са само тези стари наемателски сгради, но сигурно не задълго. Две от тях скоро ще бъдат съборени, за да направят място за хотел, строен с австрийски капитал.

Леля ми вече не живее във Варшава. Преди няколко години се премести в селска къща на североизток. Има малък частен пансион, в който подслонява най-вече украинските работници и швейцарските собственици на новата фабрики за прозоречни рамки. Мястото е изключително тихо. Най-вълнуващото нещо всяка година обикновено е идването на щъркелите напролет. Недалеч оттам, на около петдесет километра по хубави, обрамчени от дървета селски пътища, лежат останките на Треблинка.

Треблинка, като повечето концентрационни лагери, е руина още от момента на завършването си. Никога не предвиждани за дългосрочна употреба, лагерите са били изграждани набързо и как дойде. Дървените бараки са били издигани [без основи], направо на земята; покривите им течали още от самото начало. Много от сградите в Аушвиц са се срутили веднага след войната. Или това, или са били разглобени от хора, търсещи дърва за отопление и строителни материали. Много от сградите, които се виждат там днес, са реконструкции, построени през 1960-те, след като лагерът за пръв път е бил обявен за официален паметник.

Почти всеки знае за Аушвиц. Някои знаят и за Треблинка. Далеч по-малко хора знаят за Белзек, който е пò на юг. Практически всичко тук е било разглобено или изгорено до основи и заровено преди нацистите да евакуират лагера. Археолозите, копаещи там през 1990-те, са открили множество масови гробове.

Когато опитали да копаят по-дълбоко, инструментите им били блокирани от дебел пласт овъглени кости. Телата на дъното на изкопите били запазени, но са се превърнали в един вид човешки сапун, в хода на процес, известен под названието „трансформация на тлъстини във восък“ [adipocere]. Един друг вид алхимия.

Доколкото е известно, само двама души са оцелели след Белзек. Единият е бил убит от поляци година след войната. Другият е бил майстор на сапун от Лвов.

Джейкъб Микановски е докторант в университета Бъркли, Калифорния, като заедно с това сътрудничи на множество американски културни издания, сред които LA Review of Books, Newyorker, The Point, The Awl и HiLoBrow.com.

Коментари (1)

- 21-03-2017|007
Только пепел знает, что значит сгореть дотла.

Но я тоже скажу, близоруко взглянув вперед:

не все уносимо ветром, не все метла,

широко забирая по двору, подберет.

Мы останемся смятым окурком, плевком, в тени

под скамьей, куда угол проникнуть лучу не даст.

И слежимся в обнимку с грязью, считая дни,

в перегной, в осадок, в культурный пласт.

Замаравши совок, археолог разинет пасть

отрыгнуть; но его открытие прогремит

на весь мир, как зарытая в землю страсть,

как обратная версия пирамид.

„Падаль!“ выдохнет он, обхватив живот,

но окажется дальше от нас, чем земля от птиц,

потому что падаль – свобода от клеток, свобода от

целого: апофеоз частиц.

/Йосиф Бродски/

Само пепелта знае какво е да изгориш до основи. Но аз също ще кажа, късогледо гледайки напред: не всичко може да бъде отнесено от вятъра, не всичко метлата, широко замахвайки по двора, ще подбере. Ние ще останем като смачкана угарка, плюнка, в сянката под пейката, където ъгълът няма да позволи и лъч да проникне. И ще се отложим, в прегръдка с калта, броейки дните, в гнилоч, в утайка, в културен пласт. Когато археологът изцапа лопатката си, ще отвори уста да повърне, но неговото откритие ще прогърми по целия свят, като зарита в земята страст, като обратна версия на пирамидите. „Мърша“, ще отрони той, хванал се за корема, но ще се окаже по-далече от нас, отколкото земята от птиците, защото мършата е свобода от клетките, свобода от цялото: апотеоз на частиците.

Обратният домино-ефект в Европа

Автор(и): Пиерпаоло Барбиери

Никой не следва Великобритания вън от ЕС

След унизителното поражение на Франция във войната срещу Виетмин и инвазията в Диенбиенфу, американският президент Дуайт Д. Айзенхауер измисля фразата „домино-ефект“, за да илюстрира начина, по който победата на комунистическите партизани би довела до каскада от подобни събития по други места: „Имате редица от плочки за домино“, казва Айзенхауер. „Събаряте първата… Онова, което ще последва, е сигурността, че последната ще падне много скоро“. Идеята на Айк се оказва заразителна; концепцията за „доминото“ скоро започва да се прилага към всичко, от Кубинската революция до Пражката пролет.

В най-ново време изгледите за домино-ефект се превърнаха в тема за постоянни дискусии около Британския референдум. Безпокойствата в този случай са, че един първи актьор (Обединеното кралство) ще постави в ход имплозията на ЕС, след като се е осмелил да напусне. Той бързо ще бъде последван от други, които също желаят да се освободят от оковите на транснационалните регулации и общия пазар.

Стресът от това послужи добре и на двете страни. Докато кампанията за напускане се разгаряше все по-ожесточено през октомври 2015, британския предприемач Джим Мелън предупреди, че „ЕС върви към мощна имплозия и Великобритания трябва да напусне, за да избегне най-мрачните последици“. Това предпоставяше хаотичен развой на събитията. На следващия февруари колумнистът от Daily Mail Доминик Санбрук придаде на нещата исторически измерения: „Ако [водачите на ЕС] не са успели да научат уроците от миналото, то, боя се, някой ден Съюзът ще поеме по пътя на Съветския съюз – поредна дискредитирана визия за утопичен интернационализъм, безцеремонно захвърлена на бунището на историята“.

В отсрещния лагер, през април, президентът на Европейския парламент (а днес кандидат за германски канцлер) Мартин Шулц предупреди, че Брекзитът би могъл да постави в ход „имплозия на ЕС„. Това виждане за предстояща катастрофа прекоси и Атлантика, където консервативното списание National Interest (и институтът CATO) публикуваха статия, озаглавена „ЕС най-вероятно ще се разпадне“, където се правеше директна прогноза: „Щом само излизането на Великобритания стане почти сигурно, и други ще побързат да поемат към изхода“.

Всъщност безпокойствата около доминото отиват назад към съдбовното решение от 2013 на тогавашния британски премиер Дейвид Камерън да се „успокоят“ отрицателите чрез референдум. Всъщност тези безпокойства може и да са допринесли за него. Постоянното търсене на някакъв пусков механизъм за имплозия датира от най-мрачните дни на континенталната дългова криза, когато се смяташе, че паричният съюз се намира на границата на колапса. Излизането на Гърция от Евросъюза се дискутираше в най-големи подробности – не само в Атина, но и в германското финансово министерство. Носеха се конспиративни истории за тайно печатане на старата-нова валута, драхмата, които само влошиха още повече кризата. Тогава се появи и съкращението „Грекзит“, от което по-късно произлязоха „Брекзит“, а сега вече и „Фрекзит“.

Малко след това, през 2012, се появиха репортажи за италианци, прекосяващи швейцарската граница заедно със спестяванията си в брой. Дойче банк стигна дотам да рекламира на иберийска земя чудесата на спестяването „в сигурна Германия“, с което вбеси испанските държавни служители, които работеха с всички сили за възстановяване на доверието в местната банкова система.

След успешните спасявания на Гърция, Ирландия и Португалия някои уважавани финансови мениджъри, като например основателят на инвестиционната фирма „Бриджуотър“ Рей Далио, както и колумнисти като Волфганг Мюнхау от Financial Times, твърдяха, че Еврозоната няма да може да се справи с далеч по-големите суми, необходими за подкрепата на Испания или Италия. През ноември 2011, след една неуспешна италианска кампания за продаване на облигации, Мюнхау писа, „На Еврозоната остават най-много още десет дни“. На следващия юли в негова статия се постанови, че кризата „няма да бъде преодоляна още 20 години, ако изобщо“. Но испанското спасяване дойде и отмина; едно ново италианско правителство възстанови доверието, както го направи и шефът на Европейската централна банка Марио Драги, който заяви, че за спасяването на Еврозоната ще се направи „каквото и да е необходимо“. „Повярвайте ми“, каза той, „това ще бъде достатъчно“.

Така и стана. Но докато очакванията за катастрофа малко по малко напускаха континента, те започнаха да ескалират отвъд Канала. След референдума те проникнаха и по горните етажи на управлението. Ето как се стигна дотам, че британският министър на външната търговия Лиам Фокс беше цитиран да казва през миналия септември, че ЕС ще „имплодира когато Великобритания напусне, а Германия трябва да поеме сметката“. Няколко седмици по-късно никога-прекалено-предпазливият Daily Express заключи, че „Великобритания ще държи най-добрите карти в преговорите около Брекзита, тъй като ЕС започва да се рони“. Междувременно Daily Mail и Daily Telegraph публикуваха борбени уводни статии, втората обявяваща „раждането на нова Великобритания“ на сутринта след Брекзита.

Имайки предвид всичко това едва ли е изненадващо, че първият телефонен разговор между администрацията на Доналд Тръмп и официални лица на ЕС е започнал със запитване от страна на американски служител коя страна „ще бъде следващата да напусне“. И това не е някакъв случаен фал. В края на краищата Тръмп мощно подкрепяше Брекзита и нае същата фирма за обработка на масивни данни, Cambridge Analytica, която помогна на британските отрицатели да концентрират усилията на избирателите си. Посланикът на Тръмп в ЕС, Тед Малок, дори сравни ЕС със Съветския съюз, твърдейки, че „тук има и един друг съюз, който се нуждае от малко укротяване“.

Проблемът с това възприятие за неизбежна европейска верижна реакция е, че то не се основавана факти. Никой от изборните резултати в Европа след Брекзита не потвърждава очакванията за домино-ефект.

Испания

Испания проведе всеобщи избори три дни след британския референдум. Те доведоха до нов мандат за Мариано Рахой, водача на централно-дясната Partido Popular. Именно Рахой, заедно с финансовия министър Луис де Гиндос, осъществи банковото спасяване от 2012, финансирано чрез Европейския стабилизационен механизъм. Въпреки бесните испански подеми и спадове в цените на недвижимо имущество, в страната не се развиха никакви антиевропейски движения. Поне на иберийска земя Европа си остава синоним за прехода на страната от три десетилетия на диктатура към глобализирана модерност. Тук няма сериозна партия, която да настоява за „Спекзит“.

Испанската партия, която е най-критична към структурните реформи, спонсорирани от Европа – популистката, левичарска Podemos – се представи сериозно под очакванията, пробудени от допитванията веднага след Брекзита. Това помогна на проевропейски настроените социалисти, PSOE, да опровергаят абсолютно всички резултати от предварителните допитвания и да се превърнат във водещата опозиционна партия. Podemos, която някога беше критикувала еврото, но никога не е настоявала за излизане от ЕС, все още не може да се възстанови от този удар. Онези, които очакваха иберийско излизане от Еврозоната, днес са изправени пред нов мандат на Рахой, както и пред факта, че Испания е най-бързо растящата икономика в Еврозоната, вече трета година по ред. Безработицата все още е висока, но е трудно да се твърди, че Испания се разпадала.

Австрия

Другият ключов пост-Брекзит тест от 2016 бяха изборите в Австрия от миналия октомври. Тук също не се получи никаква пост-брекзитска каскада: противно на очакванията, проевропейският кандидат Александър ван дер Белен победи ксенофоба Норберт Хофер. И това беше след като кампанията на Хофер вече беше решила да се отрече от идеята за напускане на ЕС.

Тенденцията отива далеч отвъд изборните тестове. Според [френския институт за публични допитвания] IFOP, обществената поддръжка за ЕС е нараснала с двуцифрени числа в Германия (с 18 процента – [общо 81 процента]), Франция (с 19 процента – [общо 67]) и Белгия (с 11 процента), докато в Испания и Италия също са отчетени значителни повишения след Брекзита. В Дания, Финландия и Холандия последните допитвания също отчитат подобрения в отношението към ЕС, след огромния спад от 2011.

На пръв поглед Евробарометърът от декември 2016 – периодично изследване с конкретни и специфични данни от всяка страна – изглежда съдържа неясни послания. В това допитване само 36 процента от европейците одобряват ЕС. Но въпреки това подкрепата за ЕС е по-висока от онази за националните парламенти (32 процента) и правителства (31 процента). И този първи пост-брекзитски отчет предоставя най-високите оценки за Съюза от 2011 насам. Всичко това е напълно разбираемо: растежът на икономиките се ускорява, инфлацията се стабилизира, а еврозоната отбелязва първото под-десет-процентово ниво на безработица от 2011.

С други думи, засега няма признаци за домино-ефект. Скептиците може би ще кажат, че причината затова е, че Брекзитът все още не е осъществен. Само след дни британската премиер-министърка Тереза Мей ще пусне в хода параграф 50, досега неизпробваната клауза за напускане на ЕС.

Великобритания

Разглеждана откъм континента обаче, вътрешната политика на Брекзита не изглежда за завиждане, което може би обяснява проевропейския подем по други места. Референдумът сложи рязък край на едно правителство, което наскоро беше спечелило ясно парламентарно мнозинство и подложи консерваторите на управленчески вакуум, евентуално запълнен, но не без трудности, от Тереза Мей. Но вътрешните разделения, меко казано, не са преодолени. Освен това той задълбочи разцепленията сред опозицията, изправяйки радикалния водач на лейбъристите Джереми Корбин срещу собствените му парламентаристи. Шотландските националистически напрежения се подновиха, при което днешната шотландска Първа министърка Николà Стърджън сега изисква нов референдум за независимост; ирландските националисти също си направиха изводи. А междувременно цената на паунда се срина, с което изтърбуши международната стойност на британските активи във време, в което търговският дефицит е на рекордно високо ниво. Въпреки добрите показатели на вътрешно търсене, Bank of England и хазната предупреждават, че напред се задават „трудни времена“. Може би това е причината, поради която в пролетния бюджет консерваторите нарушиха някои от ключовите си обещания по данъчното облагане.

В една възхвалявана реч от декември 2016, Мей настояваше за сделка с ЕС върху прехода, но тогава тя обеща поне две несъвместими неща (край на правото на неограничен престой за жители на ЕС и край на юрисдикцията на Европейския съд за справедливост). Първото от тях предизвика разногласие с Камарата на Лордовете и правителството ѝ беше наскоро победено във Върховния съд когато се опита да подмине Парламента. Девет месеца след референдума договорната позиция на ОК си остава объркана, при което поне трима различни министри (включително и Лиам Фокс) се борят за публична видимост. А сред цялата несигурност множество компании обявяват планове за прекратяване на инвестиции [divestment]. „Раждането на нова Британия“ изглежда не съвсем безболезнено.

От своя страна през тази година ЕС е изправен пред минно поле от избори – от Холандия на 15 март до Франция през април и Германия през есента, както и преждевременни избори [snap polls] в Гърция и Италия през следващите 12 месеца. Сред водещите икономики единствено в Испания няма да има избори. Доколко вероятно е това най-после да доведе до включване на домино-ефекта?

Един антиевропейски популистки завой на континента е възможен, но не и вероятен. По-вероятно е тези избори да доведат до още по-засилен анти-домино процес.

Холандия

Обикновено скучните холандски избори тази година силно занимаваха наблюдателите, с различни прогнози за „Некзит“, дори и когато е добре известно, че според холандския закон е необходима промяна в Европейския договор, за да се свика референдум. Малко преди изборите Daily Mail нарече Герт Вилдерс, водача на партията на свободата, „подстрекателят, който може да се окаже следващ гвоздей в ковчега на Европа“. А всъщност подкрепата на Вилдерс, както и при последните общи избори, спадна силно с наближаването на изборите [междувременно резултатите са известни и Вилдерс изгуби, бел. пр.]. Затягането на позициите на премиер-министъра Марк Руте по въпросите на имиграцията и външната политика поставиха под въпрос единственото предизборно оръжие на Вилдерс, а освен това всички останали партии отказаха каквито и да е изгледи за коалиция с него. След ожесточени дискусии Руте ще ръководи следващото правителство, докато истинските печеливши от изборите – интензивно проевропейската D66 и Зелените, и двете партии с почти същите резултати като Вилдерс – най-вероятно ще влязат в коалицията.

Франция

Ако човек би слушал англо-американската преса, или спонсорираната от Кремъл ехо-камера, то би изглеждало, че Марин льо Пен и Националният фронт са на крачка от спечелването на властта във Франция, а ЕС скоро ще бъде разтурен. Анализите показват, че Daily Express е публикувал не по-малко от две статии за льо Пен всеки ден. А всъщност тя е не по-близо до президентството, отколкото беше баща ѝ преди 15 години, когато достигна втория рунд на изборите, само за да бъде унижен от Жак Ширак.

Популярността на льо Пен възлиза на около една четвърт от електората от 2013 насам, което най-вероятно ѝ дава реални шансове в надпреварата [от първия рунд]. Това е така, защото тя кандидатства със сплотена база сред разпокъсано електорално тяло. Но при втория рунд, срещу само един друг кандидат, нито едно от допитванията или изследванията не я поставя дори в близост до победата. Всеки друг вероятен кандидат – заплетеният в предизборни скандали Франсоа Фийон или подобният на Обама Еманюел Макрон – би я победил с лекота. А междувременно степените на неодобрението ѝ са стабилно над 50 процента. Но за разлика от Съединените щати, където неодобрението за Тръмп беше също толкова високо, льо Пен ще се нуждае от петдесет процента плюс един от гласовете, за да спечели втория рунд. Разглеждани исторически, вторите рундове от изборите във Франция обикновено се затягат, както се случи през 2012 между Никола Саркози и Франсоа Оланд, но през последните 30 години не е имало нито едно преобръщане на предварителните прогнози.

Разбира се, за всяко нещо си има първи път. Но дори и ако на льо Пен би се удало да стигне до Елизея, за референдум по членството на Франция в ЕС се изисква мнозинство в Националното събрание или включване на един конституционен прерогатив, неизпитван и сериозно ограничен от времената на дьо Гол насам. В момента Националният фронт има двама представители в камара, състояща се от 557; при последните регионални избори той се класира за три рунда, но изгуби и трите. Парламентарното мнозинство изглежда като нещо напълно недостижимо, дори и за евентуалната президентка льо Пен.

Иронично, льо Пен изглежда би била по-популярна, ако не настояваше за премахване на еврото. Въпросът е силно спорен и в самия Национален фронт и това включва младата звезда от семейство льо Пен – [племенницата на Марин] Марион Марешал льо Пен. Може би това е причината, поради която нейната състояща се от „144 точки“ платформа разглежда въпроса за „суверенитета“ без да навлиза в никакви подробности. По-младата льо Пен – която твърди, че въпросът за еврото не трябва да се намира в предизборната програма – е по-близо до електората: според едно скорошно допитване на Les Echos подкрепата за еврото възлиза на 72 процента. А според скорошно изследване на YouGov френските избиратели биха искали референдум за ЕС (44 процента) и Еврозоната (41 процента), но само за да ги подкрепят, в случая с еврозоната с предимство от над 20 процента.

Погледнете отвъд льо Пен и най-вероятният френски президент желае точно обратното на някакъв Фрекзит. Макрон действително желае да революционизира европейските институции – но не за да разтуря Европейския съюз, а за да задълбочи интеграцията. Той подкрепя идеята за финансово министерство на Еврозоната, способно да осъществява анти-циклично харчене, както и идеята за намиране на път към разпределяне на дълговете между страните-членки – в исторически план един от крайъгълните камъни на американското федерално управление след легендарния Основателски акт на Александър Хамилтън от 1790, който създава федералния пазар на дългове.

Германия

Макрон споделя тези убеждения с Мартин Шулц, който през тази есен ще се опита да лиши германската канцлерка от четвърти мандат. Меркел или Шулц – няма изгледи някаква популистка алтернатива да поеме властта в Берлин. Националистическото, ксенофобско движение Pegida, което беше по всички заглавия през 2015, се провали, а антиевропейската Алтернатива за Германия разполага с около десет процента. Никое от двете движения няма шансове да стане част от следващото правителство. Самият факт, че Шулц се кандидатира – и в момента води – поставя под въпрос представата, че германците нямат желание за по-нататъшна европейска интеграция. Във връзка с това: най-проевропейската реч на Макрон беше изнесена в Берлин, а не някъде другаде.

В частни изказвания британските дипломати признават, че основният губещ от евентуалните победи на Макрон и Шулц би било Обединеното кралство, тъй като тези кандидати и партии няма да пожелаят да дадат на Лондон избирателен достъп до общия пазар. SPD на Шулц, която също като кандидата си подкрепя идеята за намиране на път към разпределяне на дълговете между страните-членки, е далеч по-критична към ОК от Меркел. Предстоящите политически преходи в Париж и Берлин само засилиха проевропейците по други места.

Гърция

След години на неуспешни спасения и икономическа криза, по-силна от Голямата депресия, Гърция е единствената страна, в която гледищата за ЕС са предимно негативни. Но от референдума по спасяването от 2015 думата „Грекзит“ напусна политическия речник. Премиер-министърът Алексис Ципрас отправи към ЕС предизвикателство, само за да получи още по-лоша сделка и по-силен капиталов контрол. Електоратът си остава упорито привързан към еврото. Това – заедно с продължаващата стагнация и обвиненията в корупция – обяснява защо популярността на Ципрас се намира в процес на свободно падане. Евентуалният му заместник е интензивно проевропейски настроеният реформатор Кириакос Мицотакис, който желае да държи страната в авангарда на интеграцията. Преднината му в допитванията, в момента 19 процента пред Ципрас, продължава да се увеличава.

Италия

Последната най-добра надежда за про-брекзитско домино е Италия. Там човек може да намери влиятелни популисти както от ляво (Движението 5 звезди или M5S), така и от дясно (Северната лига). Освен това проевропейски настроеният премиер, Матео Ренци, подаде оставка миналия декември след като изгуби референдум върху политическите реформи. Но с Ренци не е свършено: той най-вероятно ще оглави партията си при следващите избори в идещите 12 месеца. Допитванията подсказват, че бившият премиер има добри шансове да стане следващ премиер.

Северната лига тревожи ония, които не си спомнят, че тази партия някога беше част от централно-десните коалиции на Силвио Берлускони; тя не заплашваше ЕС тогава и е малко вероятно да го прави сега. Би могла да търси коалиция с M5S на Бепе Грило, но нейната платформа, която сравнява италианците от юга с нежелани имигранти в собствената си страна, е анатема в регионите, в които кръстоносният поход на Грило срещу корупцията е най-мощен. Това би било пирова победа. Грило също се разбира погрешно извън Италия на поне два различни фронта. Първо, той винаги е твърдял, че неговото технологически-компетентно движение би взело властта единствено самò, ако и когато получи мнозинство. Но в момента партията разполага само с около 30 процента в най-добрия случай. Второ, отношението на M5S към еврото е критично, но не разрушително; някои хора в партията искат консултативен референдум, но те не подкрепят излизането нито от ЕС, нито от Еврозоната. Всъщност преди няколко месеца движението се опита да се присъедини към най-профедералистката коалиция в Европейския парламент, ALDE, която е възможен дом за представителите на Макрон.

Без да се отрича успеха на неговата концепция, тревогите на Айзенхауер се оказват неоснователни; по-голямата част от Южна Азия избягва комунизма. Домино-ефектът може и да е удобно реторично средство по време на преговорите около Параграф 50 и Обединеното кралство, но Некзит и Фрекзит са неща, изглеждащи вероятни само по страниците на определени вестници. От Мадрид до Виена се наблюдават свидетелства за проевропейски подем, който сигурно ще бъде само усилен от изборите през тази година. С лидери като Рахой, Руте и Ренци, както и с новите играчи като Макрон, Мицотакис и Шулц, е много по-вероятно пост-брекзитският ЕС да се насочи към изпитаните опори на ранната Американска република – обща защита и общи дългове – вместо към внезапно разпадане. Парадоксално, тревогите около [вечно] предстоящия колапс на ЕС, който още не се е състоял, може да доведат до точно противоположни резултати.

Пиерпаоло Барбиери е изпълнителен директор на инвестиционната фирма Greenmantle и Старши съдружник към Проекта за приложна история към Школата Кенеди, Харвард. В момента работи над книга за възхода и падението на латиноамериканския популизъм.

Коментари (2)

- 27-03-2017|Димитър Венков

Отново нагледен пример как американците не разбират нещата в Европа. Оптимизма по отношение на бъдещето на ЕС хич не е много и тепърва ще се види дали може да оцелее.

- 27-03-2017|Златко

Какви американци, какви пет лева? Венков, започва сериозно да ми писва от негодните ти коментари, замисляй се малко, преди да хвърляш тук тъпи и некомпетентни подмятания. Барбиери е роден в Аржентина, но е познат сред специализираните среди като експерт по Европа. Освен всичко друго, в статията се работи основно с факти и статистики, така че, ако някой би искал да възрази, би трябвало да го прави на някаква подобна основа (невъзможна работа откъм България, или поне откъм оная нейна част, която дъвче дъвки тук по сайта).

Така, Достатъчно съм се ядосвал с тъпанари за тоя ден, но към теб отправям специална молба: мисли малко, преди да пишеш! Едно време ми се подписваше с нафукан псевдоним, от това успях да те откажа, но от глупост няма как да те отърва, така че не очаквай да пускам повече тук дразнещите ти идиотщини.

Нашият главнокомандващ фалшификатор

Автор(и): Александър Джордж

През 1930-те и 40-те холандският фалшификатор Хан ван Меегерен печели цяло състояние като успешно предлага много от имитациите си като автентични картини на Йоханес Вермеер. Във всичко това няма нищо чак толкова изключително – освен факта, че, разглеждайки картините на ван Меегерен днес, човек просто не може да разбере на какво се е дължал успехът му. Фалшификатите му изобщо не приличат на истинското творчество на Вермеер. Как е могло да стане така, че добре образовани колекционери и дори експерти са били подлъгани от картини, които днес много бързо могат да бъдат разкрити като фалшификати?

Но това не е чак толкова удивително, ако човек разбира по какъв начин се правят оценките за автентичност (освен чрез химически анализ на боите и други материали). Онова, което прави експертът е да разглежда цялото познато творчество на художника и въз основа на това да решава дали въпросната картина действително прилича на ония, чиято автентичност вече е била потвърдена. Планът на ван Меегерен е бил да намери експерт, когото би могъл да накара да удостовери автентичността на една от фалшификациите му, а след това да се възползва от факта, че една от картините му вече е била приета като част от уж-автентичните Вермееровци, тоест самото тяло, което служи като пробен камък при добавянето на нови картини към цялото.

Идеята му проработва брилянтно и действително той има все повече успехи. С всяко ново удостоверяване онова, което се счита за оригинално творчество на Вермеер, започва да включва все повече фалшификати на ван Меегерен, което пък само увеличава още повече шансовете следващият фалшификат да бъде приет като автентичен. След известно време става невъзможно да се разделят истинските от фалшивите картини просто на базата на сравнения с произведения, считани за автентично-вермееровски.

Всъщност онова, което ван Меегерен е овладял с изключително майсторство е т. нар. „изкуство да се отравят кладенците“. В контекста на историята на мисленето тази техника [на фалшифициране] произлиза от следния факт: ние не преценяваме дали някакво твърдение има смисъл просто като го разглеждаме изолирано, без връзка с други. Обикновено сравняваме твърдението с онзи корпус от уверености и убеждения, с които вече разполагаме. И само в контекста на този корпус от възприети убеждения вече решаваме дали новото твърдение е разумно и приемливо. Имайки предвид тази особеност на мисленето, човек вече може да види по какъв начин самата ни способност за преценяване може да бъде радикално подкопана, ако бъде отровено основното тяло от уверености и сигурности, въз основа на които обикновено правим преценките си. Ако не знаем на кои от основните си убеждения можем да се доверим, то как можем да се осланяме на нещо, когато се наложи да оценяваме някое ново твърдение? И тъй като обикновено това е единственият начин да вземаме решения по такива въпроси, то отравянето на кладенците, от които черпим сигурност, ни оставя безпомощни при вземането на последващи решения относно това на какво да вярваме.

* * *

Зад всеки голям философ-скептик се крие по един отровител на кладенци. А в историята на философията едва ли има по-блестящо изпълнение [на този философски акт] от „Разсъждения върху метода“ на Рене Декарт. Той започва с опит да покаже, че никое от убежденията му, касаещи ежедневието, не може да бъде поддържано. Сред тях се намират такива очевидни убеждения като това, че човек има две ръце, че около него има други хора, че планините не могат да летят и т. н. И по какъв начин го прави? Той отравя кладенците! Но кои са кладенците в този случай, кой е източникът на нашето доверие в подобни убеждения?

Доверието ни в подобни убеждения се базира на увереността, че сетивният ни апарат, нашите очи и уши, ни предоставя точна информация за околния свят. Онова, което Декарт извършва след това е да посее съмнение в надеждността на собствените ни сетива, чрез поредица от изобретателни аргументи, включващи добре известния такъв, че всъщност ние сънуваме. Начинът му на действие напомня онзи на обсаждаща армия, която, виждайки неефективността на опита да се прекрати достъпа на отделните хора до кладенеца, вместо това избира далеч по-ефективната стратегия да го отрови, което постига желаната цел с един удар. На практика Декарт извършва работата по отравянето на кладенците толкова добре, че в края на разсъждението си той е лишен от буквално всичко, в което би могъл да вярва.

Както се оказва малко по-нататък, самият Декарт не е скептик и останалата част от „Разсъжденията“ той прекарва в опити да се измъкне от ямата на скептицизма, която е изкопал сам.[177] И го прави добре, за собствено удовлетворение. И все пак е справедливо да се каже, че не е успял да убеди по-голямата част от читателите си, така че и до наши дни се водят оживени дебати за това как, ако изобщо, е възможно да се извоюва нова основа на вярвания, след като самите източници на рационалното познание са били подложени на тотално съмнение.

* * *

Във всичко това се съдържа сериозен урок относно опасностите, които ни дебнат пред лицето на реториката на Доналд Тръмп и неговите клакьори. Гражданите на една технологически напреднала, дигитална демокрация, трябва да могат да разчитат на собствената си научна общност, която да им предоставя неутрална информация, на чиято основа те да базират решенията си относно политиките, които трябва да осъществява избраният от тях президент. Освен това те са силно зависими от една независима преса, която да им позволява да оценяват представянето на избраните от тях политици. Тръмп – първоначално като национален кандидат, а сега и от подиума на президентството – никога не е преставал да отрича и омаловажава откритията на научните институции, касаещи темповете и причините за промяната на климата. В допълнение към това той редовно охулва отделни членове на пресата и клевети цели новинарски организации. Те са окачествявани презрително като носители на „фалшиви новини“ [fake news] – един етикет, който декартовият скептик с удоволствие би приложил към уж незаслужаващите доверие информации, които ни предоставят собствените сетива.

Това поведение е не само обидно и възмутително. Реалният проблем тук е, че то е опасно: то представлява екзистенциална заплаха за нашата демокрация. Тези нападения отравят кладенците на разумния публичен дискурс, който е основна предпоставка за функциониращата демокрация. Проблемът е не просто в това, че сме подхранвани тук от някоя лъжа, там от някоя измама – макар че това вече е нещо достатъчно сериозно. Въпросът по-скоро е в това, че, разрушавайки доверието на гражданите в институциите на науката и пресата, ние рискуваме да бъдем лишени от самите инструменти, необходими за преценка на това в какво да вярваме и какво да желаем. Ако не можем да се доверим на онова, което ни казват утвърдени учени и журналисти, в края на краищата ще се окажем рационално-импотентни. Вредно е когато хората са подхранвани с полуистини или директно лъгани, но е откровено унищожително те да бъдат лишени от ресурсите, с чиято помощ могат да разграничават фактите от измислиците.

Скептикът на Декарт е предател на познанието: неговите заплахи са отправени не към отделни части, а към цялото начинание, свързано с опознаването на нещата. Атаките срещу науката и пресата, отправяни от Тръмп и последователите му, не са просто локални изблици на измама и лъжливост, а добре-отравящо нападение срещу самия рационален публичен дискурс, който е основа за всяка стабилна демокрация.

Александър Джордж преподава философия в Амхърст колидж, Масачузетс. Той е създател на уебсайта Ask Philosophers, където всеки посетител може да задава въпроси на известни философи. Последната му книга е The Everlasting Check: Hume on Miracles.

Коментари (12)

- 28-02-2017|Златко

В едно общество без общопризнати авторитети единственият способ за оценяване на постиженията – лични и колективни – си остава способността да надхитриш всички останали. В такива общества няма място за неща като „преуспяване чрез честност и труд“. Единствено важното в тях е да над-Хитър–Петриш останалите…

- 28-02-2017|Златко

И още един коментар, писан по друг повод, но безнадеждно-подходящ и под този тук текст…

А именно:

когато вчерашни дрисльовци и пикльовци започнат да се изтупват публично и да говорят с презрение за световни фигури, които са доказали правото си на авторитетно говорене с цената на дълги години мъчения и лишения, то това може да означава само едно: мястото, от което идват дрисльовците и пикльовците, е затънтен пущинак, в който разлика между кривда и правда, между хора, чието мнение има някаква тежест и такива, които са като плюнка на вятър – разлика няма никаква! А това пък просто показва колко лишено от мерки и теглилки за правда и кривда е едно такова място, колко изгубено из пущинаците, колко затънтено, колко невежо!

(И знаете ли кое е най-тъпото в тая ситуация? Това, че дрисльовците и пикльовците съвсем не са единствено от вчера. Невежеството не подбира възрасти и възрастта не е никаква гаранция за негова липса. И там, където властва невежеството, знанието обикновено минава за също такова невежество, просто защото вече никой не е в състояние да повярва, че на света би могло да има и нещо друго освен всепоглъщащо, унищожаващо всяка мисъл, всяко пламъче, НЕВЕЖЕСТВО)

- 28-02-2017|гост

www.nytimes.com/2017/02/27/opinion/our-forger-in-chief.html

Меегерен. Името му е Меегерен

- 28-02-2017|Златко

А да не би тук да е написано Маргарин? И линкът си стои под статията, защо е нужно да го давате отново? Ама и коментатори…

- 01-03-2017|Николай Колев

Продажбата на фалшификати на изкуството не е проблем. Най-много да изпразни нечий портфейл. По-страшна е продажбата на политически фалшификати. Изпразват души, понякога не само на едно поколение.

- 01-03-2017|друг гост

Не е писано „маргарин“, ама почти. Вижте си първото изречение: „През 1930-те и 40-те холандският фалшификатор Хан ван Мееренген…“

(Отделно, че се чете „Мехерен“, но да се знае холандски не е прието нито в Германия, нито у нас; само Й. Хьойзинха беше изключение, и то защото буквалната транслитерация би го представила на наш език като „Хуизинга“… но това са дреболии на фона на традицията „van“ да се транслитерира „ван“, а не „фан“, както си е.)

- 01-03-2017|Златко

Ами тогава напиши „в първото изречение има размяна на букви“, драги ми буквоядецо. (Навсякъде другаде е написано Меегерен, което може и да е погрешно от гледна точка на холандското произношение, но е точна транскрипция на текст, идещ от англоезичен източник). Като нямаш какво да кажеш по същество, поне се изрази ясно, та да разбера за какво става дума…

- 01-03-2017|Златко

И, като си толкова точен, напиши, че е „Меехерен“ с дълго „е“, а не „Мехерен“. С твоите камъни – по твоята глава…

- 01-03-2017|Златко

А за хората, които са в състояние да се взрат и в нещо повече от разменени букви и погрешни транскрипции, ето тук един кратък, но информативен репортаж, в който се говори за работата на известния фалшификатор:

https://www.youtube.com/watch? v=NnnkuOz08GQ

- 01-03-2017|друг гост

Честита Баба Марта и наздраве! Мерси и за филмчето, макар че историята на тоя човек я знам някъде от 1985 г.

Личният ми коментар, ако наистина е необходим някому, е, че аналогиите с Декарт и Тръмп са леко хлабави и издишат дори като за повърхностна аналогия, но спирам дотук, понеже просто не искам да злословя по съдържание за този остроумен по форма текст, че и политически полезен.

Опитах се да обясня защо читателят Гост (не знам защо ми се струва, че е читателка) е сметнал(а) за нужно да поправи името и да даде линка за коректорска сверка – направих го само защото Нелибералният Недоглед се държа ненужно грубо с нея/него. Дори ако тя не бе права и всичко бе изрядно, така не се прави.

Колко „е“-та“, „а“-та, „о“-та в чуждите имена? Понеже на български няма дълги гласни, а късите не са чак толкова къси, въпросът не е спорен, а просто нерешим – на едни едното „е“ им е недостатъчно, според други две наши „е“-та са цели две срички (като в „пее“) и им се струват доста по-дълги от оригиналния звук – и всички са прави! Такива неща неизбежно се решават с постановление от властите. Руснаците едно време го пишеха „Мехерен“ (сега пък „Мегерен“ в тяхната Уикипедия… при тях продължава да е сложно с Г и Х), същевременно пишейки „Маастрихт“ с две „а“-та – там също нямат дълги гласни и положението е нерегулирано.

- 01-03-2017|Златко

ОК, честита Баба Марта и на теб, остроумний ми!

А НЕ-либералният преглед е това, което е – и още никога не е молил за извинение по причина на индивидуалността или характерните си особености. Никой не е задължен да се държи тук по някакъв особено специфичен начин и единственото, срещу което тук няма грам толерантност, е скуката и скомината, идещи от повърхностни или глупави коментари. А тъй като последните ти няколко НЕ СА такива, то добре ми дошъл и си говори каквото поискаш – но САМО при условие, че не си повърхностен и скучен. Наздраве!

- 02-03-2017|Благо

Методологическото съмнение води самия Декарт до задънена улица, доколкото не му позволява да извърви обратния път към една сигурна гносеология. Всъщност този очарователен гениален лентяй е принуден необосновано да допусне съществуването на Бог като последна инстанция, гарантираща възможността нашите интуиции и „самоочевидни“ идеи все пак да отговарят на реалността. Отравяйки рационалността, ние отхвърляме по начало необходимостта от аргументиране на което и да е твърдение. От тази гледна точка вече не бихме очаквали изказванията на Тръмп да бъдат доказвани, те ни се дават именно като самоочевидни. Ако използваме Кантианската критика към Картезианството, тези съждения ни се представят като аналитични, т. е. неприбавящи ново знание, нуждаещо се от обосноваване. Нещо повече, Тръмп обсебва ролята на гарант/критерий за съответствието между думи и действителност.

Хитро! Но пък и опасно…

Размисли за Ганди

Автор(и): Джордж Оруел

Светците винаги трябва да бъдат смятани за виновни, докато не докажат своята невинност, но проверките, на които биват подлагани, разбира се, не са еднотипни. В случая с Ганди въпросите, които човек е склонен да зададе, са: до каква степен Ганди е движен от суета – от представата за себе си като смирен гол старец, които седи на молитвено килимче и разклаща империи единствено с духовната си мощ – и до каква степен той прави компромиси със собствените си принципи, когато влиза в политиката, която по самата си същност е неразделно свързана с насилието и измамата. За да достигне до категоричен отговор човек трябва да изследва делата и писанията на Ганди до най-малките им детайли; целият му живот представлява поклонническо пътуване, в което всяко действие е значещо. Но тази частична автобиография, която завършва с двадесетте години на двадесети век, е силно свидетелство в негова полза, още повече, че покрива това, което той би определил като по-разпуснатия период от своя живот, и ни напомня, че вътре в светеца или в почти светеца, има един умен и способен човек, който би могъл, ако бе пожелал, да бъде блестящ юрист, администратор или дори бизнесмен.

По времето, когато автобиографията се появи за първи път, аз си спомням, че четох началните ѝ глави по зле отпечатаните страници на някакъв индийски вестник. Те ми направиха добро впечатление, за разлика от самия Ганди по това време. Нещата, които човек свързваше с него – дрехи от домашно тъкано платно, „душевни сили“ и вегетарианство – бяха непривлекателни, а неговата средновековна програма очевидно не бе приложима в една изостанала, гладуваща и свръхнаселена страна. Беше очевидно и че англичаните го използваха или си мислеха, че го използват. Строго погледнато, като националист той беше враг, но доколкото при всяка криза той би отхвърлил насилието – което, от британска гледна точка означаваше предотвратяване на каквото и да е ефикасно действие – той можеше да бъде виждан и като „нашия човек“. В частни разговори това бе цинично признавано. Отношението на индийските милионери беше сходно. Ганди ги призоваваше да се покаят, а те естествено го предпочитаха пред социалистите и комунистите, които, ако им се отдадеше тази възможност, биха им прибрали парите. Спорно е доколко подобни сметки са основателни в по-дългосрочен план; както сам Ганди казва „в крайна сметка измамниците мамят само себе си“; но при всички случаи мекотата, с която почти винаги се отнасяха към него, се дължеше отчасти на усещането, че той е полезен. Британските консерватори му се разгневиха едва когато през 1942 г. той насочи своето ненасилие към друг завоевател.

Забелязвам, че когато официалните британски представители говорят с него, те едновременно се забавляват и не одобряват, но и, в някаква степен, искрено го харесват и се възхищават от него. Никой никога не допуска, че той е корумпиран или амбициозен в някакъв вулгарен смисъл, или че нещо, което е направил, е било продиктувано от страх или злоба. Когато оценяват човек като Ганди, хората като че ли инстинктивно се придържат към високи стандарти, така че някои от неговите добродетели остават почти незабелязани. Дори от автобиографията му се разбира, че неговата смелост е изключителна, обстоятелствата, при които загива, потвърждават това, защото една толкова ценна публична личност би трябвало да има по-адекватна охрана. И още, той сякаш е лишен от онази маниакална подозрителност, която, както основателно отбелязва Е. М. Форстър в „На гости в Индия“, е най-големия грях на индусите, така както лицемерието е грехът на британците. Въпреки че е достатъчно проницателен да разкрива нечестността, той изглежда е склонени винаги, когато е възможно, да вярва, че другите хора са добронамерени и по природа добри, което позволява да се достигне до сърцата им. Въпреки че произхожда от бедно семейство от средната класа и въпреки че навлиза в живота при не особено благоприятни условия и въпреки че вероятно външният му вид не е особено впечатляващ, той не се измъчва от завист или от чувство за малоценност. Най-неприемливите расови предразсъдъци, с които се сблъсква в Южна Африка, сякаш по-скоро го изненадват. Дори когато е въвлечен в една всъщност расова война, той не мисли за хората в категориите на расата или социалния статус. Един губернатор на провинция, един новоизлюпен милионер от текстилната индустрия, един гладуващ дравид кули, един британски редник – за него всички те в еднаква степен са човешки същества и към тях трябва да се подхожда до голяма степен по един и същи начин. Забележително е, че и при най-неблагоприятните условия, например в Южна Африка, когато се изявява като защитник на индийската общност, той не е лишен от приятели европейци.

Написана набързо за вестникарски подлистник, автобиографията не е литературен шедьовър, но е много впечатляваща заради тривиалността на голяма част от нейния материал. Добре е да се припомни, че Ганди започва с нормалните амбиции на млад индийски студент и достига до крайните си идеи постепенно, а, в някои случаи, и доста неохотно. Любопитно е, че е имало време, когато е носил цилиндър, взимал е уроци по танци, учил е френски и латински, качил се е на Айфеловата кула и дори се е опитвал да свири на цигулка – всичко това е проява на стремеж да се възприеме европейската цивилизация колкото се може по-пълно. Той не е от онези светци, които са белязани с феноменално благочестие от ранното им детство, нито от другите, които се отричат от света след младост, отдадена на чувствени наслади. Той признава напълно своите младежки прегрешения, въпреки че всъщност няма кой знае какво да признае. На авантитулната страница е поместена снимка на притежанията на Ганди при смъртта му. Всеки може да си ги набави за 5 лири, а греховете на Ганди, поне плътските му грехове, биха изглеждали по същия начин, ако си ги представим струпани на едно място. Няколко цигари, няколко хапки месо, няколко дребни детски кражби от слугинята, две посещения в публичен дом (и в двата случая си тръгва, без да е направил нищо), едно разминало се прегрешение с хазайката му в Плимут, един изблик на гняв – това като че ли е всичко. Почти от детството си той е се проявява като подчертано сериозен, поведение, което е по-скоро етично, отколкото религиозно, докъм тридесетата му година – без ясно осъзната цел. Първото му навлизане в нещо, което може да бъде наречено обществен живот, става по пътя на вегетарианството. Под неговите необикновени качества човек непрекъснато открива солидният предприемач от средната класа, каквито са и неговите родители и роднини. Чувства се, че дори след като изоставя личните си амбиции, той ще да е бил находчив, енергичен, юрист и практичен политически организатор, пестелив в разходите, опитен в ръководенето на комитети, неуморим търсач на абонати. Характерът му представлява необикновено съчетание, но в него няма нищо, което можете да се посочи с пръст и да се нарече зло, и аз вярвам, че дори и враговете му ще признаят, че той е интересен и необикновен човек, който обогатява света дори с простия факт на своето съществуване. Никога не съм можел да преценя в каква степен той е и симпатичен като човек, както и дали неговото учение може да бъде обогати тези, които не приемат религиозните идеи, на които то се основава.

През последните години стана модно да се говори за Ганди сякаш той не е просто симпатичен на левицата, а интегрална част от нея. Анархистите и пацифистите в частност го обявяват за свой, забелязвайки само неговото противопоставяне на централизма и държавното насилие и игнорирайки религиозните антихуманистични тенденции в неговата доктрина. Струва ми се, че би трябвало да си даваме сметка, че учението на Ганди не може да се съгласува (с вярата, че човекът е мярата за всички неща и че нашата задача е направим така, че животът да си струва да се живее в този свет, който е и единственият, с който разполагаме. Учението му има смисъл само ако се приеме, че Бог съществува и че светът на материалните неща е илюзия, от която трябва да се освободим. Струва си да се държи сметка за дисциплината, която Ганди си налага и която – въпреки че той може и да не настоява всеки от последователите му да ѝ се подчинява изцяло – смята за неизбежна, ако човек е решил да служи на Бог или на човечеството. На първо място – никакво ядене на месо, а ако е възможно – и никаква храна с животински произход. (Самият Ганди, по здравословни причини, е принуден да направи компромис с млякото, но изглежда е смятал това за отстъпление.) Никакъв алкохол или тютюн и никакви подправки, дори и зеленчукови, тъй като храната трябва да се приема само за да се поддържа организма. Второ, ако е възможно, никакви сексуални контакти. Ако сексуалните контакти все пак трябва да се осъществяват, то те трябва да имат за цел единствено създаване на поколение, и, естествено, да са много разредени. Самият Ганди, когато е на тридесетина години дава обет за брахмачария, което означава не само пълно целомъдрие, но и отхвърляне на сексуалните желания. Това очевидно се постига трудно без специална диета и чест пост. Една от опасностите, свързана с пиенето на мляко, е че то подсилва сексуалните желания. И накрая – това е главната точка – за търсача на доброта не трябва да съществуват никакви близки приятелства, нито каквато и да е любов.

Близките приятелства, казва Ганди, са опасни, защото „приятелите си влияят“ и от лоялност към тях човек може да извърши нещо недобро. Това безспорно е така. Нещо повече, ако някой трябва да обича Бог или човечеството като цяло, той не би могъл да отдаде предпочитание на отделна личност. Това е така, и това е точката, в която хуманното и религиозното отношение престават да бъдат съвместими. Обикновеният човек не може да си представи такава любов, която да не предполага да обича някого повече от останалите хора. Автобиографията не отговаря на въпроса дали Ганди се отнася безупречно към жена си и децата си, но, от друга страна, става ясно, че на три пъти той е бил склонен да ги остави да умрат, но да не им даде храна от животински произход, предписана от лекар. Вярно е, че и в трите случая не се стига до фатална развръзка, както и това, че Ганди – както се разбира, при силен натиск в обратната посока – винаги оставя на пациента сам да направи избор дали да остане жив с цената на извършения грях; но ако решението би зависило само от него, той би забранил използването на животинска храна, каквито и да са последиците. Трябва да има известна граница пред това, казва той, което можем да извършим в името на оцеляването си, и тази граница изключва пилешкия бульон. Подобно отношение вероятно е благородно, но така, както повечето хора биха го разбрали, то е нехуманно. Същността на човека е в това, че не се стреми към съвършенство, че понякога е склонен да извърши грах в името на лоялността, че не достига в аскетизма си до точка, в която приятелските връзки стават невъзможни, както и че в крайна сметка е готов да бъде победен и разбит от живота, което е неизбежната цена за обвързващата любов към друго човешко същество. Няма съмнение, че алкохолът, тютюнът и пр. са неща, които един светец трябва да избягва, но и самата святост е нещо, което човек трябва да избягва. Очевидно тук може да се възрази, но това трябва да стане внимателно. В нашето доминирано от йога време много лесно се приема, че „непривъразността“ е не само по-добра от напълното светския живот, но и че обикновеният човек я отхвърля само защото е твърде трудна – с други думи, че обикновеният човек е провалил се светец. Не е много ясно дали това е вярно. Мнозина искрено не желаят да бъдат светци, а вероятно и някои от онези, които стават или се стремят към святост, не са изпитали напълно изкушението да бъдат човешки същества. Ако проследим психологическите му корени, струва ми се, че ще открием, че основният мотива за „непривързаността“ е желанието на човек да се измъкне от мъките на живота и преди всичко от любовта, която, била тя сексуална или не, е нещо трудно. Тук не се налага да се спори кой от двата идеала – отвъдния или хуманния – е „по-висш“. Въпросът е, че те са несъвместими. Човек трябва да избира между Бога и Човека и всички „радикали“ и „прогресисти“, от най-умерените либерали до най-крайните анархисти, всъщност винаги избират Човека.

Все пак, пацифизмът на Ганди може да бъде отделен от другите му идеи. Мотивите му са религиозни, но той твърди, че това е определена техника, метод, чрез който се постигат желаните политически резултати. Неговия подход се различава от идеите на повечето западни пацифисти. Сатяграха, развила се първо в Южна Африка, е своеобразно ненасилствено бойно умение, начин да се победи противника, без да се наранява и без да се изпитва или предизвиква омраза. То води след себе си такива неща като гражданско неподчинение, стачки, лягане на железопътните линии, търпеливо приемане на полицейските обвинения без опити за измъкване или други ответни реакции и пр. Ганди не е съгласен сатяграха да се превежда като „пасивна съпротива“, според него на гуджаратски думата означава „твърдост в истината“. Младият Ганди работи като санитар в британската армия по време на Англо-бурската война и е готов да върши същото по време на войната от 1914-1918 г. Дори след като напълно отрича насилието, той е достатъчно честен да си даде сметка, че по време на война човек трябва да вземе страна. Той не би могъл – след като целият му политически живот се върти около борбата за национална независимост, наистина не би могъл да възприеме яловото и нечестно твърдение, че във всяка война двете страни са напълно еднакви и няма значение кой печели. Нито би могъл, подобно на повечето западни пацифисти, да се специализира в отклоняването на неудобните въпроси. По отношение на последната война има един въпрос, на който всеки пацифист трябва да даде ясен отговор: А евреите? Готови ли сте да приемете тяхното унищожаване? Ако не, как предлагате да ги спасим, без да воюваме? Трябва да кажа, че никога не чух от западните пацифисти честен отговор на този въпрос, въпреки че до ушите ми достигаха много увъртания от типа на „това е нещо друго“. Така са се стекли обстоятелствата, че през 1938 г. на Ганди е задаван подобен въпрос, а неговият отговор е документиран в книгата на господин Луи Фишер „Ганди и Сталин“. Според господин Фишер отговорът на Ганди е, че немските евреи трябва да извършат колективно самоубийство, което да „събуди света и народа на Германия за насилията на Хитлер“. След края на войната той уточнява, че немските евреи, така или иначе, са щели да бъдат избити, но биха могли поне да изпълнят със съдържание смъртта си. Човек остава с чувството, че този подход разколебава дори един толкова добронамерен почитател като господин Фишер, но Ганди просто е честен. Ако не си готов да отнемаш живот, трябва да си готов да губиш живот, по един или друг начин. Когато през 1942 г. призовава за ненасилствена съпротива срещу японското нашествие, той е готов да признае, че цената може да се окаже смъртта на няколко милиона човешки същества.

В същото време, има основания да се мисли, че Ганди, който в крайна сметка е роден през 1869 г., не разбира същността на тоталитаризма и разглежда всичко през призмата на собствената си борба срещу британското управление. Важното в случая е не това, че англичаните се отнася към него предпазливо, тъй като той винаги е способен да привлече общественото внимание. Както може да се види от цитираната по-горе фраза, той вярва, че светът може да бъде „събуден“, но затова е необходимо светът да има възможност да узнае за това, което се случва. Трудно е да се разбере доколко методът на Ганди може да бъде приложен в някоя страна, в която опонентите на режима изчезват посред нощ и повече нищо не се разбира за тяхната съдба. Без свободна преса и право на сдружаване е невъзможно не само да се призовава останалия свят, но и да се започне някакво масово движение, а дори и мнението ти да достигне до противниците ти. Има ли някой Ганди в Русия сега? И ако има – какво е постигнал? Масите в Русия могат да осъществят гражданско неподчинение само ако тази идея хрумне на всички едновременно; но дори и тогава, ако съдим по глада в Украйна, то не би довело до нищо. Но нека приемем, че ненасилствената съпротива може да бъде ефикасна срещу собственото правителство или срещу външни окупатори, но дори и тогава, как тя би могла да стане международна. Различните противоречащи си твърдения на Ганди за последната война като че ли показват, че той си е давал сметка за този проблем. Приложен във външната политика, пацифизмът престава да бъде пацифизъм или се превръща в съглашателство. Нещо повече, презумпцията, че всички човешки същества са повече или по-малко достижими и биха отговорили на един великодушен жест, която служи толкова добре на Ганди при взаимоотношенията му с отделни индивиди, трябва да отговори на някои много сериозни въпроси. Тя не е непременно вярна, когато става дума, например, за умопомрачени. Но идва и следващият въпрос – кой е нормален. Нормален ли е Хитлер? Не е ли възможно една цяла култура да бъде ненормална по стандартите на някоя друга? А и, доколкото може да се измерят чувствата на една цяла нация, съществува ли видима връзка между великодушни дела и приятелски реакции. Благодарността фактор ли е в международната политика?

Тези и други подобни въпроси трябва да бъдат обсъждани, при това спешно, през малкото оставащи години, преди някой да натисне копчето и ракетите да полетят. Съмнително е дали цивилизацията може да понесе още една голяма война, и е поне допустимо да се мисли дали изходът не е свързан с ненасилието. Трябва да сме благодарни на Ганди, че е готов да разсъждава честно по въпросите, които споменах. И наистина, той вероятно разглежда повечето от тях някъде в неизброимите си вестникарски статии. Човек усеща, че съществуват много неща, които той не разбира, но няма нищо, което се страхува да каже или да мисли. Никога не съм харесвал особено Ганди, но съм убеден, че като политически мислител той не греши по който и да е съществен въпрос, и вярвам, че неговият живот не е провал. Любопитно е, че след неговото убийство много от най-горещите му почитатели тъжно възкликват, че той е живял достатъчно дълго за да види труда на своя живот в руини, тъй като Индия е въвлечена в гражданска война, за която винаги се е предполагало, че ще се окаже страничен продукт от предаването на властта. Но Ганди не посвещава живота си на изглаждането на противоречията между индуисти и мюсюлмани. В крайна сметка, неговата главна политическа цел – мирния край на британското управление – е постигната. Както винаги важните факти не са еднозначни. От една страна, британците наистина мирно се оттеглят от Индия – едно събитие, което малко наблюдатели са склонни да предвидят само година по-рано. От друга страна, това е осъществено от лейбъристите, сигурно е, че едно консервативно правителство, особено това на Чърчил, би действало по различен начин. И ако през 1945 г. във Великобритания вече съществува мощно обществено мнение, настроено съчувствено към независимостта на Индия, доколко това не се дължи на личността на Ганди и нейното влияние? И ако, както може да се случи, Индия и Великобритания в крайна сметка установят благопристойни приятелски взаимоотношения, дали това няма да се дължи и на Ганди, който упорито води своята борба без омраза и без да заразява политическата атмосфера. Дори само това, че човек дръзва да мисли по този начин, показва неговия авторитет. Човек може да изпитва естетическа антипатия към Ганди, като мен, може да отхвърля претенциите за святост (които, в интерес на истината, той никога не е изказвал), може по принцип да отхвърля светостта като идеал и затова да чувства, че основните цели на Ганди са антихуманни и реакционни; но разглеждан само като политик и сравнен с останалите водещи политически фигури на нашето време, колко чист аромат оставя той след себе си!

1949

Превод: Николай Аретов

George Orwell: ‘Reflections on Gandhi’,

First published: Partisan Review. – GB, London. – January 1949.

Джордж Оруел е литературният псевдоним на Ерик Артър Блеър (1903–1950) – един от най-влиятелните британски писатели, критици и политически коментатори на 20-ти век. Той е най-известен с двете си книги, критикуващи тоталитаризма изобщо (1984) и Сталинизма конкретно (Фермата на животните), които пише и публикува към края на живота си.

Предупреждението на Райхстага

Автор(и): Тимъти Снайдър

На 27 февруари 1933 сградата на германския парламент, Райхстагът, е подпалена, а Хитлер ликува – и с това започва нацистката ера. Хитлер, който току-що е обявен за глава на правителството, оформено легално след демократичните избори от предишния ноември, сграбчва шанса да промени системата. „Сега вече няма да има милост“, възкликва той. „Всеки, който застане на пътя ни, ще бъде унищожен“.

На следващия ден, по съвет и настояване на Хитлер, германският президент издава декрет „за защита на народа и държавата“. Той лишава всички германски граждани от базисни права като свобода на словото и събранията, и ги прави подлежащи на „превантивни арести“ от страна на полицията. Една седмица по-късно нацистката партия, след като е заявила, че пожарът е бил начало на масивна терористическа кампания на левицата, спечелва решаваща победа в парламентарните избори. Нацистките парламентаристи и полицията започват след това да арестуват политическите си противници и да ги изпращат в концентрационни лагери. Малко по-късно новият парламент прокарва един „упълномощаващ акт“, който разрешава на Хитлер да управлява чрез декрети.

След 1933 нацисткият режим използва предполагаемата заплаха от анти-германски тероризъм, идеща от някаква въображаема международна еврейска конспирация. След пет години на преследване на евреите, през 1938 германската държава започва да ги депортира. На 27 октомври същата година германската полиция арестува около 17,000 евреи от Полша и ги депортира обратно през полската граница. Един млад мъж на име Хершел Гринспан, изпратен в Париж от родителите си, получава от сестра си отчаяна пощенска картичка, след като семейството му е принудено да се върне обратно в Полша. Той купува пистолет, отива в германското посолство и застрелва един германски дипломат. Младежът нарича това акт на отмъщение за страданията на семейството и народа си. Нацистките пропагандисти го представят като доказателство за международната еврейска конспирация, подготвяща кампания на терор срещу целия германски народ. Йозеф Гьобелс го използва като претекст да организира събитията, останали в историята под названието „Кристална нощ„– масивен общонационален погром срещу евреите в Германия, при който загиват стотици хора.

Райхстагският пожар показва колко бързо една модерна република може да бъде трансформирана в авторитарен режим. В политиките на изключване [на малцинства от обществения живот] със сигурност няма нищо ново. Американските отци-основатели са знаели добре, че демокрацията, която създават, е уязвима за попълзновенията на някой амбициозен тиранин, който би могъл да се възползва от определени драматични събития като основа за премахването на нашите права. Както удачно го е формулирал Джеймс Мадисън, тиранията възниква „поради някаква изгодна извънредна ситуация“. Онова, което се променя с пожара на Райхстага е използването на заплахата от тероризъм като катализатор за промяна на режима. И до ден-днешен не е ясно кой точно е запалил Райхстага: самотният Анархист [ван дер Любе], екзекутиран от нацистите или, както подсказват някои по-нови изследвания, например ония на американския историк Бенджамин Картър Хет – от самите нацисти. Онова, което знаем със сигурност е, че те са предоставили на един безскрупулен политик възможност да елиминира всяка опозиция.

През 1989, двеста години след като е приета Американската конституция, човекът, който днес е наш президент, е писал, че „гражданските права свършват в момента, в който се извърши атака срещу сигурността ни“. За голяма част от западния свят това беше момент, в който и сигурността, и свободите ни изглежда се разширяваха. 1989 беше година на освобождение – комунистическите режими в Източна Европа се сринаха, а на тяхно място бяха установени демокрации. Но оттогава насам тази вълна на демократизация беше постепенно засенчена от трептящата сянка на Райхстага. Амбициозните днешни тирани не са забравили уроците от 1933, а именно: актовете на терор – реални или фалшифицирани, провокирани или случайни – могат отново да предоставят възможност за нанасяне на удар срещу демокрацията.

Най-последователният пример за това е Русия, толкова почитана от Доналд Тръмп. Когато Владимир Путин беше назначен за премиер-министър през август 1999, бившият офицер на КГБ разполагаше с рейтинг на одобрение от 2 процента. Само месец по-късно в жилищни комплекси в Москва и други руски градове започнаха да избухват бомби. Убити бяха стотици граждани и се възцари всеобщ страх. Имаше множество указания, че това е било кампания, организирана от организацията, наследила КГБ – днес известна под името ФСБ. Някои от служителите ѝ бяха хванати на местопрестъплението (а след това освободени) от колегите си. Руски парламентарист обяви една от „терористическите“ атаки няколко дни преди бомбите да избухнат.

Путин обвини за виновни мюсюлманските терористи и започна войната в Чечения, която го направи популярен. По-късно той използва други терористически атаки, за да консолидира властта си: три години по-късно руските сили за сигурност отровиха с газ множество цивилни руски граждани в провален опит да приключат без жертви терористическата атака срещу един московски театър. Путин използва негативното медийно представяне като оправдание за поемането на контрол над телевизията. През 2004, след клането от Беслан, при което терористи окупираха едно училище и убиха голям брой родители и деца по време на яростна битка с руските сили за сигурност, Путин премахна изборния статус на регионалните губернатори в Русия. Това бяха начините, по които беше изграден днешният руски режим.

Щом само авторитарният режим е утвърден, заплахата от тероризъм може да се използва, за да се усилят репресиите или дори да бъдат изнесени в чужбина. През 2013 и 2014 руските медии започнаха да разпространяват истерични репортажи за някаква несъществуваща украинска терористична заплаха, докато руската армия се подготвяше, а след това започна война в Украйна. През 2015 Русия проби електронната защита на френски телевизионен канал и публикува там послания от името на ИДИЛ, с които целеше да уплаши френското население и да го накара да гласува за Националния фронт – крайнодясната френска партия, отчасти финансово поддържана от Русия (за чиято водачка, Марин льо Пен, се очаква да достигне втория рунд на френските президентски избори през този април и май). През 2016 руски медии и дипломати осъществиха голямомащабна дезинформационна кампания в Германия, разпространяваща фалшива история за бежанци, които изнасилили момиче от руски произход – най-вероятно отново с цел да се подпомогне крайната десница в Германия.

Използването на реални или въображаеми терористически заплахи за създаване или консолидиране на авторитарни режими става нещо все по-обичайно по целия свят. В Сирия руският клиент Башар ал-Асад използва присъствието на ИДИЛ, за да представи опозицията срещу режима си като „терористи“. Нашият президент се е възхищавал от методите на управление и на Асад, и на Путин. В Турция президентът Реджеп Тайип Ердоган използва опита за преврат от 2016 – който той нарече „тероризъм, подкрепян от Запада“ – за да оправдае арестите на хиляди съдии, учители, университетски професори, и да учреди за тази пролет референдум, който би могъл да му даде обширни нови правомощия над парламента и съдебната система.

Хората, които казват, че „гражданските права свършват в момента, в който се извърши атака срещу сигурността ни“, са именно такива тирани, домогващи се до абсолютна власт. Обратно – управниците, които желаят да запазят върховенството на закона, намират други начини да говорят за терористическите заплахи и със сигурност не ги изобретяват сами, нито пък ги влошават преднамерено.

В този смисъл реакцията на правителството на Джордж У. Буш срещу атаките от 11 септември 2001 не беше толкова лоша, колкото би могла да бъде. Разбира се, 11 септември беше използван за оправдаване на шпионирането от страна на големите държавни разузнавателни агенции, а също и прилагането на мъчения при разпитите на задържани хора. То беше използвано и като специален претекст за зле обмислената инвазия в Ирак, в резултат на която бяха избити стотици хиляди хора, тероризмът се развихри истински в Близкия изток, и беше сложен край на Американския век. Но правителството на Буш поне не твърдеше, че отговорни [за тероризма] са мюсюлманите като цяло, нито се опита да промени базисните правила на политическата игра в Съединените щати. Ако беше го направило и успяло, днес вече можехме и да живеем в пост-демократично общество.

Ако познаваме историята на манипулациите на заплахата от тероризъм, ние можем да разпознаем сигналите за опасност и да се подготвим за съпротива. Силно тревожно е дори само това, че президентът говори за демокрацията със силна антипатия, като същевременно се възхищава на чуждите манипулатори на терора. Предизвиква загриженост и това, че правителството говори за терористически заплахи, които никога не са се случвали – независимо дали става дума за [американския град] Боулинг Грийн или за Швеция – като заедно с това не допуска в страната граждани на седем страни, които не са били лично ангажирани в каквито и да е агресивни действия срещу Съединените щати.

Тревожно е също, че в цяла поредица от политически решения – президентската забрана върху влизането на мюсюлмани в страната, изборът на Стивън Банън за главен политически съветник, краткотрайното назначаване на Майкъл Флинт за национален съветник по въпросите на сигурността, предложението да се премести в Ерусалим американското посолство в Израел – изглежда е налице един и същи основен елемент: стигматизацията и провокирането на мюсюлманите. С думи и с дела администрацията на Доналд Тръмп преувеличава „радикалния ислямски терор“, с което само прави по-лесна появата на онази „изгодна извънредна ситуация“, за която говори Мадисън.

Работата на правителството е да поддържа и подпомага както свободата, така и сигурността на гражданите. Ако отново бъдем изправени пред терористическа атака – или нещо, което изглеждакато терористическа атака, или което управляващите наричаттерористическа атака – то наистина трябва да държим правителството на Тръмп отговорно за сигурността ни. Но в един такъв момент на страх и скръб, когато пулсът на политиката може да се промени внезапно, ние трябва да бъдем готови и да се мобилизираме в защита на конституционните си права. Пожарът на Райхстага дълго време е бил водещ пример за тираните; днес той трябва да служи като основно предупреждение за гражданите. Именно пожарът на Райхстага е нещото, което според Хана Аренд лишава човек от „правото на мнение, че може да се заема позицията на незаинтересован наблюдател“. По-добре да научим това сега, отколкото да изчакваме урока на пламъците.

Тимъти Снайдър е американски историк и професор в университета Йейл. Основни теми в работата и изследванията му са историята на източна Европа и Холокоста.

Коментари (1)

- 06-03-2017|Златко

При други обстоятелства може би не бих успял да удържа на изкушението да възкликна „Хора, бдете!“, но, понеже разговарям предимно с една българска, при това силно въображаема публика, ще се задоволя с далеч по-нашенското „Ум царува, ум добрува, ум патки пасе“…

Румъния – приказка за два проблема

Автор(и): Александър Клап

През април 2012 кметът на Букурещ Сорин Опреску освещава нова статуя на стълбището на Националния музей за румънска история. Тя представя римския император Траян – с типична римска фризура, изправен, гол и хладно усмихнат. Задъхано животно почива на протегнатата му лява ръка. Това е Капитолийската вълчица, символът на древен Рим. От дясната страна на Траян главата на вълчицата преминава в тялото на виеща се змия, „драко“: символът, който са рисували на бойните си знамена даките – древното племе, живяло по тези земи и подчинено от римския император през втори век от н. е.

Хората, събрани за откриването, изглеждат поразени. Някои виждат в нея тревожен пример за състоянието на съвременното румънско изкуство. „Изглежда като чудовище, избягало от Чернобил“, казва един от репортерите. Други интерпретират вълчицата като символ на провала на Опреску да изпълни обещанието си да прочисти Букурещ от 70-те хиляди бездомни кучета. По-късно е обявено, че статуята ще бъде преместена на друго място. Но и до днес, две години по-късно, Траян все още командва легиони от Инстаграм-фенове, които се събират пред музейните стъпала, стиснали в скута си кучета, котки и всевъзможни гризачи.

* * *

Трудно е да се каже кога румънците са станали румънци. Ако човек следва националния мит, румънски колонисти са се заселили в Дунавската равнина след като Траян е победил Децебал, краля на даките. Възприето е римското право и институции, регионът е „романизиран“. Латинският се превръща в местен lingua franca. (В граматическо отношение днешният румънски език е най-близкият до латинския жив език). След като римляните се оттеглят от Дакия през 271 г., основната маса от това романизирано население – „дако-римляните“ – остава. Техните потомци са се смесили със славяни и други пришълци през следващите столетия.

Но отрицателите на румънско-римската връзка – унгарците – са открили в тази версия озадачаваща дупка: в продължение на 1000 години дако-римляните са изчезнали от историята. Едва през 14 век във византийски хроники се споменава за говорещо латински население, което живее на север от Дунав. Хората, които отричат теорията за „латинската приемственост“ настояват, че евакуацията на империята от Дакия през 3 век е изчистила напълно региона от римско присъствие. Едва по-късно, може би през 13 век, днешните румънци са мигрирали откъм северните Балкани и са заели отново Дунавската равнина и Карпатските планини.

Днес в Румъния дако-римската връзка се превъзнася навсякъде. Всеки втори румънец днес кара кола на име „Дачия“. Политици като Корнелиу Вадим Тудор – отрицател на Холокоста и кандидат за президентския пост през 2000 г. – се представят като „трибуни“[178] на хората. В Клуж-Напока веднъж срещнах шофьор на такси, който се представи под името Марк-Аврелий. (Това римско „Напока“ е добавено от Чаушеску през 1974.) От румънската страна на Железните врата към сръбския бряг намръщено гледа най-високата в Европа каменна фигура, издялана в скала – представяща отново противника на Траян, водачът на даките Децебал.

* * *

Румънците никога не се уморяват да дискутират националния си произход – може би защото, говорейки исторически, толкова много неща са били отнесени от водите в хода на времето. Както отбелязва [американският историк] Кийт Хитчинс в новата си Кратка история на Румъния, в продължение на огромни отрязъци от историята си румънското селячество е било безмилостно експлоатирано от външни сили. От 15 до 19 век трите главни региона на днешна Румъния – Влахия (на югоизток, където се намира Букурещ), Молдавия (на североизток) и Трансилвания (на запад) – са били управлявани от трите големи източноевропейски империи: Османската, Руската и Австро-Унгарската. В началото на 17 век един предприемчив влашки принц, Михай Витязул, за кратко време обединява трите области под „румънско управление“, но това е само изключение сред едни инак мрачни 500 години на чужда доминация. Пътят към независимостта се очертава като колеблива поредица от придобивки, извоювани в хода на 19 век. Едно селско въстание, водено от Тудор Владимиреску през 1821, поставя в ход извоюването на политическа автономия за Молдавия и Влахия през 1829. Двете княжества са формално обединени след поражението на Русия в Кримската война от 1853-1856. Четири години по-късно те са преименувани на „Румъния“.

Румъния продължава да бъде измъчвана от два исторически обусловени проблема. Хитчинс определя първия като „Аграрен проблем“. В хода на по-голямата част от историята си румънската средна класа е била съставена от живеещи в градовете „чужденци“: еврейски лихвари, гръцки търговци, германски и унгарски занаятчии. Самите румънци са работели по полетата. Дори и днес Румъния си остава по-зависима от селското стопанство в сравнение с която и да е друга европейска държава – 29 процента от населението на страната работи по ферми (в сравнение с четири процента в Западна Европа). Това прекомерно инвестиране в селското стопанство исторически е държало градското население в Румъния сравнително ниско – в това отношение Румъния е 109-та в света, с едно място пред Френска Полинезия. Но страната си остава нетен вносител на храни от Европейския съюз, най-вече защото селските ѝ производители, с остаряло или несъществуващо оборудване, са прекалено удребнени, за да могат да се конкурират успешно. За да изплати дълговете от 10 милиарда долара към западните страни, през 1986 Чаушеску въвежда програма за замяна на моторизираното селскостопанско оборудване с конска тяга – централна част от една от най-катастрофалните в историята програми за остеритет. Когато човек пътува из днешна Румъния, той или тя вижда далеч повече конски впрягове, отколкото трактори.

Вторият проблем е „Малцинственият проблем“. Огромните империи, които са управлявали Румъния, са могли да подслоняват без проблеми различните ѝ етнически групи. Националната държава, която се появява през 1881, вижда в лицето на не-румънците основни виновници за изостаналостта на страната. И главни обвиняеми сред тях са евреите. Повечето то тях днес вече ги няма. В опита си да разчисти пътя за създаване на силна средна класа от етнически румънци диктатурата на Антонеску избива през 1941-42 г. 300,000 евреи в [окупираната по време на войната] област Транснистрия. По-голямата част от оцелелите евреи е изпратена за Израел в хода на 1950-те години, в замяна на добитък и автоматизирани кланици. В по-голямата си част Саксонците от Трансилвания също са заминали – продадени на Западна Германия през 1970-те за по около 4,000–10,000 марки на глава. Но 2 милиона унгарци все още остават в страната – най-голямото в Европа официално малцинство. Съвместното членство в Европейския съюз смекчи донякъде напреженията между Румъния и Унгария във връзка с тази малцинствена група. Но заплахата от референдум за откъсване от страната все още се отправя почти ежемесечно в Трансилвания, а букурещките политици продължават да ухажват избирателите с обещания за „Румъния на румънците“. В добавка към всичко това неизвестно колко точно стотици хиляди роми – най-голямата част от това малцинство в Източна Европа – продължават да си остават буквално невидими когато става дума за политическо представителство.

Годините на комунизма само са задълбочили тези проблеми още повече. Кампанията за „модернизация“ на румънското селско стопанство по време на Георге Георгиу-Деж е неумолима. Колективизацията на селските земи е равнозначна на въоръжено нападение срещу румънските селяни. Селската съпротива срещу комунистическите декрети води до бързи процеси срещу повече от 80,000 селяни в годините между 1949 и 1952. Много от тях са изпратени в смъртоносните трудови лагери по протежение на канала Дунав – Черно море. Други партийни проекти – насъскването на бедните селяни срещу по-богатите им съседи, масовата урбанизация – никога не успяват да отстранят икономическото неравенство, затова пък успяват силно да разкъсат социалната тъкан на обществото. През 1962 Георгиу-Деж обявява успешното приключване на колективизацията. Но селскостопанското производство си остава слабо и Георгиу-Деж мълчаливо признава това. (Гневът му все пак добива израз под формата на показен процес срещу Ана Паукер – тогавашна външна министърка и дъщеря на молдавски равин). По-късно, през 1980-те, Чаушеску подновява нападението срещу селскостопанския сектор. Ако би била довършена, неговата „систематизация“ на селското стопанство би превърнала 7,000 села в 558 „аграрно-промишлени комплекси“.

Нито пък десетилетията на комунизма смекчават с нещо ожесточените етнически разделения в страната. През 1950-те, изправени пред отхвърлянето на сталинистките принципи в СССР, румънските партийни водачи трескаво очертават свой собствен „национално-сталинистки“ курс. Той съдържа двустранните директиви на продължаващ ангажимент към икономически реформи в стила на 1940-те и прочистване на всякакво руско влияние чрез „румънизация“ на страната. Славяните се изличават от румънската историография. Започва се полагане на все по-силен акцент върху дако-римските корени. Борбите на унгарците също се омаловажават в хода на националистическата кампания. Национализацията на всички бизнеси и банки вече е подкопала икономическите основи на унгарските средни класи, но през късните 1950 партията разтурва всички унгарски училища и преселва в Трансилвания множество етнически румънци. През 1970-те Чаушеску – „всезнаещият баща“ – довежда националистическата доктрина до нови крайности. Продаването срещу откуп на саксонците и евреите е подхванато отново там, където Антонеску го е оставил през 1942 (осмивано през следвоенните години, името и репутацията на диктатора са възстановени през 1960-те). Чрез забрана на абортите се прави опит да се увеличи броя на етническите румънци; вместо това нивата на детска смъртност в резултат на незаконни аборти надминават ония във всички останали европейски страни.

* * *

Възстановяването от всичко това е бавно и мъчително. Свалянето на Чаушеску от власт през 1989 ознаменува не толкова раждането на една нова Румъния, колкото рециклирането на комунистическото наследство в два основни политически лагера. Икономическата мантия на партията преминава в ръцете на националния фронт за спасение и Ион Илиеску – бивш апаратчик на Чаушеску и организатор на екзекуцията му. Илиеску поема президентството на страната през 2000 г. Неговият опонент, Корнелиу Вадим Тудор, говори за прочистване на останалите в Румъния унгарски, германски и ромски малцинства.

Кратка история на Румъния привършва с годината 2007. Изглежда, че в момента в страната се извършва преход към европеизация. Еврократите от 1990-те се съмняваха в шансовете на Румъния за икономическа интеграция в континента. През ранните 2000 г. премиер-министърът Адриан Нъстасе подхвана борба срещу политическата корупция и съживи румънската икономика. Страната беше приета в ЕС през 2007 (макар че Нъстасе днес е в затвора по обвинения в корупция). Първоначалният икономически прогрес на Румъния накара западните скептици да замлъкнат. Чак до 2008 темповете на растеж тук бяха три пъти по-високи от средните за ЕС. Но малко след това страната стана жертва на еврокризата. През 2009 тя кандидатства за заем от 20 милиарда евро. Наложените от правителството съкращения засягат основно заплатите; средните заплати в днешна Румъния са задминати от други, не членуващи в ЕС балкански страни. Резултатите от това са масова миграция към Германия и Обединеното кралство. (Половината от румънското население печели по-малко от 287 евро месечно; социалните помощи в ОК са почти 90 евро седмично). Членството в Шенген ще зависи от способността на Букурещ да се справи с предизвикателствата на западащите стандарти на живот и масовите злоупотреби с властта, характерни за почти всички посткомунистически кабинети – включително и онзи на президента [до 2014] Траян Бъсеску. Бивш кмет на Букурещ, Бъсеску беше снет от поста през 2007 за нарушаване на Конституцията. В хода на национален референдум 87 от участниците гласуваха за снемането му, но по-малкото от 50-процентно участие направи процедурата невалидна.

„Две поколения на мир и чисто управление могат да направят от Румъния рай на земята“, е писал английският историк Р. У. Стетън-Уестън. Това е през 1934. Румъния едва успява да преживее опустошенията от следващите шест десетилетия. „Рай на земята“ изглежда прекалено амбициозно. Но следващото десетилетие може би наистина ще донесе на румънците нещо повече от Траян и една вълко-змия.

Май 2014

Александър Клап е млад американски автор и журналист от гръцки произход, сътрудник на гръцкия вестник „Катимерини“.

Коментари (2)

- 15-03-2017|коректор

Клуж-Напока (не „Клюй“), Бъсеску, Нъстасе. Останалото е перфектно, грамотно, изключително информирано и информиращо. Благодаря!

- 15-03-2017|Zlatko

Аз благодаря. Човек се учи докато е жив…

Ариведерчи, отец Паоло!

Автор(и): Ива Михайлова

В живота не е като в приказките и историите не винаги завършват с щастлив край. Така е на път да приключи и случаят с отец Паоло Кортези, католическият свещеник от Белене, който реши да приюти семейство сирийци.

След като семейството бе принудено да напусне града, отец Паоло си заминава от България по заповед на началниците си от Ордена на пасионистите.

Един италианец, който обичаше родината ни, наравно със своята, беше по-голям патриот от много българи и направи толкова много за Белене, си тръгва огорчен, че българската действителност не подлежи на промяна.

Паоло Кортези пристига у нас през 2010 година и попада в Белене – един от градовете с най-голяма католическа общност в страната. Но Белене е известно и с друго – местните жители са прогонили няколко католически свещеници, а един епископ за малко да умре, защото му отказват лекарска помощ.

Но отец Паоло е твърдоглав и не се предава. Той вярва, че беленчани са най-добрите българи, а Белене – едно прекрасно място на брега на Дунава. Така представя новата си родина на всички свои приятели в Европа. Довежда стотици чужденци – именно там – в Белене, на брега на Дунава. Дестинация, която иначе не е сред най-посещаваните места от туристите.

Белене е малък град с висока безработица. Мнозина са отишли на гурбет. Много къщи са празни. На отец Паоло му се иска да направи нещо за това място, на което са останали само бабите и децата. Със скромните си възможности открива пицария, която се отварят няколко работни места. Не спира дотук – открива и фурна, за правене на пресен хляб с машини, докарани от чужбина.

В руините на прашните рафтове свещеникът намира стари писма – неиздавана кореспонденция между папа Йоан XXIII и католическия свещеник от Велико Търново отец Карло Раев. Отец Паоло издава писмата в Италия и книгата се превръща в хит на италианския религиозен пазар.

На метри от католическата църква в Белене е затворът – там свещеникът помага на лишените от свобода. Но Белене е и мястото, където хиляди невинни са намерили смъртта си, защото по една или друга причина са се оказали неудобни на комунистическия режим в страната. Място, което до скоро тънеше в треволяк и трънаци, а само враните идваха да отдадат почит на загиналите.

Отец Паоло не може да разбере как целият свят се покланя пред жертвите на тоталитарните режими, а в България стои въпросът имало ли е жертви или не, кой е виновен и трябват ли ни паметници за жертвите на комунизма.

Съвестта не му дава мира. Пред очите му е образът на Евгени Босилков, който също като него е от ордена на пасиансите, но e убит от режима заради отказа му да се подчини на комунистите. Името на Босилков, когото папа Йоан Павел II обяви за блажен през 1998 година, не му позволява да стои безучастен.

Така се ражда идеята за построяването на мемориален парк на остров Персин и музей в град Белене, посветени на жертвите на тоталитаризмите през XX век. Желанието е Белене да се превърне в град на паметта, посетителски и образователен център.

Отец Паоло основава фондация, която започва да набира средства за целта, обикаля институциите в България и търси дарители в Европа за осъществяването на проекта.

Боклуците и треволяка от бившите килии на политически затворници са махнати. Там вече има кой да носи цветя. Лека-полека от прахоляка излизат снимки, документи. „Всичко това, което може да помогне да не забравяме, защото народ без памет, е народ без бъдеще“ – казва отец Паоло.

Той е убеден, че „страданията и смъртта на тези хора са безценен дар, който трябва да бъде съхранен и предаден на бъдещите поколения“. Иска да влезе в контакт с различни фондации, асоциации, паметници, изследователски центрове, музеи в Европа и по целия свят, посветени на културата на паметта за невинните жертви.

Следват изложби, книги, филми… инициативите нямат край.

Отец Паоло докарва в Белене президента Росен Плевнелиев не за поредната първа копка на неосъществената АЕЦ „Белене“, а да участва в конференция в памет на жертвите на тоталитаризма. В края на 2016-а Плевнелиев му връчи почетния знак на президента за „заслугите му към развитието на гражданското общество, за значимия му принос за предаването на знанието за тоталитарното минало и всеотдайната работа за почитане на паметта на жертвите на комунистическия режим“.

Но малкото крайдунавско градче се оказа не за него. Не за първи път човешката злоба и завист, плюенето по добрите и способните, надделяват над добрите хора. Това българите най-добре го можем.

И не казвайте, че не всички сме такива, защото докато има хора, готови да слязат на площада, за да замерят другите с камъни, ние не можем да сме нация, а само мърша.

Отец Паоло си отиде. Сигурно ще се върне в любимата Италия, в родното Бергамо, където да си добър и честен, да спазваш закона, не е престъпление. И няма да те изгонят за това. Или в някоя енория в Милано, където хората ще могат да оценят свещеника.

А ние? Къде да отидем? Толкова много хора ги е срам от случилото се в Белене, от прогонването на сирийското семейство и от стъпканото с гумени ботуши на площада достойнство на отец Паоло Кортези.

Той си тръгва, след като направи за България много повече от стотици ура-патриоти, взети заедно. Ако те са силни на приказки и на площада, като опрем до делата, никакви ги няма.

Трябва да ни е мъчно за нас. Защото един италианец дойде да ни покаже, че в собствената ни държава честните и свободни хора нямат място. Побеждават тези, които обсебват телевизора и крещят „Смърт на предателите“.

След гумите на колата, с която замина свещеника, остава мъглата над Белене. Тя се простира далеч надолу, чак до турската граница. Чака българите да се събудят и да разберат, че нито Европа, нито Русия ще оправят тази територия, наричаща се държава, ако те самите не го направят. За да не изгоним всички добри хора, останали по нашите ширини. Завинаги.

Ива Михайлова е българска журналистка и авторка. Работила е за радио „Ватикана“, БНТ, както и множество различни други български медии.

Коментари (14)

- 12-03-2017|Костова

А защо няма коментари? Надявам се от срам. Защото на мен ми е срамно. Малко или много, човек съди по себе си.

За този случай, а сигурно и за други подобни, които не знам. Самокритиката май е непозната дейност в България. А иначе се тупаме в гърдите и се величаем с общо приети клишета, без да помислим, дали изобщо са верни.

Дори авторката на статията да е пристрастна, факта остава: отец Паоло напуска България. Защото е човек, който действа, без „ах“ и „ох“.

- 12-03-2017|Свилен Гавазов

Трудно е да се напише коментар под този текст, защото повечето от нас изпитват срам, а тези, които не срамуват, не четат такива текстове. Надявам се отец Паоло да се върне-той просто ни енужен

- 12-03-2017|Рая Заимова

Благодаря на Ива Михайлова за точното и вярно предаване на състоянието в Белене и отец Паоло. Коментарът трябва да стигне до по-широка четяща публика, която има крещяща нужда от поучение.

- 13-03-2017|Румен Влаев

Събитията довели до напускането на отец Паоло са безспорно доказателство за пореден път, че всички институции на България са в техни ръце. Прости на смачкания български народ Паоло и бъди сигурен, че приятелите ти тук са по-вече от колкото предполагаш и стават все по вече.

- 13-03-2017|Гост

По-миналата година отидох на поклонението на остров Персин. И тогава изпитвах неудобство от факта, че чужденец прави това, което би трябвало да правим ние бъгарите. А сега ме е срам, срам… Наистина е много тъжно, но всеки и човек и народ получават това, което заслужават.

- 14-03-2017|бай Трендафил беленец

Отецът е прав дори да е сгрешил. Като Партията ми. Защо трябваше да се бърка в чуждите проблеми? Там му е грешката. Но България ще го помни с добро.

- 14-03-2017|Гост

Проблемът не е в това, че народа е смачкан. Не е чак толкова смачкан. Просто отецът е попаднал на породата, наречена диви български селяни. За тях е все едно дали ще изгонят семейство бежанци (и да не са мюсюлмани, пак са „чужденци“), дали ще потрошат от бой обучаващи се френски спец-агенти;-), дали ще изсекат/оберат/изтребят някой застрашен растителен или животински вид (и то разбира се в защитена местност) или просто ще пребият група момчета, просто защото са от съседното (вражеско) село. За тези двукраки екземпляри всички тези неща са от един порядък.

Огромното мнозинство от обитателите на въпросното диво село (които само си мислят, че живеят в град) горещо желаят под задника им да има атомна централа. Мисля, че това е достатъчна характеристика за интелектуалното им ниво… За съжаление същото положение е и в много други краище на България.

- 14-03-2017|Златко

бай Трендафил беленец писа:

Защо трябваше да се бърка в чуждите проблеми? Там му е грешката.

Викаш, кво ми пука на мене, че някой си бил се давел, като аз съм си на сухичко и сигурничко, а, бай Трендафиле? Да си ми жив и здрав, българин си, личи ти…

- 14-03-2017|бай Трендафил беленец

Ама той не се е давел. Извинявам се исках да кажа че се спаси от нас беленските селски кратуни и си отиде по живо по здраво в у дома. Не съм бил разбран правилно от редакцията. Извинявам се. Цял живот съм служил вярно на Партията и сега се издъних май че. Такива неща се случват и на наши политици много често. Що ли ми тряваше да пиша и аз барабар Петльо с петлите. Каза ми жената стой мирен барем веднъж Петльо герест. има и от тебе поумни остави мисленето за тех. Хайде отивай да пиеш един облак при Славчо. При него там ме изпраща. А не знае, не съм си платил още ланските вересии. Пука ми. Как да не ми пука и за тех и за отеца особено и също. Не се опитвайте да ме слагате в едно каче с ланската сланина и вие като жената. Аз съм завършил средно в Лом навремето задочно. И там станах истински комунист. И съм българин. И това ме кара да съм добър като човек и човек европеец. Прощавайте дето ви ядосаах с право г-н Енев. Не ви стигат ядовете с германците ами и аз за капак. Що ли ми тряваше. бай Трендафил Андонов. ПП ще гласувам за друга партия тоя път.

- 14-03-2017|Златко

Добре де, добре, разсмя ни всички, Хубаво, съгласен съм, че си добър човек, хайде сега да си гледаме работата всинца…

- 14-03-2017|нубиец

Традицията в с. Чомаковци (пак Плевенско) е да се мразят жителите на отстоящото на цели 2 километра с. Лепица и те да бъдат означавани с екзонима „абисинците“, въпреки че етнорасовите различия между двете села не надскачат рамките на статистическата грешка. Когато някоя баба в Чомаковци търси изгубеното си козле, се вайка публично по следния начин: „Къде ли си отишло, ще те изядат абисинците!“, сякаш са някакви чудовища от чужд нам произход. Младежи от двете села, сприятелили се в големия град, внимават у дома да не се разбере, че имат нещо общо с „абисинците“… Всички тези данни са отпреди 20-тина години, сега сигурно вече всички там са любезни и толерантни към съседите, към различните… все пак сме в Европа!

- 15-03-2017|Гост

Съгласих се – трябва да си гледаме работата и затова посочвам следния линк:

www.blitz.bg/analizi-i-komentari/ekskluz…rene_news495983.html

Това е поредната наглост на Кеворкян, комуто никой друг не дава работа, освен червения сайт БЛИЦ. Не е нужно да изяснявам, че и любимия им Кеворкян пръска червени идеи, заедно с типичната за тях омраза – към който не е съгласен с тях. Така че, виждате – злото, което превърна Белене в символ на комунистическата репресия, все още, все още, все още не е умряло. И дали някога?

- 15-03-2017|Златко

Национализмът само отчасти се припокрива с червената идеология, бай Трендафиле. И това, за което говори Кеворкян, не е червена, а просташко-националистическа идеология. С възможно въздействие най-вече в бедни и изостанали страни, макар че последните развития в Западна Европа вече карат човек да се пита не на шега в какво точно се състои разликата между развитите и неразвитите…

- 15-03-2017|007

Мисля, че май „скроиха шапката“ на отец Паоло точно заради безкомпромисната му позиция към комунистическите репресии в миналото – и намериха сгоден случай – сирийското семейство беше използвано като повод за подпалване на „народно недоволство“ против свещеника.

Както и да е – срамен факт.

А Кеворк какво да го коментираме – фъшкия дърта.

Руският канал RT – нещо като BBC? Или по-скоро КГБ?

Автор(и): Стивън Ерлангер

Лондонската новинарска зала и студиата на РТ – телевизионният канал и уебсайт, познати по-рано под името Russia Today – са ултрамодерни и просторни, с импозантни изгледи от 16-я етаж на модерна сграда, директно към Темза и Лондонското колело. И, както се шегува шефът на лондонското бюро Николай А. Богачихин, „Ние наблюдаваме MI5 и сме близо до MI6“ (британските служби за вътрешно и външно разузнаване).

Г-н Богачихин се надсмива на обвиненията от страна на западни правителства, американски и европейски, че РТ е лост за прокарване на кремълската политика и средство, директно използвано от президента Владимир Путин за подкопаване на западните демокрации – примерно чрез намеса в скорошните американски президентски избори и, както твърдят европейските служители по сигурността, чрез опити да се прави същото в Холандия, Франция и Германия, във всички от които през тази година ще се провеждат избори.

Но Западът не се смее. Колкото и Русия да настоява, че РТ е просто още една глобална телевизионна мрежа – като BBC или France 24, макар и предлагаща „алтернативни гледища“ на онези на доминираните от Запада новинарски медии – много западни страни разглеждат РТ като лъскаво направеното ядро на една широка, често потайна, кампания за дезинформация, предназначена да сее съмнения относно демократичните институции и да дестабилизира Запада.

Западното внимание се съсредоточи върху РТ когато администрацията на Обама и разузнавателните служби на Съединените щати отсъдиха с „висока достоверност“ през януари, че Владимир Путин е разпоредил провеждането на кампания за „подкопаване на общественото доверие в демократичния процес в САЩ“, за дискредитиране на Хилари Клинтън чрез проникване в сървъра за вътрешна електронна поща на Демократичната партия, а също и предоставяне на подкрепа за Доналд Тръмп, който беше заявил в кандидатската си кампания, че желае да подобри отношенията с Русия.

Агенциите бяха използвали таен доклад, в който се казва, че атаката е била проведена чрез целево използване на реална информация, част от нея достъпна свободно, а друга част хекната [открадната по електронен път – hacked], и създаване на фалшиви репортажи или „фейк нюз“, разпространявани чрез правителствено-финансирани новинарски медии като РТ и подобната на нея интернетска новинарска агенция Спутник. Тези репортажи след това са били разпространявани по социалните медии, понякога от автоматизирани компютърни програми [bots], които изпращат хиляди съобщения до Фейсбук и Туитър.

За мнозина американци впечатлението, че РТ е инструмент за руска намеса беше подсилено когато през януари неговата програма внезапно прекъсна онлайн-предаванията на [американската кабелна телевизия] C-Span директно от Камарата на Конгреса (по-късно C-Span го обяви за техническа грешка, а не хекване).

Да се гледа РТ понякога може да се окаже доста зашеметяващо преживяване. Твърди новини и графики от екстра класа се смесват с интервюта на всевъзможни хора: добре познати или тъмни, леви или десни. Сред тях са фаворити като Джулиан Асандж от WikiLeaks и Ноам Чомски, известният критик на западните политики; странни гласове като актрисата Памела Андерсън, но и откровено болни хора, които смятат, че Вашингтон е източник на всяко зло по света.

Но ако има нещо обединяващо в характера на РТ, то е дълбокият скептицизъм по отношение на западните и американските наративи за света, както и фундаменталната защита на Русия и Владимир Путин.

Анализаторите са рязко разделени при оценките за влиянието на РТ. Посочвайки микроскопичните му рейтинги, мнозина предупреждават да не се надценява въздействието му. Но гледането само към рейтингите може да се окаже подвеждащо, казва Питър Померанцев, който преди три години написа книга, в която [от първа ръка] се описват начините, по които телевизията в Русия се използва за пропагандни цели. „Рейтингите не са най-важното за тях“, казва той. „Това са кампании за финансово, политическо и медийно въздействие“.

РТ и Спутник осъществяват тези кампании като подпомагат създаването на хиляди автоматизирани програми за разпространяване на фалшиви новини и предоставят още един канал за хекнати материали, които могат да обслужват руските интереси, казва Бен Нимо, който следи работата на РТ за Атлантическия съвет.

Каквото и да е въздействието му, РТ несъмнено е специален случай при комплексността на модерната пропаганда. Той е едновременно и лъскаво-модерна телевизионна мрежа, облечена във великолепни визуални премени, и ферма за създаване на съдържания, подхранващи крайната десница в Европа. Зрителите му намират изключително трудно да различават какво точно тук е реална журналистика и какво – пропаганда; какво може да е „фейк нюз“ и какво реалност, макар и представена силно едностранчиво.

Една скорошна вечер включваше репортажи за това, че Великобритания отказва да осъди нарушенията на човешките права в Бахрейн, както и „буря откъм главните световни медии“ за [премълчаните] разговори на Главния прокурор на САЩ, Джеф Сешънс, с руския посланик в Съединените щати. Други репортажи включваха „освобождението“ на Палмира от сирийската армия с „подкрепата на руските военновъздушни сили“; интервю с бившия британски посланик в Сирия и критик на Съединените щати, Питър Форд; накрая, репортаж за лондонски професор, който оплаква западането на стандартите на живот в Обединеното кралство.

На сайта на РТ има видеоклипове от вида „рибарска стръв“ [clickbait], но и по-странни неща, като например една петиция за прогонване на финансиста Джордж Сорос от Америка, заради това, че се бил опитвал да „дестабилизира“ страната и да я „удави“ с имигранти за някаква „глобалистка цел“.

Богачихин и Ана Белкина, шефката по комуникациите в Москва, настояват, че било абсурдно да се поставят усилията на РТ за предоставяне на „алтернативни гледни точки“ редом с феномените на фалшивите новини и пропагандата по социалните медии.

„Около РТ се вихри истерия“, казва госпожа Белкина. „РТ е съкращение за всичко“.

Например, казва тя, макар че РТ е присъствал масивно в американския разузнавателен доклад, това е било направено най-вече въз основа на едно седем-странично допълнение (от общо 13 страници), писано преди повече от четири години, през декември 2012 – факт, който се разкривал едва в бележка под линия на страница 6.

Тя директно отрича каквито и да е твърдения, че РТ се опитва да се намесва в демократичните избори навсякъде. „[Ако само бихте имали представа от] вида наблюдение, под което се намираме! Ние проверяваме всичко“.

За РТ и зрителите му каналът е просто свежа алтернатива на онова, в което те виждат един самодоволен западен елитизъм и неолиберализъм – нещо, което по думите на руския външен министър Сергей Лавров представлявало „пост-западния световен ред“.

С лозунга си, създаден от западна рекламна агенция – „поставяйте повече [неща] под въпрос“ – РТ се опитва да запълни специфична ниша, казва госпожа Белкина. „Ние искаме да допълваме картината, а не само да добавяме някакво ехо към основните новини; това е начинът, по който си намираме публика“.

Почти всички главни медии са били настроени против Доналд Тръмп по време на кампанията и голяма част от медийното му представяне е била негативна, казва тя.

„Затова ни има нас“, продължава тя. „Важно е да се гледа РТ, за да се чуват алтернативни гласове. Може и да не се съгласите с тях, но е важно да се опитвате да разбирате откъде и защо идват те“.

Един френски законодател, Никола Дуик, който се е появявал по РТ и отиде в окупирания от руснаците Крим през 2015 като член на делегацията от френски законодатели, казва, че целта на РТ е „да се чуе гласът на Русия, да се представи на света руската гледна точка“.

Въпреки това, казва г-н Дуик, „влиянието на РТ е много ниско по мое мнение“. Той добавя: „Налице е гигантска параноя, когато си представяме, че РТ може да промени лицето на света, да оказва влияние върху националните и други избори“.

Афшин Ратанси, който има тук собствено токшоу три пъти седмично, на име „Минаваме в нелегалност“, е дошъл в РТ през 2013, след като е работил за BBC, CNN, Bloomberg, Al Jazeera и иранската Press TV. „За разлика от BBC и CNN, никой не ми е казвал какво да говоря в РТ“, казва той. Имало е два случая на напускане от страна на говорители по РТ, поради онова, което са говорили за Украйна, но не в Лондон, казва г-н Ратанси.

Майкъл Макфаул, станфордски професор, който е бил посланик на САЩ в Русия през годините на Обама, казва, че РТ не трябва да се отхвърля с лека ръка. „В някои страни е налице определено търсене на алтернативни гледища, определен апетити – и ние, арогантните американци, не трябва да мислим, че на никого не му пука“.

Но има и едно значително по-мрачно виждане. За някои критици РТ и Спутник са просто инструменти на една изтънчена руска пропагандна машина, създадена от Кремъл, за да разпространява външната му политика, да защитава агресията в Украйна и да подкопава доверието към демокрацията, НАТО и света такъв, какъвто го познаваме.

Роберт Пшчел, който е бил шеф на информационната служба на НАТО в Москва и наблюдава Русия и западните Балкани за НАТО, казва, че РТ и Спутник не са предназначени за вътрешна консумация, за разлика от BBC или CNN. В хода на времето, казва той, „Те са неща, в които става дума за твърда власт и дезинформация“.

Кремъл не се интересува от това „дали сте съгласни с руската политика или намирате Путин чудесен, докато се свършва работа – докато започнете да изпитвате съмнения и от десетте крайни гледни точки възприемете една или две“, казва той. „Поне малко кал винаги ще се залепи“.

Може би по-важни от РТ са Спутник и медийните канали на местни езици, спонсорирани от Русия, като словашкото списание Zem a Vek, известно с конспиративните си теории. Спутник е най-големият източник на сурови новини на Балканите, казва той, „защото е безплатен продукт, издаван на местни езици. А след това „те създават някаква приятелска връзка, обикновено в някой малък университет, който изнася семинари, а после определен брой странни уебсайтове започват да промотират продукта, също като индустриална пазарна операция“.

Но РТ подпомага и едно друго традиционно московско усилие: да се създават приятелства с полезни хора, и то не само от вида на Асандж, казва Померанцев. „РТ направи така, че Майк Флин [бившият национален съветник по отбраната в администрацията на Тръмп, принуден да напусне поради непризнати връзки с руски служби, Бел. пр] да изглежда добре след като си изгуби работата“, като са му платили 40,000 долара за да дойде на годишното празненство на РТ в Москва и да седи редом с господин Путин.

Г-н Нимо от Атлантическия съвет отбелязва, че РТ има много слабо влияние в Германия, където Ангела Меркел, критичка на Путин, е изправена пред трудна предизборна борба, и където има около 3,5 милиона говорещи руски език жители. „Уверен съм силно, че ефектът на RT Deutsch е тривиален в сравнение с онзи, който упражнява руската телевизия върху говорещите руски германци“, казва той.

Щефан Майстер, който изследва Русия и Централна Европа за Германския съвет по външна политика, се съгласява, че „не трябва да се надценява РТ. Основният успех на руснаците е връзката със социалните медии чрез автоматизирани програми и мрежа от различни източници“. Тази мрежа, казва той, е „все по-добре организирана, с повече стратегически и експлицитни връзки между действащите страни – местните руски медии, трол-фабриките [специални сайтове за разпространяване на фалшиви новини], РТ, някои хора по социалните мрежи, а може би и службите по сигурност“.

„Отворените общества са много уязвими“, казва г-н Майстер, „И това е по-евтино от закупуването на нови ракети“.

РТ е част от реалността на 21 век, казва Померанцев. „Скоро ще го правят всички. Това е светът, в който ще трябва да живеем.“ Хековете и изтичането на информация са много по-разрушителни неща, казва той. „Да сте в състояние да изключвате електрическата мрежа в Украйна, това е нещо плашещо. Трудно е човек да се уплаши толкова много то Лари Кинг по РТ“.

Померанцев се съгласява с Белкина, че РТ не е измислил масовото недоверие към западната демокрация. „Руснаците просто подхранват едно недоверие в институциите, което вече е налице, те го подхранват“, казва той. Въпросът тук е „Как да направим институциите си по-надеждни?“

Стивън Ерлангер е американски журналист с дългогодишна практика и настоящ шеф на лондонското бюро на New York Times, след повече от пет години работа на същия пост в парижкото бюро на вестника.

Коментари (5)

- 14-03-2017|Гост

Горките американци… Още ли не се вдянали, че когато руска медия (без значение дали се намира в Московията или в „свободния свят“) каже 10 думи, най-вероятно в тях ще има поне 12 лъжи…;-)

- 16-03-2017|Николай Колев

РТ е пропагандното оръжие на бащицата Путин. Лошото е когато левичари от САЩ и Западна Европа започнат да възхваляват подобни медии. А доколко Владимир Владимирович е циничен, може да съдите от едно от последните му изказвания, цитирам:“ Преждевременното запознаване на медиите с дискусиите в правителството за данъчните промени може да провокира ненужни очаквания или тревоги!“

Изказване на Господаря МИЛОСТИВ на цяла Русия пред конгреса на Руския съюз на промишлениците и предприемачите, 16.03.2017 г., по newsru. com

Прав е Бащицата!! Де го тоз акъл в простия народ, че да разбере, какъв му го готвят БОГОИЗБРАНИТЕ.

- 17-03-2017|Станко

Ако са само лъжи New York Times няма защо да се тревожи. Страшно е когато в казаното то RT има истини неприятни за запада.

- 17-03-2017|Златко

Станко писа:

Ако са само лъжи New York Times няма защо да се тревожи. Страшно е когато в казаното то RT има истини неприятни за запада.

Това беше ежедневният рефрен по комунистическо време. В какво се състои разликата днес, драги ми Станко? Толкова ли нищо не успя да проникне в черепа ти за близо трийсет години?

- 11-04-2017|Гост

Благодаря на Златко за тази статия. Нещо, което сме изпитали на собствен гръб.

Всички знаем и сме свидетели какво ни донеосха руснаците през последните сто години. Нека погледнем зад завесата, която бе издигната от НКВД, и сега се води от бившия главатар от КГБ.

Те наеха хора да гръмнат Света Неделя и да убият ръководството на България.. Сам Димитров се хавлеще за това. Наеха и скъпо платиха на хора да напълнят с олово главите на българското правителство, народно събрание и надолу на хиляди до селските пъдари. Откраднаха парите, нивите, лозята, къщите, професиите, свободата и умовете на хорета и накрая поставиха стотици бронзови войници да ни пазят от самите нас. Третираха ни като стадо овце. Насадиха с своите кучета такъв страх. че даже и днес не можем да мръднем тези руски жалони на поробителя.

И сега има хора, които виждат и знаят всичко друго, но не и ярема, който и сега се стяга. И то не е само в България.

Турция: завръщането на султана

Автор(и): Кристофър де Белаг

На 16 април турците ще гласуват на национален референдум, който, ако бъде успешен, ще даде на президента Реджеп Тайип Ердоган увеличена власт над парламента, съдебната система и други части от държавната бюрокрация. Службите на глава на правителството и глава на държавата ще се обединят в личността на Ердоган, а освен това отброяването на президентския му мандат ще започне от нула; по този начин той може да остане на власт до 2029. За мнозина западни наблюдатели това ще бъде само последната стъпка на завръщане към вида авторитаризъм, обичаен за много от страните в Близкия Изток. Освен това то изглежда се вписва във вълната от все по-засилващо се оттегляне от демократични практики на много места по света – от путинска Русия до Америка на Доналд Тръмп.

Но при едно по-внимателно разглеждане онова, което се случва в Турция, показва отчетливи следи от една по-ранна фаза на ислямската еднолична власт в историята на страната. Идещо след една първоначална фаза на прозападна демократизация в началото на управлението на Ердоган, последващото изместване към ислямско управление под егидата на един непристъпен управник е реакция против наследството на секуларния, рационално настроен основател на Турската република, Мустафа Кемал Ататюрк, както и плуралисткия натиск към модернизация, защитаван от повечето либерални турци. Но освен това то извлича голяма част от вдъхновението си от късната Османска империя под владичеството на Абдулхамид II, който е управлявал повече от 30 години през късния деветнадесети и ранния двадесети век.

Силно ненавиждана фигура, синоним на деспотизъм и провал – това е начинът, по който Абдулхамид е описван от режима на Ататюрк, който основава новата република от руините на империята, след поражението ѝ на бойното поле, и рязко отхвърля старото ислямско, имперско наследство. „Червеният султан“ продължава да бъде охулван чак до сегашния век. Но ислямисткото движение на Ердоган упорито подкопава наследството на Кемал още от идването си на власт през 2002 – отчасти и като възстановява гордостта от империята, предшествала републиката.

През последните години Абдулхамид беше основната историческа фигура, облагодетелствана от това ревизионистко течение. За него се говори с възхищение от правителствени министри, които го наричат „Великия император“ и – отново като реакция срещу Ататюрк, чиято кампания за езикова реформа премахва множество арабски думи от турския речник – украсяват името му с почтителни, арабски прилагателни. В силен контраст с общо взето враждебното мълчание, което заобикаляше османския управник допреди петнадесетина години, днес той е припомнян чрез културни събития като концерти и изложби, а наскоро и една болница в Истанбул беше преименувана в негова чест. На 24 февруари държавната телевизия излъчи първия епизод от нов голям сериал, представящ последните 13 години от управлението на султана, които го показват като стабилен, почтен и благочестив управник, обкръжен от цинични ласкатели, несправедливи чужди сили и един млад Теодор Херцл [основателят на ционизма, бел. пр.], кроящ планове за създаване на еврейска родина в османска Палестина. Наследниците на османското имперско семейство, които са били прогонени от Турция когато Ататюрк отменя династията през 1923, отново са поканени обратно на земята на предците си. Една от тези екс-величия, Нилхан Османоглу, наскоро изказа носталгията, изпитвана от много турци, като каза: „Когато гледаме към [днешната] бъркотия в Близкия Изток… виждаме колко добре османците са управлявали тази част от света“.

Новата политическа глава, която Турция изглежда се кани да отвори, идва в края на една ера, в която вътрешните работи на страната винаги са имали международни измерения. Това е така защото Турция е била впримчена в един по-мащабен политически порядък, първо като империя с европейски владения, после като съюзник на Запада през Студената война, а напоследък и кандидат за членство в ЕС. Но с практическото архивиране на турската кандидатура за членство – страната си остава кандидат, но без реални шансове за присъединяване – Западът изгуби голяма част от влиянието си върху страната, а Ердоган ясно демонстрира предпочитанието си към отношения с лидери, които не си врат носовете в турските дела. Турция си остава член на НАТО, но сегашните ѝ топли отношения с Русия създават впечатление за страна, която определено има проблеми със Запада. Миналогодишният опит за преврат от страна на последователите на живеещият в изгнание турски богослов Фетула Гюлен и последвалото му потискане от про-правителствените сили накара Запада да се почесва в търсене на подходящ отговор. Вместо това онзи, който предложи на Ердоган незабавна и недвусмислена подкрепа беше Владимир Путин, който значително подобри реномето си сред турците в резултат на това.

Историческото преплитане между вътрешна и външна политика със сигурност е било очевидно тогава, през септември 1876, когато Абдулхамид обнародва първата си конституция, или „основен закон“. (Първият османски парламент се съвещава на следващата пролет). Империята прави първия си опит с конституционната демокрация, точно когато самото ѝ съществуване е заплашено от европейските сили, подкопаващи я от всички страни, а вътрешният ѝ мир е помрачаван от либерали във фракове, реакционери с тюрбани и малцинства като гърци и арменци, които настояват за права и автономия (с европейска подкрепа).

Човекът, който показва, че може да овладее тази запалителна смес е не някой друг, а самият султан. Абдулхамид е издигнат на трона най-неочаквано само няколко месеца преди това, след скоростното сваляне не на един, а на двама последователни султани (прахосническият Абдулазис и лудия Мурад V), и е уверил либералните политици, че ще ръководи политическите дела само с техен съвет. Но султанът е попречил на опитите на тези либерали да придадат на основния закон по-демократичен характер. Той е убеден в даденото му от бога право да управлява и документите, които подписва, ако и да заявяват зачитане на неща като човешки права, независима правна система и децентрализация, заедно с това подчертават непогрешимостта на суверена. Никой проектозакон не може да стане закон без негова ратификация и никой закон не може да произлиза от нещо друго освен правителството – което той назначава. Както става скоро след това, когато чрез търсене отговорност на министри парламентът се опитва да се отклони от желанията му, султанът разпорежда разтурването му и в продължение на следващите три десетилетия империята е просто синоним на своя благочестив, параноичен, абсолютистки управник.

Дори и при новата конституция, която е обект на априлския референдум, Ердоган няма да бъде в състояние да изключи демокрацията по начина, по който го е направил императорът. Нито пък ще има нужда от това; като безусловен лидер на управляващата Партия за справедливост и развитие той ще може да упражнява далеч по-голямо влияние върху парламента, отколкото е можел да го прави султанът в своята много по-разнообразна империя. Турските малцинства – либерали, кюрди и алевити – вече страдат под все по-втвърдяващия се режим.

При цялото възхищение пред султана, разтурването на османския парламент от Абдулхамид не води до дългосрочните резултати, които той сигурно си е желал. Изпълнен с недоверие към западните сили, суров към онези, които те покровителстват (именно той започва първите погроми срещу арменците, през 1890-те), Абдулхамид въпреки това не успява да предотврати загубата на много територия за европейски-подкрепяните движения за независимост на Балканите. В същото време опонентите на неговата полицейска държава биват масово прогонвани или, както се случва с водещия конституционен политик, убити. Едва през 1908 масовият натиск принуждава Абдулхамид да свика отново парламента, но дори и тогава поддръжниците му заговорничат срещу това, докато накрая, през април 1909, султанът е свален от секуларните сили, които въвличат Турция в Първата световна война.

Конституциите са огледала на ценностите и промените в турския основен закон, за които ще се гласува през април, демонстрират вяра в силните мъже и копнеж по прости истини. Опарени от заслабващия и неприятен флирт с Европейския съюз, и болезнено осъзнаващи, че въпросът за правата на малцинствата е бил използван, за да се разтури Османската империя, голям брой турци – едно тясно мнозинство, ако може да се съди по резултатите от последните допитвания – изглеждат готови отново да доверят съдбите си в ръцете на един благочестив, параноичен и все по-абсолютистки лидер. Турция на Абдулхамид е във възход, но модерният президент, когото хулителите му горчиво одумват като „султан“, все пак трябва да внимава: демократите и малцинствата в края на краищата са свалили предшественика му.

Кристофър де Белаг (род. 1971) е британски журналист, който работи предимно върху Близкия изток и Южна Азия от 1994. Работите му се занимават най-вече с развитията от последните двадесет години в Иран и Турция. Последната му книга е Rebel Land: Unraveling the Riddle of History in a Turkish Town.

Изкуството на неуспеха

Автор(и): Малкълм Гладуел

Защо някои хора блокират, а други изпадат в паника

1.

Има един момент в третия решаващ сет на финала на „Уимбълдън“ през 1993 г., когато Яна Новотна изглежда непобедима. Води с 4 на 1 сета и – при 40 на 30 в нейна полза – сервира топката, което означава, че е на точка от спечелване на гейма и само на пет от една толкова бленувана победа в тенис шампионата. Току – що е отвърнала с бекхенд на удара на противничката си Щефи Граф, топката докосва мрежата и се приземява толкова рязко в дъното на корта, че Граф успява единствено да хвърли поглед, изпълнен с неприкрито безсилие. Трибуните на централния корт са препълнени. Херцогът и херцогинята на Кент са на своите обичайни места в кралската ложа. Новотна е в бяло, уравновесена и самоуверена, русата ѝ коса е прибрана с лента. И точно тогава се случва нещо. Тенисистката сервира топката право в мрежата. Замахът ѝ е неуверен, само от ръката, без да включи краката и тялото. Двойна грешка. На следващата точка реагира бавно на висока топка на Граф и неуспешно изиграва воле на форхенд. При точка за спечелване на гейма запраща топката в мрежата. Вместо 5 на 1 в нейна полза, резултатът става 4 на 2. Граф сервира: лесна победа, резултатът става 4 на 3. Новотна сервира. Не подхвърля топката достатъчно високо. Главата ѝ е ниско. Движенията ѝ подчертано се забавят. Прави двойна грешка веднъж, втори път, трети. Изтласкана от форхенда на Граф, Новотна необяснимо отговаря с нисък, плосък удар, насочен право към Граф, вместо да изиграе висок форхенд по диагонала, с който би спечелила време да заеме позиция. 4 на 4. Дали изведнъж не ѝ е минала мисълта колко ужасно близко е била до победата? Дали си е спомнила, че никога преди не е печелила голям турнир? Дали пък не е погледнала през мрежата, съзирайки Щефи Граф – Щефи Граф!, – най-великата състезателка от нейното поколение?

Сега Новотна, видимо развълнувана, се движи напред-назад и подскача на сервис линията в очакване на сервиса на Граф. Задъхана, си прошепва нещо. Очите ѝ шарят по корта. Граф печели гейма с лекота. Новотна сякаш е минала на бавни обороти, не печели нито една точка: резултатът става 5 на 4 за Граф. Отстрани на корта Новотна изтрива ракетата и лицето си с кърпа, а после попива пръстите на ръката си един по един. Неин сервис. Пропуска рутинно воле, тръсва глава, говори си. Не успява с първия сервис, повтаря, после, в настъпилото оживление, удря ужасно лош бекхенд, който изтръгва ракетата от ръката ѝ и я запраща нанякъде. Новотна е неузнаваема. Сякаш не е елитна тенисистка, а начинаеща. Рухва под напрежението, но защо това се случва за нея – както и за всички зрители – така изневиделица? Нали се предполага, че точно при напрежение изваждаме от себе си най-доброто? Правим упорити опити. Концентрираме се повече. Качва ни се адреналинът. Стараем се да изпълним по-добре задачата. Е, какво ѝ става?

При точка до спечелване на шампионата, Новотна запраща нисък, предпазлив и плитък лоб към Граф. Граф забива отвисоко неподлежащ на връщане смаш и добре че това е краят. Смаяна, Новотна се доближава до мрежата. Граф я целува по двете бузи. На церемонията по награждаването херцогинята на Кент връчва на тенисистката наградата за второто място – малка сребърна чиния – и ѝ пошушва нещо в ухото, а Новотна сякаш едва сега осъзнава какво е направила. Ето я, потна и изтощена, наведена към изтънчената беловласа херцогиня с перлена огърлица. Херцогинята се повдига и придърпва главата на Новотна на рамото си, при което спортистката заридава.

2.

Човешките същества се объркват, когато са под напрежение. Пилоти катастрофират, гмуркачи се давят. В ослепителния блясък на състезанието баскетболисти не могат да улучат коша, а голфъри не уцелват дупката. Когато това се случи, казваме, че някой се е „паникьосал“, или, на спортен жаргон, че е „блокирал“. Но какво означават тези думи? И двете имат отрицателен оттенък. Прието е, че да блокираш или да се паникьосаш е равносилно на това да се откажеш. Наистина ли обаче всички форми на неуспех са равнозначни? И какво ни казват те за нас самите и за собствените ни мисли? Живеем във време, в което сме обсебени от успеха и се опитваме да документираме безброй начини, по които талантливи хора преодоляват предизвикателства и препятствия. Може обаче да се поучим много и от документирането на случаи, при които талантливи хора се провалят.

„Блокирането“ звучи неясно и общо, но всъщност описва конкретен вид неуспех. Например, психолозите често използват една допотопна видеоигра за изпробване на двигателните умения. Слагат те да седнеш пред компютър, на чийто монитор са изобразени четири кутийки в редичка, а на клавиатурата има съответно четири бутона в редичка. Върху кутийките на екрана започват едно по едно да се появяват хиксчета; задачата ти е при всяко хиксче да натиснеш съответстващия му бутон на клавиатурата. Според Даниел Уилингъм, психолог във Вирджинския университет, ако предварително ти е обяснен моделът, по който се появяват хиксчетата, това би скъсило значително времето за реакция и натискане на правилния бутон. Първите няколко рунда, докато запомниш последователността, би играл по-внимателно, след което ставаш все по-бърз. Уилингъм нарича това „експлицитно учене“. Ами ако не ти е казано, че хиксчетата се появяват в определена последователност и ти не схванеш, даже след като поиграеш известно време, че съществува модел? И в този случай ще ускориш темпото – ще разгадаеш последователността несъзнателно. Уилингъм нарича това „имплицитно учене“ – учене, което става отвъд осъзнатостта. Тези две системи на учене са съвсем различни, разположени са в различни части на нашия мозък. Улингъм казва, че когато за първи път ти преподават нещо – да речем, как се удря бекхенд или висок форхенд, – ти го осмисляш с усилие, вникваш в наученото. Но в процеса на усъвършенстване надделява имплицитната система. Започваш да изпълняваш бекхенда гладко, без да се замисляш. Нервните центрове, свързани с имплицитното учене, се занимават със силата и времевата рамка, и когато тази система заработи, започваш да развиваш усет и точност, способност да удариш топката в момента на отскачането ѝ от земята или да биеш сервис със 120 километра в час. „Това е нещо, което се случва постепенно – казва Уилингъм. – Биеш няколко хиляди форхенда и въпреки това продължаваш да обръщаш внимание. Но вече не чак толкова. Докато накрая изобщо не забелязваш какво върши ръката ти.“

В условия на стрес обаче е възможно да надделее експлицитната система. Ето това означава да блокираш. Когато Яна Новотна започва да греши на „Уим – бълдън“, то е защото се е върнала към времето, когато е мислела за ударите си. Тя губи своята непосредственост, усета си. Прави двойни грешки при сервиса, не успява да върне високите топки – ударите, които изискват най-тънка чувствителност към факторите сила и време. Сякаш става друг човек – играе бавно и предпазливо като начинаеща, защото, в известен смисъл, отново е начинаеща: разчита на учебна система, която не е ползвала от дете при изпълнение на сервиси, високи форхенди и волета – от времето, когато е правила първите си стъпки в тениса. Същото се случва с Чък Ноблаух, втория бейзман на „Ню Йорк Янкис“, който необяснимо защо се затруднява да хвърли топката към първа база. Стресиран, че играе пред 40 хиляди фенове на стадиона на янките, Ноблаух изведнъж превключва на експлицитен режим и започва да хвърля като играч от детската лига.

Паниката е нещо съвсем друго. Да разгледаме следния случай, когато при гмуркане става инцидент – разказа ми го Ефимиа Морфю, специалистка от НАСА по въпросите на човешкия фактор: „Случи се преди десетина години в залива Монтърей, Калифорния, по време на гмуркане в открити води за получаване на сертификат. Бях на деветнайсет. Упражнявах гмуркане от две седмици. За пръв път излизах в открити води без инструктор. Бяхме само двете с приятелката ми. Трябваше да се спуснем на около петнайсет метра дълбочина и да направим упражнение, при което сваляме регулатора от устата си, вземаме резервния от водолазната жилетка и правим издишване през него. Приятелката ми направи упражнението. Аз поех втория си регулатор – сложих мундщука в устата си и издишах, за да прочистя канала му, после вдишах и – за моя изненада – усетих вода. Вдишвах вода. После маркучът, който свързваше мундщука с бутилката – моят източник на въздух, – се отпуши и въздухът експлодира в лицето ми.

В този момент ръката ми посегна към маркуча с въздух на моята партньорка, бях готова да го изтръгна от нея. Стана без да мисля. Физиологична реакция. Очите виждат как ръката прави нещо безотговорно. Боря се със себе си. Недей! Тогава се опитах да помисля как да постъпя. И не се сетих. Хрумна ми единствено това: ако не можеш да си помогнеш сама, остави човека до теб да се погрижи. Отпуснах ръка и просто останах в покой.“

Това е христоматиен пример за пристъп на паника. В този момент Морфю е спряла да мисли. Забравила е, че има резервен източник на въздух, който работи безпроблемно и който секунди преди това е махнала от устата си. Забравила е и че партньорката ѝ също разполага с нормално функциониращ източник на въздух, който лесно могат да споделят; забравила е също така, че ако грабне регулатора на партньорката си, ще изложи на опасност и двете. Останал ѝ е единствено най-примитивният инстинкт: да се докопа до въздух.

Стресът изтрива краткосрочната памет. Обикновено хората с голям опит не се паникьосват, защото щом стресът изтрие краткосрочната им памет, идва опитът, на който да се опрат. Какво обаче прави новак като Морфю? „Опитах се да помисля как да постъпя. И не се сетих.“

Наред с другото, паниката причинява така нареченото от психолозите „стесняване на възприятията“. В едно изследване, направено в началото на седемдесетте години на ХХ век, на група субекти е възложено да изпълнят задача за наблюдателност, като са поставени в симулатор – камера под налягане, – създаващ условия като при гмуркане на двайсет метра дълбочина. Освен основната задача за наблюдателност, те трябва да натискат бутон винаги когато с периферното си зрение забележат проблясване на светлинка. Субектите в симулатора имат много завишени спрямо контролната група сърдечни показатели, което означава, че са в стрес. Този стрес не се отразява на основната задача за наблюдатеност, но при улавяне на проблясването с периферното зрение субектите показват почти двойно по-слаби резултати спрямо контролната група., Човек се фокусира върху едно нещо, което поглъща цялото му внимание – обяснява Морфю. – Има един известен пример от авиационната практика: индикаторът за спускане на колесника при приземяване е повреден и пилотите нямат представа дали колесникът е спуснат, или не. Те са толкова съсредоточени върху лампичката, която не свети, че не забелязват, че автопилотът не работи и… самолетът се разбива.“ Морфю посяга към мундщука на партньорката си, защото той е единственият, който вижда.

В този смисъл паниката е обратното на блокирането. Да блокираш означава да мислиш твърде много.

Да се паникьосаш означава да мислиш твърде малко. Блокирането води до загуба на инстинкта. Паниката е завръщане към инстинкта. Може да ни се струва, че са едно и също, но всъщност разликата помежду им е от небето до земята.

3.

Защо тази разлика е важна? Всъщност в някои случаи не е толкова важна. Ако си бил на крачка от спечелването на тенис мач, но в крайна сметка си загубил, какво значение има дали си блокирал, или си изпаднал в паника – така или иначе, загубил си. Ясно е обаче, че в някои случаи анализът на това как се е стигнало до неуспеха е ключов за разбирането на причините за този неуспех.

Да вземем за пример самолетната катастрофа, при която загива Джон Ф. Кенеди-младши. Подробностите около полета са добре известни. В една петъчна вечер през юли 1999 г. Кенеди излита със своята съпруга и с етърва си и се насочва към остров Мартас Винярд. Нощта е мъглива и Кенеди лети над бреговата ивица на Кънектикът, а светлините отдолу му служат за водач. При Уестърли, Роуд Айланд, той изоставя брега и се насочва право към пролива Роуд Айланд и в този момент, очевидно дезориентиран от тъмнината и леката мъгла, предприема серия странни маневри: накланя самолета надясно по посока на океана, после – наляво. Издига се и се спуска. Ускорява и намалява скоростта. Само на няколко мили от целта Кенеди губи контрол върху управлението и самолетът пада в океана.

Казано на специализиран език, грешката на Кенеди се състои в неспособността му да поддържа праволинеен хоризонтален полет. Това се оказва критично, защото когато самолетът се наклони на една страна, той започва да завива и крилата му губят част от способността си за издигане. Оставен без контрол, този процес се ускорява. Ъгълът на наклона се увеличава, завоят става все по-остър и самолетът се устремява към земята като в свредел. Пилотите му казват „спиралата на смъртта“. А защо Кенеди не е овладял спускането? Защото когато видимостта е малка, а стресът – голям, дори да осъзнаваш, че си влязъл в спиралата на смъртта, изправянето на крилете се оказва изненадващо трудно. Под натиска на напрежението Кенеди не успява да се справи.

Ако пилотираше през деня или при ясна луна, той би успял. Ако вие сте пилотът и гледате право напред от пилотската кабина, ще можете да съпоставите наклона на крилата с линията на хоризонта пред себе си. Но когато навън е тъмно, хоризонтът изчезва. Нямате външна отправна линия, спрямо която да регулирате наклона на самолета. На земята сме наясно дали сме в хоризонтално положение даже когато е тъмно – благодарение на вестибуларния апарат, намиращ се във вътрешното ни ухо. При спираловидното пикиране обаче, под въздействието на силата на гравитацията върху вътрешното ухо, пилотът се чувства в стабилно равновесие даже когато самолетът не е. По същия начин когато сте в реактивен самолет и той се накланя на 30 градуса след излитането, книгата в скута на пасажера до вас няма да се приплъзне към вашите колене, нито пък молив на пода ще се търкулне към по-ниската страна на самолета. Физиката на летенето е такава, че дори по средата на завоя всички в кабината на самолета се усещат в равновесие.

Това е трудно за схващане и за да го разбера, направих полет с Уилям Ланджуиш, автор на чудесна книга за летенето – „Във вътрешността на небето“. Срещнахме се на летището „Сан Хосе“, в самолетния хангар, където милиардерите от Силициевата долина държат частните си самолети. Ланджуиш е здравеняк, встъпил в четиридесетте, с шоколадов загар и хубост, каквато сме свикнали да приписваме на пилотите (поне след излизането на филма „Истинските неща“[179]). Излетяхме по здрач, насочихме се към залива Монтърей и продължихме натам, докато крайбрежните светлини останаха зад нас и нощта заличи хоризонта. Ланджуиш внимателно наклони самолета наляво. Отмести ръцете си от лоста. Небето сега не ми казваше нищо, затова се концентрирах върху бордовите уреди. Носът на самолета се снижи. Стабилизаторът сочеше, че се накланяме първо на 15 градуса, после на 30, после на 45 градуса. „Сега пикираме спираловидно“, каза спокойно Ланджуиш. Скоростта ни постоянно се увеличаваше – от 180 възела на 190, после на 200. Стрелката на висотомера се придвижваше надолу. Самолетът падаше като камък с хиляда метра в минута. Долових съвсем слабо увеличаване на бученето на машината и шума на вятъра, докато се засилвахме. Ако обаче в този момент двамата разговаряхме, нямаше да усетя нищо. Ако кабината не беше херметизирана, ушите ми щяха да изпукат, особено когато влязохме в стръмната част на пикирането. Освен тези усещания обаче нямаше абсолютно нищо друго. При спираловидното пикиране гравитацията – силата на инерцията – е нормална. Както казва Ланджуиш, самолетът обича спираловидното пикиране. Времето откакто започнахме пикирането не надвишаваше 6-7 секунди. Изведнъж пилотът изправи крилата и дръпна лоста назад, за да вдигне носа, като по този начин прекъсне пикирането. Едва тогава усетих цялата сила на инерционното натоварване, което ме залепи на седалката. „При накланянето на самолета не се усеща тежестта на инерцията – обясни Ланджуиш. – За непосветените няма нищо по-объркващо от това.“

Попитах Ланджуиш още колко можехме да падаме. „Още 5 секунди и възможностите на самолета щяха да бъдат изчерпани“, отговори ми той, с което искаше да каже, че при опит да се изтегли самолета от пикиране се образува сила, която би раздробила корпуса на парчета. Отместих погледа си от бордовите уреди и помолих Ланджуиш да направи още едно спираловидно пикиране, този път без да ме предупреждава. Седнах и зачаках. Тъкмо се канех да му кажа да започва да пикира по своя преценка, когато внезапно бях залепен за облегалката. „Току-що се спуснахме триста метра надолу“, каза ми.

Именно невъзможността да усетиш на практика какво прави самолетът е причината нощните полети да са така стресиращи. И такъв е бил стресът, който вероятно е изживял Кенеди, когато е поел към Уестърли над водата, оставяйки зад гърба си ориентира на осветената крайбрежна ивица на Кънектикът. Пилот, извършвал полет до Нантъкет същата нощ, съобщава на Националната служба за транспортна безопасност, че когато е захождал към Мартас Винярд, и хоризонтът, и крайбрежните светлини са били все още видими. Онази странна финална поредица от маневри, които Кенеди е предприел, се е дължала на неистовия му опит да намери просветление в мъглата. Напрягал се е да види светлините на Мартас Винярд, да си върне изгубения хоризонт. Между редовете на доклада, който Националната служба за транспортна безопасност изготвя за катастрофата, едва ли не се усеща отчаянието на Кенеди:

Около 21:38 ч. обектът предприема десен завой в южна посока. Около 30 секунди по-късно спира пикирането на 700 метра и започва изкачване в продължение на нови 30 секунди. През това време обектът спира да завива и скоростта на въздуха се понижава до около 153 възела. В 21:39 ч. обектът се издига на 800 метра и полита в югоизточна посока. Около 50 секунди по-късно влиза в ляв завой и се издига на 850 метра. Тъй като обектът продължава левия завой, машината започва спускане, което достига скорост около 300 метра в минута.

Дали Кенеди е блокирал, или е бил обзет от паника? Тук разликата между тези две състояния е от ключово значение. Ако е блокирал, сигурно е превключил на експлицитен режим. В такъв случай движенията му в пилотската кабина са станали подчертано по-бавни и не така свободни. Вероятно се е върнал към съсредоточеното прилагане на наученото в пилотския курс – всъщност и това би могло да му помогне. Кенеди е имал нужда да помисли, да се концентрира върху бордовите уреди, да се откъсне от инстинктивното пилотиране, което му е вършело работа докато е виждал хоризонта.

Вместо това обаче, по всичко личи, го е обхванала паника. В момента, в който е трябвало да си припомни какво са го учили за пилотирането с помощта на бордовите уреди, главата му – също както при Морфю под водата – вероятно се е изпразнила. Вместо да се съсредоточи върху бордовите уреди, той като че ли се е фокусирал върху един въпрос: „Къде са светлините на Мартас Винярд?“ Вероятно жироскопът и останалите уреди са били станали за него толкова невидими, колкото периферните светлинки при тестовете за изучаване на паниката под водата. Оставил се е на инстинктите си, на това как усеща самолета в тъмното, а в тъмното, разбира се, инстинктите не са могли да му подскажат нищо. Докладът на Националната служба за транспортна безопасност сочи, че за последен път крилата на самолета са били хоризонтални на седмата секунда след 21:40 ч., а самолетът се е забил във водата в 21:41 ч., така че тук критичният период е продължил по-малко от 60 секунди. На 25-ата секунда от последната минута самолетът се е килнал под ъгъл по-голям от 45 градуса. Във вътрешността на пилотската кабина вероятно това се е усещало нормално. В един момент Кенеди ще да е дочул усилилото се свистене на вятъра навън или бученето на машината докато е ускорявала. И като се е доверил на инстинкта си за пореден път, той вероятно е дръпнал пилотския лост в опит да вдигне носа на самолета. Но като е направил това преди да хоризонтира крилата, е предизвикал единствено ускоряване на спираловидното движение и влошаване на положението. Възможно е Кенеди да не е направил нищо, да се е вцепенил пред контролните уреди, търсейки все така неистово светлините на Винярд, когато самолетът му се е забил във водата. Понякога пилотите даже и не опитват да се измъкнат от спираловидното пикиране. Ланджуиш нарича това „да се оставиш на гравитацията по целия път надолу“.

Случилото се с Кенеди през онази нощ илюстрира друга съществена разлика между паниката и блокирането. Паниката се приема за обикновен провал и това е някак негласно осъзнато. Кенеди е бил обзет от паника, защото не е бил достатъчно добре подготвен да пилотира самолет по бордови уреди. Ако беше натрупал още една година летателно време, може би не би се поддал на паниката – и това отговаря на нашето убеждение, че изпълнението на определена задача се усъвършенства чрез трупането на опит, а напрежението е пречка, която усърдният човек може да преодолее. Но блокираш ли, интуицията ти отива на кино. Проблемът на Новотна не е в липсата на усърдие; тя е в не по-лоша форма и не по-малко подготвена от всеки друг тенисист на турнира. А с какво ѝ помага опитът? През 1995 г. в третия кръг на Френското открито първенство Новотна блокира даже още по-зрелищно, отколкото срещу Граф, губейки от Чанда Рубин, която обръща в своя полза неблагоприятния резултат 5 на 0 в третия сет. Сякаш няма място за съмнение, че причината за загубата на чехкинята срещу Рубин се корени в загубата ѝ срещу Граф – вторият неуспех надгражда първия и прави възможно, при преднина от 5 на 0 в третия сет, Новотна все пак да се усъмни в победата. Ако паниката е обикновен провал, то блокирането е парадоксален провал.

През последните години психологът от Станфордския университет Клод Стийл и негови колеги правят редица експерименти, като наблюдават реакциите на поставени под напрежение групи хора, като техните заключения разнищват в дълбочина въпроса какво предизвиква това странно блокиране. Стийл и Джошуа Аронсон дават на група студенти от „Станфорд“ стандартизиран тест и им казват, че той е мерило за техните интелектуални способности, след което белите студенти в групата се справят много по-добре от чернокожите си колеги. Когато обаче същият тест е представен просто като абстрактно лабораторно упражнение, което няма отношение към способностите на участниците в него, резултатите на белите и чернокожите се изравняват. Стийл и Аронсон обясняват това несъответствие с така наречената от тях „стереотипна заплаха“: когато чернокожите студенти са поставени в ситуация, при която се сблъскват директно със стереотипа на своята група – в конкретния случай, свързан с интелигентността, – възниква напрежение, което става причина за тяхното по-лошо представяне.

Стийл и колегите му откриват стереотипната заплаха в действие при всяка ситуация, в която групи са представени в негативна светлина. Дайте на група образовани жени тест по математика и им кажете, че това ще е мерило за техните математически способности, и те ще се представят много по-зле от мъже със същите умения; ако представим същия тест просто като изследователски инструмент, жените ще се справят наравно с мъжете. Или да разгледаме няколко експеримента, проведени от бивш студент на Стийл – Хулио Гарсия, впоследствие преподавател в университета „Тьфтс“. Гарсия събира група бели студенти спортисти, назначава им бял инструктор, чиято задача е да проведе с тях серия физически тестове: колко високо скачат, как правят подскоци на място, колко лицеви опори правят за 20 секунди. После инструкторът ги кара да повторят тестовете и, както се досещате, втория път резултатите във всяко едно от физическите упражнения са по-добри. Тогава Гарсия подлага на теста втора група студенти, като за втория тур изпитания на мястото на белия инструктор е поставен афроамериканец. В този случай белите студенти не подобряват резултатите си в скока на височина. При третото провеждане на експеримента е определен нов чернокож инструктор – значително по-висок и по-едър от първия чернокож инструктор. Този път белите студенти скачат по-зле от предишния път. Техните постижения при лицевите опори обаче остават без промяна при различните опити. В крайна сметка няма стереотип, който казва, че белите не могат да направят толкова лицеви опори, колкото чернокожите. Резултатът, който е повлиян от смяната на инструкторите, е при скока на височина, защото в нашата култура се смята, че белите не могат да скачат.

В това, че чернокожите студенти се справят с покриването на тестове по-зле от белите, разбира се, няма нищо ново – както и че на скоковете белите студенти не са толкова добри, колкото чернокожите. Проблемът е, че винаги сме отдавали този вид неуспех в условията на напрежение на паниката. Какво казваме на недобре справилите се спортисти и студенти? Същото, което казваме и на новобранците сред пилотите или гмуркачите: упорита работа, концентрация, по-сериозно отношение към тестовете за проверка на способностите. Стийлс обаче твърди, че ако анализираме поведението на чернокожите студенти или на представителките на нежния пол в условията на стереотипна заплаха, ще установим, че при тях не се забелязва тенденция да налучкват отговорите, както би направил изпаднал в паника човек. „По-скоро виждаме съсредоточеност и обмисляне на отговорите – твърди той. – Когато ги интервюираме, установяваме, че, поставени в условия на стереотипна заплаха, те си казват: „Виж сега, тук трябва да внимавам – няма да допусна да объркам нещата“. Веднъж решили да се придържат към тази стратегия, те се успокояват и се справят с теста. Но този подход не работи при стандартизиран тест. Колкото повече се съсредоточавате и внимавате, толкова повече ще се отдалечавате от интуицията, която би могла да ви помогне, от бързата реакция. Мислят, че са се справили добре и се опитват да се справят добре. Но не го правят.“ Това е блокиране, а не паника. Спортистите на Гарсия и студентите на Стийл са като Новотна, а не като Кенеди. Те се провалят, защото са добри в своите области: само човек, който го е грижа дали се справя добре, усеща напрежението от стереотипната заплаха. Обичайната рецепта против неуспех – работи по-усърдно, отнасяй се към теста по-сериозно – само ще задълбочи техните проблеми.

Този урок определено не е лесен, но още по-трудно за разбиране е това, че блокирането изисква да обърнем внимание не толкова на човека пред когото е поставена задача, колкото на ситуацията, в която се изпълнява задачата. Новотна не може да направи нищо, за да предотврати провала си срещу Граф. Единственото, което евентуално е можело да я спаси, е било – в критичния момент в третия сет – телевизионните камери да бъдат изключени, херцогът и херцогинята да си тръгнат и зрителите да бъдат поканени да изчакат навън. В спорта, разбира се, това не се прави. Блокирането е една от най-драматичните съставки при спортните състезания, защото зрителите трябва да присъстват, а способността да преодолееш напрежението от присъствието на публиката е част от онова, което се изисква, за да бъдеш шампион. Но не е нужно тази безмилостна непреклонност да управлява и другите сфери на живота ни. Трябва да разберем, че понякога лошото представяне не е отражение на заложените способности на изпълнителя, а на отношението на публиката; както и че понякога слаб резултат на теста означава, че си имаме работа не с лош, а с добър студент.

5.

През първите три рунда по време на Голфтурнира на майсторите през 1996 г. Грег Норман има на пръв поглед непреодолимо преимущество пред стоящия най-близко в класацията негов съперник – англичанина Ник Фалдо. Норман е най-добрият играч в света по онова време. Прозвището му е Акулата. Той не си губи времето около феъруея[180], крачи гордо по терена – рус и широкоплещест, следван усърдно от своя кади[181]. До последния ден на шампионата, когато идва ред на деветата дупка. Норман играе с Фалдо и двамата изиграват добре първите си удари. И тогава се изправят предгрийна[182]. Срещу флагчето има стръмнина, така че всяка къса топка би се изтъркулила обратно в ниското. Фалдо удря пръв и топката се приземява на безопасно далечно разстояние, пласирана добре до чашката[183].

Следващият е Норман. Застава над топката. „Тук единствено трябва да се пази от къс удар“, съобщава очевидното коментаторът. Норман замахва и стикът му замръзва във въздуха, следвайки посоката на полета на топката. Ударът се оказва къс. С каменно изражение Норман проследява движението на топката обратно, трийсет метра надолу по хълма, и с тази грешка нещо в него се пречупва.

На десетата дупка той побутва топката наляво, прави третия си удар, пласира го добре до чашката и пропуска абсолютно достъпен пут. На единайсетата трябва да направи еднометров пут, за да постигне пар[184] – нещо, което е правил цяла седмица. Преди да вземе стика, разтърсва настрани ръце и крака, за да се отпусне. Пропуска третия си директен боги[185]. На дванайсетата дупка Норман запраща топката право във водата. На тринайсетата улучва купчина борови иглички. На шестнайсетата движенията му са вече толкова механични и несинхронизирани, че когато удря топката, бедрата му се извъртат пред тялото, а топката отплува към езерото. Тогава той взема стика си и прави отчаян опит да постигне синхронизирано движение на терена, защото онова, което вече е ясно от 20 минути, става официален резултат: той е пропуснал своя шанс в живота.

Фалдо започва деня шест удара след Норман. Докато дойде време двамата да тръгнат бавно през тълпата зрители към осемнайсетата дупка, Фалдо има преднина от четири удара. Той обаче прави тези финални стъпки спокойно, почти незабележимо поклаща глава, като я държи наведена. Разбира какво се е случило на игрището за голф този ден. И изпада в плен на едно особено състояние при вида на блокирал противник – когато човек разбира, че спечеленото от него е по-малко от победа, а изгубеното от съперника му е по-малко от поражение.

Когато всичко свършва, Фалдо обгръща с ръце Норман. „Не знам какво да кажа – просто искам да те прегърна“, прошепва той, а после изрича единственото, което може да се каже на блокирал човек: „Чувствам се ужасно заради случилото се. Много съжалявам“. И тогава двамата мъже заридават.

21 и 28 август 2000 г.

Малкълм Гладуел е американски журналист, автор и бизнес консултант от британски произход. Той е автор на няколко книги, две от които стават номер едно в списъка с бестселъри на „Ню Йорк таймс“ – Повратната точка: Как малките неща могат да доведат до големи промени (2000) и Проблясък: Силата да мислиш без да се замисляш (2005).

Сбогом, Източна Европа!

Автор(и): Джейкъб Микановски

Източна Европа изчезва. Не физическото пространство, а идеята. Онова, което поддържа района цялостен в представата на хората – споделеното усещане за окупация и изключване, ценните спомени за претърпените поражения, едва ли не постоянното бреме на икономическата изостаналост. Всичко това вече го няма или поне не се забелязва толкова ясно, колкото преди. Отидете в Прага, Варшава, Будапеща, Братислава, Вроцлав, Дебрецен, Тимишоара или Талин. Разходете се по улиците. Отбийте се в моловете, до щандовете за мобилни телефони. Как ще разберете, че не сте в Бремен, Шарлероа, Нюкасъл или Фарго? Магазините са едни и същи. Marks&Spencer, H&M, C&A. Хората са облечени еднакво. Гледат едни и същи неща, шофират едни и същи коли. Къде останаха трабантитe и малките полски фиатчета от скъпото ни минало?

Губейки самобитността си, под напора на уеднаквяващите сили на глобализацията и просперитета, Източна Европа е на път да бъде забравена. Като обект на академични изследвания, тя е в криза. Академичните позиции във факултетите са на път да изчезнат. Американският съвет на просветените общества (ACLS) спря да финансира изследвания… Като изключим спорадичните излъчвания на „Ида“[186] или някои румънски заглавия, внасянето на филми от района почти е спряло. Литературните преводи, въпреки геройските усилия на издателства, като „Туистид Спун Прес“ и поредиците на „Ню Йорк ривю ъф букс класикс“, също вече са огромна рядкост.

Отминаха дните, когато „Пенгуин“ издаваха поредицата „Писатели от другата Европа“ или когато Сюзан Зонтаг ни съветваше да четем Данило Киш, докато все още имаме време. Оттогава Източна Европа бе сведена до фон за фантазиите на други хора. Познавам изтъкнат учен от региона – историк, с редовен курс по история на Източна Европа, – който ми сподели, че всяка година студентите му задавали въпроса могат ли хората от това „сиво място“ да обичат и да се смеят. Винаги е леко унизително да четеш книга на английски с герой от Източна Европа. Никога не можеш да си сигурен дали няма да бъде отчаян от живота чистач (разбирай поляк), харизматичен измамник (унгарец), гангстер от посткомунистическата епоха (сърбин) или пък източник на еротично пробуждане за човек с литературни интереси (чех – за американците; и всички гореизборени – за жителите на Ирландия и Обединеното кралство).

Но вероятно Източна Европа никога не е съществувала. Навярно тя е била само плод на въображението от времето на Студената война. Ако падането на Желязната завеса успя да заличи геополитическите причини да се изучава районът, с еднакъв успех то успя да премахне основната спояваща сила. В края на краищата, кое е общото между Албания и Естония или Беларус и Словения? Като изключим, че са части от отдавна залезли империи, те не споделят почти нищо по отношение на културата, икономиката или вярата. Източна Европа в момента представлява периферия като всяка друга – леко провинциална, леко мудна, но предимно спокойна, почти невъзмутима.

(…)

Аз обаче искам да говоря за Източна Европа извън стереотипите. Искам да говоря за нея като за място на неочакван космополитизъм, като за съзвездие от микрорегиони, чието индивидуално тесногръдие и егоцентричност изграждат нещо, надхвърлящо сбора на отделните части. Искам да покажа, че Източна Европа, нейната литература и история са от ключово значение, ако желаем да разберем ХХ век – кошмара, от който все още не сме се събудили напълно. Искам да говоря за нея през призмата на разнообразието, модерността и конкуриращите се авангарди. И при все това, вижте ме само – страница по-късно съм затънал до уши в тресавището на носталгията и руританските[187] клишета.

Истината е, че Източна Европа не принадлежи толкова на географията, отразена в атласите, колкото на психогеографията. Тя не е място в истинския смисъл на думата, а е по-скоро състояние на ума. Неведнъж съм попадал в кътчета на Източна Европа далеч по̀ на запад от линията „Одер-Триест“. Случвало ми се е и когато съм се намирал под надлези на магистрала, докато съм чакал на опашка в агенцията за регистрация на автомобили или в чакалните на занемарени автогари. Винаги съм си мислел, че Прустовият ефект е фалшив конструкт, литературен прийом, но проклет да бъда, ако не ми се е случвало да доловя миризмата на застояла мръсотия в тоалетната на една от лабораториите по физика на приземния етаж в Бъркли и в миг да се пренеса на стълбището в блока на баба ми във Варшава с мирис на засъхнала урина, гнилоч и онзиденшна вода за миене на под, без препарат за ароматизиране.

Източна Европа не просто се крие по ъглите на селските алеи като Фокнъровия окръг Йокнапатофа. Появява се и изчезва като телефонната кабина на Доктор Кой[188]. Най-добрият начин да навлезете в нея е чрез литературата ѝ. Откъде да започнем? Мога да предложа списък с любими автори – Витолд Гомбрович, Ярослав Хашек, Бруно Шулц, Бохумил Храбал, Данило Киш, Исмаил Кадаре, Херта Мюлер, Агота Кристоф, Ласло Краснахоркай, Чеслав Милош, Збигнев Херберт – но се опасявам, че това просто ще зарине читателя с непознати (и трудно произносими) имена. По-добре ще е, вместо това, да потърсим ключови характеристики. Това обаче е мъчна задача предвид езиковото и географско разнообразие на Източна Европа.

В любовта към източноевропейската литература несъмнено има елемент на златотърсачество – търси се следващото, още по-незнайно, още по-малко парченце от световната литература. Първи са поляците, чехите, унгарците, подир тях се нареждат румънците, югославяните (от всякакви видове), албанците и балтите. Краят на този процес настъпва с куронийците. Куронийците са вече изчезнал балтийски народ, който някога обитавал крайбрежието на Латвия и Литва. Тяхната литература била светска и се състояла от едно римуващо се двустишие. Открива я американски студент по философия през 70-те години на миналия век в средновековен ръкопис, съхраняван в швейцарска библиотека. Изглежда, че авторът е бил недоволен студент по теология от XIV век. Двустишието гласи: „За ваше здраве, драги! Лош другар е онзи,/който пиво силно иска, но за пари се стиска“. Макар и да е пределно ясно, че двустишието е посветено на някого, изпросил си бира от автора в университетската пивница, то предизвиква тонове коментари.

Толкова за куронийската литература. Но, като цяло, чудатото и неразбираемото са част от чара на източноевропейците. Ето, впрочем, целия учебен план за курс по унгарска литература в „Юнивърсити колидж“ в Лондон: „Настоящият курс има за цел да въведе студентите в множество теми в унгарската литература от Първата световна война насам, сред които: дистопични фантазии, нелепостите в малкия град, генитална мизогиния, мизантропски нарцисизъм, идеологията като сексуална ориентация, онанистични палимпсести, антисемитизъм срещу псевдохоландците и мономаниакалната ревност на холандските морски капитани, женени за французойки. Подробно ще бъдат анализирани десет основни произведения на унгарски, като се вземе предвид и по-широкият исторически и културен контекст.“

Този списък повдига много въпроси. Най-вече що за теми са това. И какво е онанистичен палимпсест? Преди всичко, поне за мен, той е невероятно обещаващ. Ако унгарската литература беше банков трезор, този учебен план щеше да ме накара да събера експертен екип, за да го разбием. А все още дори не сме засегнали биографиите на някои от нейните представители – като например Геза Чат[189], психиатър, който пише мемоарите си в санаториум, докато изпада в морфинова психоза и чиито разкази, пропити с насилие, вещаят убийството на съпругата му и собственото му самоубийство; или пък драматургът Йодьон фон Хорват, който, типично по източноевропейски, е идентичностно объркан и описва себе си като „типична смесица от стара Австро-Унгария: маджарин, хърватин, германец и чех“, чиято „татковина е Унгария, [а] майчин език е немският“, и който прекарва 30-те години на ХХ век с болното убеждение, че ще загине в неизбежната война срещу нацистите, а умира, смазан от дърво, което паднало, докато се разхождал по „Шанз-Елизе“.

Да се гледа само текстът, препоръчват французите, но как да четем автор от Източна Европа, без да вземем предвид неговия или нейния живот? Дали ще става въпрос за изгнаничество, лишаване от свобода, болест, убийство или лудост, несполуката е част от чара. Веднъж попаднах на една полска антология с произведения от, както бяха наречени на корицата, „Прокълнатите поети“. Прелистих я небрежно с известно отегчение от постоянните истории за алкохолизъм, бездомници, самоубийства и забвение. След това обаче установих, че сборникът обхваща четири тома и така се озовах на ръба на метафизична бездна.

И все пак, остава въпросът – има ли наистина нещо, което да обособява литературата на Източна Европа в една самостоятелна цялост, като изключим нейната невнятност, чудатост и злощастие. Смятам, че има. Дори съм на мнение, че то е с недвусмислено значение за световната история. Предлагам на вниманието ви една теория, широка и обобщаваща, в която изключенията несъмнено ще са повече от правилата.

В развитието си през XIX век западноевропейският роман изследва напрежението между психическите влечения и ограниченията на буржоазните порядки. Героите се движат във вълшебен квадрат с четири страни: амбиция, желание, благоприличие и прелюбодеяние. За разлика от западноевропейския роман, в американския обикновено са изобразени мъже и жени, които се сблъскват с едно пространство на свобода и мащабни възможности, твърде големи за тяхната незначителност. Той се гради върху идеята за бягството, прокуждането, освобождението и преобразяването на личността.

Художествената литература на Източна Европа като цяло се върти около непостоянството на съдбата, неизбежността на историята и всеобщата абсурдност на живота. Тя се предопределя от внезапни обрати, неосъществени амбиции и неприятни изненади. Източноевропейското наследство – потисничество и терор – е повлияло толкова дълбоко на авторите, че е успяло да проникне в самата им представа за повествователна форма.

„Най-поразителната черта на литературата от Централна Европа е, че съзнава историята.“ Това пише Чеслав Милош в опита си да определи същината на онова, което нарича „Нашата Европа“. В романите на Централна Европа[190], за разлика от онези на Западна, продължава той, „времето е напрегнато, конвулсивно, изпълнено с изненади, то на практика е активен участник в повествованието. Това е така, защото времето се свързва с опасност, която заплашва съществуването на националната общност, към която принадлежи авторът“. Това означава, че за да разберете художествената литература на Източна Европа, трябва да разберете историята на Източна Европа[191].

Това може да се окаже трудна задача. Твърде много са страните, твърде много са народите, твърде много са противоречивите наративи и многосрични полиморфно ударени имена. Но се предполага, че аз бих могъл да се справя с предизвикателството. От години преподавам и изучавам историята на това „сиво място“. За цялото това време не съм стигнал до никакви заключения и не мога да направя обобщение. Онова, което мога да представя, е само една папка с разкази – разкази, които са реални, но които, лично според мен, звучат като измислица или басня. Или пък като виц. Всички те изграждат скелета на моя кратък курс по история на Източна Европа. Вместо подробен хронологичен разбор, те предават част от настроението ѝ, а вероятно и малко от значението ѝ: кубистична история на едно натрошено място. Представям ви тези фрагменти – тези исторически аспекти – в четири части с каденца.

Част ١. Зона със смесено население

Първото, което трябва да се знае за Източна Европа, е, че тя се отличава с изумително разнообразие от народи. Тя е едно от малкото места по света, в които се застъпват толкова много различни езици, религии и етноси. Често тези различия съвпадат с класови и професионални различия. Например, в източна Полша полските земевладелци католици управлявали православното украинско и беларуско селячество, което пък от своя страна ходело в еврейските села, където се говорело на идиш, за да продават продукцията си и да пазаруват стоки за бита. В Трансилвания тези роли се изпълнявали съответно от маджари католици, православни румънци, румънци униати и германци лутерани и калвинисти. В османска Македония, с нейната главозамайваща смес от мюсюлмани, говорещи тюркски и славянски езици, албанци, българи, гърци, арумъни, власи, цигани и сефарадски евреи, социалната структура е твърде сложна, за да ѝ се направи общ анализ.

Друго подобно място е Буковина, провинция на Австро-Унгарската империя в подножието на Карпатите, която оттогава насам е била ту под румънско, ту под украинско управление. Грегор фон Рецори[192], потомък на сицилиански аристократи, заселили се в Австрия през XVIII век, описва в „Снеговете от миналото“ езиковата ситуация от времето на своята младост:

„Майка ни нито говореше, нито разбираше някой от местните езици. Въпреки че немският е бил официалният език в Буковина по време на австрийската епоха, колкото по-навътре в Буковина се навлизаше, толкова по-развален и неразбираем ставаше той – не само за нас, но и за много други националности. Касандра, която не говореше нито един език правилно, се изразяваше отчасти на румънски, русински, полски и унгарски, турски и идиш, като си помагаше с гротескни гримаси и груби, описателни жестове, на които всички се смееха, но реално разбираха“.

Другото, което трябва да се има предвид за Източна Европа, е, че тя закъснява в повечето аспекти. За разлика от съседите си на юг и запад, тя по-късно приема християнството. Освен това, по-късно се организира в отделни държави и по-късно се индустриализира.

Нищо чудно, че местата с най-източноевропейско излъчване, сравнени с тези на други източноевропейци, били най-разнообразни по състав и най-изостанали в региона. За космополитните офицери от австро-унгарската армия едно такова място била Галиция:

„Твърдяло се, че в Галиция има най-много кални и прашни пътища, мухи и въшки, както и най-висока заболеваемост от венерически болести, най-много пияни селяни и лукави евреи. Нито полските земевладелци, нито дъщерите им желаели да имат нещо общо с хабсбургските офицери. Галиция била мястото, където можеш да се напиеш и изобщо да не изтрезняваш; да прекараш нощта в порутено кафене и да се отдадеш на комар и проститутки; да копнееш за цивилизация, отивайки до гарата, за да наблюдаваш как преминава експресът „Лемберг-Краков-Виена“. (Ищван Деак, „Отвъд национализма: Социална и политическа история на Хабсбургския офицерски корпус, 1848–1918“, 1990)

Част ٢. Империя и маскарад

Какво е можело да организира такова хетерогенно и ретроградно пространство? Само империя. Три империи – Хабсбургската, Руската и Османската – господстват в Източна Европа преди Първата световна война. Всяка от тях прилага различна форма на подчинение, за да контролира владенията си. Понякога тези техники граничат с мистичното.

Хаос

Систематизираното знание на Хабсбургската империя била хармонията. И как да е другояче? Тази империя, пише Робърт Джон УестънЕвънс[193], не представлява „държава“, а по-скоро „центростремително съчетание на объркващо разнородни елементи“. Нейните императори управляват твърде много народности, твърде много непокорни благородници и размирни провинции, за да може това място да бъде обединено в нещо повече от идея.

Затова водещите интелектуалци на империята се опитвали да измислят някаква система, която да скрепи в едно цяло неорганизирания хаос. Докато на Запад мислителите откривали законите за земното притегляне и закономерностите във висшата математика, в империята големите умове правели всичко по силите си, за да намерят окултни връзки между династията на императора и слънцето, магнита, извора на хармонията и първичната движеща сила. Математиците ѝ били погълнати от изчисления как да направят от окръжността квадрат. Всъщност, те толкова активно се занимавали с този проблем, че техните изследвания станали известни като „австрийския проблем“. Физиците ѝ работели върху изобретяването на perpetuum mobile. Учените ѝ се опитвали да създадат органон – царят на инструментите и математическият ключ към вселената. Лекарите ѝ търсели онзи универсален лек, панацеята за всички болести, философския камък. Като от последното императорите били особено заинтригувани. Те наемали алхимици от цяла Европа, за да ги просветят в тайните си, първо в Прага, а подир това – във Виена. Един от тях доказал, че философският камък е тайнство, третият елемент от триединството, в което другите два елемента са живакът – отец и сярата – син. Друг пък твърдял, че съзерцанието на камъка е дори по-ценно от богатството, което може да създаде. Но с най-голямо благоразположение сред императорите се ползвали онези, които можели да им направят истинско злато.

Един такъв любимец бил Йохан Конрад фон Рихтхаузен. Той показал на императора зрънце червен прах, след което с него превърнал близо килограм и половина живак в килограм злато. Императорът бил очарован. Той заръчал от златото да се отлее медал, а на Йохан дал рицарско звание и ново име. Оттук насетне той започнал да се нарича Фрайхер фон Каос или Барон Хаус. След това императорът го назначил да ръководи секачницата за монети.

Междувременно интелектуалците на императора продължили с търсенията си. Йохан Фридрих фон Райн разгадал „Апокалипсиса на Хермес“ и „Седемте печата на философа“. Хиеронимус Хирнхайм, абат на Страхов, пък смело започнал да пише в полза на невежеството, като твърдял, че да се учи е лошо и че това води само до суета; истинското познание не било възможно и учените никога не стигали до консенсус. Франческо де Лана-Терци[194] си представя въздушни кораби. Йохан Йоахим Бехер[195] измисля план за добив на полезни минерали от калта на река Дунав. А Атанасиус Кирхер, най-великият от всички тях, разгадава истинската причина за земетресенията и християнските тайни, скрити в египетските йероглифи. Египет бил основан от Хам, известен като Озирис, син на Ной. Светът бил орган, на който свирел създателят. Всеки проблем, причинен от черна магия, можел да се реши с бяла.

Двете империи, Руската и Австро-Унгарската, които господствали в Източна Европа на север от Балканския полуостров, оставили у народите, които управлявали, различни впечатления. От двете Австро-Унгария несъмнено била смятана за по-милостива. Бидейки една произволна структура, крепяща се предимно на предаността към династията и доза барокова магия, империята на Хабсбургите имала най-вече комичен характер. Основните ѝ грехове не се състояли толкова в насилие, колкото в ненужно усложняване, безкрайно и безпредметно измисляне на заплетени придворни ритуали и бюрократичен протокол. В тази страна на суетите впечатлението, което създавал човек сред околните, било много важно, а нелепостите се множали като зайци.

Мъже с черни мустаци

Австро-Унгарската армия най-много се гордеела с униформата на своите офицери – тя се изработвала от фина, чисто бяла материя, която, ако се поддържала правилно чрез прилежно четкане, придобивала едва доловим светлосин отблясък.

Униформите били много красиви и много скъпи. Офицерите често взимали пари назаем, за да могат да си ги позволят. А за да си изплатят заемите, те се хранели само с хляб и прекарвали зимата без дърва за огрев. Да бъдеш в армията на императора, било въпрос на чест, не на алчност. Униформите трябвало да се поддържат безупречно. И най-лекият знак за износване, и най-малкото петънце предизвиквали порицание и необходимост да се закупи нова униформа срещу непосилна сума.

Един ден в средата на XIX век един от генералите на императора наредил всеки офицер в армията му да има черен мустак. За по-русите офицери това преобразяване можело да се постигне само чрез обилно количество вакса за обувки.

Офицерите се събрали с войските си на плаца. Докато стоели „мирно“, а войниците им чакали за проверка, заваляло. Ваксата се стекла от мустаците върху белите униформи. Униформите били съсипани, офицерите – също.

За разлика от Австро-Унгария, водещият принцип в Руската империя не бил натруфеността, а силата. Царете управлявали без ограничения. Техните инструменти били православието и камшикът – странна комбинация, която позволявала насилието и чудесата да вървят ръка за ръка.

Атамани

Казаците от Запорожка Сеч били най-страховитите войници в армията на императрицата. Но били също най-свадливи и непокорни. След като с турците бил подписан мир, императрицата решила, че казаците създавали повече главоболия, отколкото помагали, и изпратила любовника си да арестува главатаря им. По това време главатарят вече бил старец. От южните райони го изпратили в манастир на остров в Бяло море. Заключен в подземна килия, с един единствен прозорец, от който да влиза въздух, се очаквало да предаде богу дух. Ала, подобно на растение или насекомо, което спи зимен сън под земята, той така и не умирал. Изминали 25 години и го пуснали. Когато го освободили, той приличал повече на звяр, отколкото на човек. Брадата му била дълга и сплъстена, дрехите му – превърнати в изгнили дрипи, а ноктите му били достигнали невъобразима дължина. Бил сляп като къртица и като Навуходоносор бил загубил способността си да говори.

Вече свободен, той прекарал още две години в манастира като монах. Починал на 113 години. Днес се смята за светец.

Част ٣. В търсене на модерността

В голяма част от Източна Европа имало резон да се управлява чрез империя. В края на краищата, империите управляват разнообразието чрез неравенство, а националните държави се опитват да създават равенство, като налагат хомогенност. А за да се наложи хомогенност в Източна Европа, е необходима невероятна сила.

Първата световна война допринася за края на империите в Източна Европа, а с него – за трескавото навлизане на модерността. Тази модерност обаче е привидна и второкачествена – донася всичките злини на капитализма и масовата политика, без кой знае какви ползи. В новата действителност хората на сляпо търсят начин да разберат света си. Идеологиите долитат като мълва от далечни земи. Понякога те попадат при хора, които изобщо не знаят какво точно означават.

Идея

В собствените си очи Золтан Бьосьормени бил великан сред великани. Той бил поет – „велик унгарски поет с пророческа мисия“, – както и политик. Слушал плача на унгарските майки и призива на най-милата от всички – Майка Унгария. Бил висш държавен служител, който искал „стотици хиляди да бъдат екзекутирани без милост“, но бил и „готов да помилва“. През 1931 г. се запознал с Хитлер в Германия и мигновено възприел фашизма. Проповядвал антисемитизъм, поземлена реформа и справедливост за бедните. Другарите му били „градинарите на унгарския народ“ и „жетварите на смъртта за еврейските свине.“

Бьосьормени претърпял тежко поражение на изборите. Пресата му се присмивала. Но той никога не загубил вяра. Някои все пак чули посланието му. В сухите равнини на изток селяните все още били под игото на господарите си. Останали без земя и пукната пара, те се отдали на политически каузи, за да избягат от нещастието си. Търсели спасение в религиозни течения и сектантство. Техният бунт трябвало да избухне на 1 май 1936 г., когато три милиона щели да нахлуят в покварената столица и да я изравнят със земята.

Когато този ден дошъл, събрали се едва няколко хиляди в малко градче насред пустата равнина. Набързо били разпръснати. Седемстотин били изправени на съд. Двама на всеки сто притежавали къща или земя. Били облечени в скъсани панталони, къси връхни дрехи или елеци от овча кожа. Никой не носел риза. Твърдели, че искат да загинат за „Идеята“, но когато ги притиснали, не могли да обяснят каква е тя.

В годините между войните витаело усещане за апокалипсис. Марксизмът, фашизмът и национализмът се разпространявали като нови религии. Но някои оставали верни и на старите.

Разпятие

Елиаш Климович, който станал известен като пророк Илия, бил неграмотен дървар, родом от горите на границата между Полша и Беларус. Поел по своя религиозен път благодарение на един бандит. Разбойникът ограбвал и пребивал жителите на селата в област Гржибов. Заплашвал, че ще ги убие. Жандармите на руския цар били безсилни. Затова Елиаш отишъл до града, за да се консултира с най-близкия свещеник – чудотворец. В негово отсъствие друг селянин застрелял бандита. Но заслугата била приписана на Елиаш.

Не след дълго той вече строял църква в провинцията. Никой не знаел откъде има парите. Някои твърдели, че е призовал църквата да се издигне сама от земната твърд. Други пък казвали, че е пророкът Илия, който бил слязъл от небето. И така се прославил. Във Виершалин, своеобразния Йерусалим на Елиаш, насред горската шир се стичали тълпи, за да слушат проповедите му. Жени заставали под стрехите му, целували следите от нозете му, пиели водата, с която се миел. Заобиколили го нови апостоли: Тувия Белски[196], Кобрински, Ян Богослав и кой ли още не…

Тогава дошло лятото на 1936-а. Време за жътва. Върволица селяни крачели по лъкатушещите пътеки между песъчливи хълмове, обрасли с хвойна и лопен. Начело на процесията един носел кръст. Друг – камшик. Трети – трънен венец. Дошли да разпнат своя пророк, тъй като последното разпъване било твърде отдавна. Светът бил станал грешен и покварен, дяволът обитавал земята и се чувствал като у дома си.

Но Елиаш не изгарял от желание да бъде разпънат. Той се скрил от последователите си, като клекнал в една изба, докато го търсели из гората. След три дни се появил, сякаш се бил завърнал от смъртта.

Когато дошли съветските хора, Елиаш бил предаден от един от своите апостоли. Руснаците подигравателно го наричали „полския господ“. Твърди се, че по време на разпит бил несломим. Осъдили го на пет години лагер извън Иркутск в Сибир. Починал няколко години след това в манастир, преустроен на болница, на изток от Красноярск, близо доМариинск. През цялото време последователите на Елиаш му пращали колети. След като се споминал, те продължили да се събират всяка година на върха на светия хълмГрабарка, който трябвало да бъде неговата Голгота, за да пеят елегии за изгубения си рай.

Част четвърта. Вкусът на кръв

Вече се задава епохата на тираните и кланетата. В годините между войните кабаретният свят на австро-унгарската политика изчезва. А движенията, зародили се след това, било то фашистки, комунистически или националистически, рядко са демократични, по-често – кръвопролитни. Но агресията им бива смекчена от умерена амбиция. Империализмът на страните от Източна Европа рядко се простира на повече от няколкостотин километра от техните граници. Освен това, те биват възпирани от универсална липса на компетентност и широко застъпен талант за автосаботаж.

Това не важи за последвалите режими. През Втората световна война Източна Европа е прекроена от две движения, които имат за цел да пречертаят целия свят и едва ли не успяват. В сблъсъка между нацистка Германия и Съветския съюз, Източна Европа се превръща в нещо, което историкът Тимъти Снайдър нарича „Кървави поля“ – утопия на убийството.

Вселената на престъпленията, извършени от нацистите, е твърде огромна, за да може да се разкаже. Холокостът представлява свят сам по себе си. Гигантският му мащаб смазва Източна Европа.

Приют за душевно болни

Константин Пятс е президент на Естония. Естония е малка държава на брега на Балтийско море. Тя получава независимост след Първата световна война. Но е твърде малка, за да остане дълго независима. Когато избухва Втората световна война, Сталин и Хитлер си поделят Източна Европа. Сталин получава Естония.

Първо, той изпраща своя представител Молотов да каже на Пятс, че руснаците трябва да разположат военни бази в страната му. След това го превръщат в марионетка и го карат да приеме 200 указа. Накрая го арестуват. Първо изпращат Пятс в Уфа в оренбургските степи. След това го държат в затвора. Накрая го настаняват в психиатрична болница. Пятс настоява, че това е грешка. Не бил луд. Трябвало да го пратят в чужбина. Все пак, бил президентът на Естония. Те му отвръщат: „Вие сте луд. Луд сте, защото твърдите, че сте президентът на Естония. Все пак, ако бяхте президентът на Естония, нямаше да сте в приют за душевно болни.“

Саркофаг

През 1949 г., по повод 70-ия му рожден ден, Комунистическата партия в Чехословакия решава да почете Сталин, като му вдигне паметник в Прага. Това трябвало да бъде най-голямата статуя на Сталин в света. Провел се конкурс, за да се избере онзи, който ще има честта да я изработи. Всички скулптори в Чехословакия трябвало да участват. Повечето целенасочено саботирали шансовете си, като изобразявали великия лидер в неподходящи пози, усмихнат или с разперени ръце като Исус. Отакар Швац, син на сладкар, който се бил специализирал в изработката на сложни захарни орнаменти за торти, се бил застраховал предварително, като се напил, обръщайки две бутилки водка. За негово нещастие обаче, спечелил конкурса.

Паметникът представлявал Сталин, а зад него – работник, селянин, партизанка и руски войник. В продължение на четири години най-високопоставени партийци ходели при Швац в ателието, за да му дават съвети. Всеки път, когато идвали, се опитвали да направят Сталин по-висок, а последователите – по-ниски. Изработването започнало, гранитът вече се дялал, но въпреки това, критичните бележки не спирали. Съпругата на Швац не издържала на напрежението и се самоубила.

Накрая паметникът бил завършен. Вечерта преди откриването Швац отишъл да огледа скулптурата си. Шофьорът на таксито му казал, че иска да му покаже нещо: „Ето там, от съветската страна, партизанката е хванала руския войник за дюкяна. Тоз, който е направил това, без съмнение ще бъде разстрелян.“ И Швац се самоубил още същата нощ.

Сталин починал. Хрушчов държал знаменитата си реч. Минали още седем години. Най-после Сталин трябвало да бъде унищожен. Но, предупреждавали високопоставените партийци, това трябвало да се направи с достойнство. Експертът по събарянето, когото наели, бил най-добрият в страната. Две седмици преди датата на важното събитие той не можел да спи. А когато ударил часът на изпълнение на задачата, за да се успокои, гаврътнал шест чашки сливова ракия. След експлозията се сринал на земята и заплакал. Откарали го с линейка в психиатрията. Дори и след смъртта си, Сталин продължил да побърква хората.

Каденца

И накрая, една история от собственото ми семейство, защото, да си призная, всеки път, когато чета художествена или историческа литература за Източна Европа, винаги търся нещо за себе си, за родното си място. Ето какво ми разказа майка ми:

Леля Ядвига и чичо Турновски се опитали да се оженят три пъти. Първият път бил в Минск през 1940 г. С хиляди усилия успели да съберат пари за таксата. На път за ритуалната зала обаче били застигнати от приятел, който едвам си поемал дъх от тичане. Спешно му трябвали пари назаем – току-що по магазините се били появили чайници. Дали му парите, предвидени за брачното разрешение. Нямало как. Бракът можел да се отложи – кога пак човекът щял да има възможност да си купи чайник!

Две години по-късно направили втори опит да се оженят в Таджикистан. Вече разполагали с парите и живеели заедно в малък град, където всички се познавали. Когато отишли до ритуалната зала, съветският служител не скрил учудването си – живеят заедно, а все още не са женени. Казал им: редът е сбъркан – трябвало първо да се оженят, а след това да заживеят заедно. И затова не им разрешил да сключат брак.

Третият път бил във Варшава, след войната. Чичо Турновски взел със себе си двама свидетели (единият от тях бил същият онзи Ицек, на когото му трябвали пари за чайник) и отишли в министерството в уреченото време. Но Ядвига липсвала. Не могла да си вземе почивен ден от издателството, където работела. Този път обаче – шест години по-късно – успели. Служителят, който водел ритуала, се съгласил да подпише брачното свидетелство, без да присъства булката.

В историите на пралеля ми обожавах сардоничното ѝ чувство за хумор. За мен тези истории улавят духа на цялото ѝ поколение. Тези мощни животи! Как да ги измерим? С чайници и провалени ангажименти? Защо да изучаваме Източна Европа? За някои от нас това е начин да намерим собствените си корени. Но мисля, че има и нещо друго. Свикнали сме да гледаме на себе си като на главните герои в нашите собствени истории. Историите на Източна Европа предлагат друг начин, по който да гледаме на света. Напомнят ни, че невинаги сме господари на собствената си съдба. Понякога историята действа без нашето участие. И единственият начин да я приемем е да го направим с примирение или смях.

Лос Анджелис ривю ъф букс, 27 януари 2017 г.

Превод от английски Росен Асенов

Джейкъб Микановски е докторант в университета Бъркли, Калифорния, като заедно с това сътрудничи на множество американски културни издания, сред които LA Review of Books, Newyorker, The Point, The Awl и HiLoBrow.com.

Коментари (15)

- 22-03-2017|Гост

Още един труд с изобилни източници (!), който за сетен път потвърждава убедеността ми, че който не е преживял комунизъм и социализъм, няма как да разбере същността на „психогеографска“ Източна Европа, с най-тежкото ѝ животозастрашаващо състояние – НЕСВОБОДАТА. В нея бяхме принудени да се учим още дома си – за да ни предпазят, след това – в училище, в детските политически организации, в ограниченото образование, в невъзможността да се практикуват личните ти религиозни пристрастия, да се чете литература, да се познава изкуство и т. н. и т. н. Тази НЕСВОБОДА от модел на поведение бавно, но неотстъпно се превръщаше в модел на мислене и не малко източноевропейски интелектуалци станаха жертва на собствената си съвест, затова, че са се поддали на този тип мислене, или поне, че мимикрират в него до там, та заблавят себе си. Вярно, че който имаше какво да каже като творец, намираше начин. Ще посоча само „Жените на Варшава“ (Г. Марков) и „Козята брада“ (Й. Радичков“. Но толкова за познанията на автора относно психогеографското понятие Източна Европа. С всичко до тук просто искам да кажа, че въпреки разказаните вицови ситуации („от първа ръка“!?!), психологията на източноевропееца от последните 60 – 70 години не се познава от западната наука.

Малко съм скептичен към разделението на литературата по (психо)географски принцип. Може би все пак ЕЗИКЪТ, респ. екиковата група имат значение? Няма да проявявам суетност относно отсъствието на българската литература в поредицата източноевропейски литератури, цитирани от автора. Но „там буря кърши клонове и сабя ги свива на венец, зейнали са сташни долове и пиши в тях зърно от свинец…“ – това не може да липсва, макар че ще се примиря с отсъствието му в горната литературна класация, защото просто това е световна поезия.

И накрая – вече да не се чудим македонците нация ли са или не – казва го авторът: „В османска Македония, с нейната главозамайваща смес от мюсюлмани, говорещи тюркски и славянски езици, албанци, българи, гърци, арумъни, власи, цигани и сефарадски евреи, социалната структура е твърде сложна, за да ѝ се направи общ анализ“. АНАДЪНМО? Българите били етническа група в османска Македония (?!?!?!?) Най-малко мога да бъда упрекнат в национализъм (дори на моменти се срамувам, че не мога да го предизвикам у себе си), но което е прекалено, е прекалено Може би така ги учат в Америка, но тогава – къде е разликата между САЩ и СССР? Да не забравяме, че СССР признаха 1300 годишнината на България малко след Гърция… А за Русия все още не се знае (дали?) как ни вижда Путин…

Весел свят. Да умреш от смях, ако не ставаше дума за твоята страна.

Но – на въпроса: днес светът е малък, а тук пишат много учени хора, с достатъчно научни титли, знания и възможности. Защо не инициират (на научно равнище) една дискусия и с автора, и с Бъркли, та да разберем какви са историческите им източници за така изказаните по-горе убеждения?

- 22-03-2017|Златко

Гост писа:

И накрая – вече да не се чудим македонците нация ли са или не – казва го авторът: „В османска Македония, с нейната главозамайваща смес от мюсюлмани, говорещи тюркски и славянски езици, албанци, българи, гърци, арумъни, власи, цигани и сефарадски евреи, социалната структура е твърде сложна, за да ѝ се направи общ анализ“. АНАДЪНМО? Българите били етническа група в османска Македония (?!?!?!?) Най-малко мога да бъда упрекнат в национализъм (дори на моменти се срамувам, че не мога да го предизвикам у себе си), но което е прекалено, е прекалено Може би така ги учат в Америка, но тогава – къде е разликата между САЩ и СССР? Да не забравяме, че СССР признаха 1300 годишнината на България малко след Гърция… А за Русия все още не се знае (дали?) как ни вижда Путин…

Весел свят. Да умреш от смях, ако не ставаше дума за твоята страна.

Не е лесно, нали? Цял живот са те учили, че земята е плоска, при това СОБСТВЕНИТЕ ти очи го потвърждават всеки божи ден – и изведнъж току вземе, та се пръкне някой зевзек, който започне да те убеждава, че това не било вярно и че… земята била кръгла! Весел свят. Да умреш от смях, ако не ставаше дума за твоята планета…

Та така, уважаеми. Не е лесно да се приеме, че Македония може и да изглежда като нещо не съвсем българско, погледната някъде отдругаде – примерно откъм самата Македония. Или Гърция. Или… знам ли още къде…

А междувременно, ако са ви останали неоскубани коси след четенето на този толкова любезен текст, опитайте да позачетете някои други, които са публикувани тук в хода на годините. Но само ако са ви останали коси за скубане, повтарям.

И така, тук само няколко:

От селяни към граждани, от селото към нацията

Проповедници на бога и мъченици на нацията

Спомени за българската окупация на източна Македония: три поколения

Македония във водовъртежа на Втората световна война

- 22-03-2017|Гост

За сетен път се убеждавам, че писането на коментари е излишно – поне в Либерален преглед. С оглед либералността му, винаги ме е учудвала позицията на списващия изданието, която не търпи не само намек за критика, но дори и елементарно съмнение в ПЪЛНОТАТА на източниците на публикуваните тук материали. Наистина, би ми помогнало да погледна с други очи на Македония, тъй като дядо ми по майчина линия е от Загоричане (Василики), а този по бащина – чист грък! Ако не съм се изказал ясно, че очите ми гледат от много страни, да добавя само базираното на ОТОМАНСКИ източници определение на границите на Сан Стефанска България, базирано от своя страна на етнически принцип. Да, дори да списваме Либерален преглед, има и други източници на информация на този свят, като започна с Уикипедия за начинаещи. Бъди здрав и се смей на пъстрата балканска съдба!

- 22-03-2017|Златко

Хубаво, че го захванахме тоя разговор. Подсети ме, че е крайно време да направя един сборник с нещата, които съм публикувал за Македония тук в хода на годините. Който иска – да чете. Който не – да се смее…

- 22-03-2017|Гост

Сърдечно благодаря! Никое четене не вреди! Не знам за тебе, но аз се развеселих – ужасно забавно е да дразня! А относно смеенето – прави го този, който го може – като всичко на този свят!

- 27-03-2017|Читател

Мога да си обясня защо Дж. Микановски не споменава никъде „Либерален преглед“, който го представя на българската публика. Фацит: Приносът на този е-Давид е голиатски. А колкото до това какъв е неговият издател, ще ни кажат дните. Аз няма да се подписвам – по обясними причини. Г-н Енев, дръжте прашката си спокойно и винаги заредена. И разчитайте само на дебелоглавието си!

- 27-03-2017|Димитър Венков

Момчето нещо е скарано с историята… Въобще няма да повдигам въпроса около Македония, но много от другите му исторически препратки са грешни. Някои са смехотворни, което като „олекотява“ горното писание като цяло и издават най-обикновено невежество.

- 27-03-2017|Златко

Вечните дежурни сладури! Няма аргументи, няма познания, няма дискусия, приказва се в кварталната кръчма и това е. Микановски е публикуван във ВСИЧКИ водещи културни издания в Щатите. Който не вярва, да отиде на сайта му и да провери. А тук сладурите си дрънкат лъжлив-събеви глупости, ще речеш, че още живеем във времето на Чудомир.

Абе, няма ли да се обади и някой човек, дето има нещо друго освен българска скомина в устата?

- 27-03-2017|Евдокия Борисова

Впрочем, ако се вгледаме сериозно и задълбочено в иначе привидно лековатия – всъщност много атрактивен и артистичен стил на Микановски, както и обилието му от ерудирани примери – ще видим, че той казва няколко методологически фундаментално важни неща. Разбира се обобщенията са опасно нещо, класификациите също, но ще кажа какво особено много ми допадна. Дефинитивните му способности и обобщителното му мислене (типично мъжка мисловна способност, различна от каканижения в духа на „абе тия американци, там как ги учат, те ще ни кажат кои сме ние!“). Коректно е тематологичното дефиниране на западноевропейския роман и неговият герой, вписани в квадрата на амбиция, желание, благоприличие, прелюбодеяние. Американският роман от своя страна задава тематичния квадрат на: свобода и лична незначителност; бягство-пробуждане, освобождение-преобразяване. А източноевропейският? Там по-скоро става дума за кръг (омагьосан) от проблеми: внезапни обрати, неосъществени амбиции, неприятни изненади, исторически неизбежности и съдбовно непостоянство. Ами, да, а не е ли точно така!? Ако човек е, както би казал Пушкин, малко-много чел Кундера, Милош, Хашек, Храбъл и пр., а има и необходимия минимум натрупвания (Балзак, Зола, Флобер; Фокнър, Керуак и пр.), ще си даде сметка, че наистина това е така. Постимперското ни минало ни дефинира като страни и култури, които търсят себе си. През цялото време се питах къде сме ние, къде е българската литература (след като дори куронийската бе описана), но далеч не в клишето, в което я четат горните коментари. Много точно наблюдение е цитираното от Милош и препотвърдено от Кундера: „Централна Европа“ е идентификация с центъра, приобщаване; „Източна“ – оттласкване, изключване. Много хубава и смела статия, браво на Микановски, всъщност, той мисли в дискурса на Весна Голсуърти, обигравайки руританското клише, пише ерудирано и ярко. С метафори и остроумие (метафората с черните мустаци и блестящите униформи беше забавна и убедителна, историята за неслучилия се брак невероятна) – а те са най-мощното оръжие срещу комплексите ни. Браво на момчето. А на нас – по-старичките в литературознанието трябва вече да ни е светнала червената лампичка: време е за преосмисляне на „старите периодизации и новите историзми“ (има такава блестяща статия Яни Милчаков, препоръчвам я); за преизговаряне на понятия като „славянски литератури“, „балкански литератури“, източни, западни и южни. И подреждането ни в тях – някъде там, на литературната и цивилизационна карта на континента и света. Отвъд слугинските идеологически клишета – дали ще ги наречем съветизъм или македонизъм все тая…

- 28-03-2017|Златко

Отличен коментар, скъпа ми Евдокия! Уффф, малко да ми се отпусне душата след вчерашните истории…

- 12-04-2017|Димитър Венков

Я да видим познанията на автора. Примерно:

Казаците от Запорожка Сеч били най-страховитите войници в армията на императрицата. Но били също най-свадливи и непокорни.

Моля?!? Ако това са „познанията“ на автора, можем да спрем дотук.

Запорожкият кош никога не е бил част от някоя държава – нито Ржеч Посполита, нито Русия. По времето на императрицата запорожките казаци отдавна не са някакъв военно-политически фактор (били са такъв 100 год. по-рано, но такива подробности не са много ясно на „блестящите“ американски автори), а още по-малко „най-страховитите войници в армията“… Не са част от тази армия.

А императрицата просто ги преселва на Кубан – там могат да са полезни. И стават част от армията – половин век по-късно.

Скучно ми е да анализирам разните балкански исторически препратки на автора – и те са на такова ниво. Ако някой твърде много настоява, ще го направя.

Може за някого да е блестящ писач, но за мен е лековат. Съжалявам…;-)

- 12-04-2017|Златко

Напудрен глупак, който се опитва за пореден път да се представя като експерт. Не мога да кажа нищо друго освен „българска работа“. Без да знам нищичко по тази тема, отварям Уикипедия и намирам следното:

За всю свою историю половина казачьих воинских формирований входили в вооружённые силы: России (Советского Союза), Великого княжества Литовского, Польши, «вольного города» Гамбурга, Швеции (Мазепа и Гордиенко), Османской империи (Правобережная Гетманщина под Османским протекторатом /1669−1685/, «некрасовцы» и Задунайская Сечь), Персии (Персидская казачья дивизия), Украинской Народной Республики, Парагвая, Германии (Kosakenlager), Маньчжоу-го и Японии (Квантунская армия).

ru.wikipedia.org/wiki/%D0%9A%D0%B0%D0%B7%D0%B0%D0%BA%D0%B8

Толкова по повод горния коментар. Венков, заткнись! Това е ПОСЛЕДНИЯТ твой коментар, който се появява на този сайт.

Глупак с глупак такъв нещастен, караш ме да се излагам тук с теб…

- 12-04-2017|Златко

Разбира се, никой не ми е виновен, че се връзвам на тъпоумието на подобни празноглавци. Все пак, понеже става дума за проверка на факти:

В 1708 году в связи с участием значительной части донского казачества в восстании Булавина, Петр I заставил уничтожить жалованную грамоту Ивана Грозного донскому казачеству, подтверждавшую его права и независимый статус, хранившуюся в подлиннике в войсковом соборе в Черкасске и в многочисленных списках в церквях по казачьим городкам, ежегодно торжественно выносимую и зачитываемую перед казаками на праздник Покрова Богородицы. Таким образом, формально, донское казачество было лишено независимости. Однако, ещё до 1716 года Российская империя вела отношения с областью Войска Донского через Посольский приказ, как со всеми другими самостоятельными государствами. В 1718 году все православные церкви войска донского официально вошли в состав Воронежской епархии, но, несмотря на это, донские казаки ещё достаточно долгое время продолжали исповедовать старообрядчество.

В 1716 году войско Донское перешло в ведение Правительствующего сената, 3 (14) марта 1721 года, согласно именному указу Петра I, объявленному Сенату генерал-адмиралом, графом Ф. М. Апраксиным, все казаки и казачьи войска были подчинены высшему органу военного управления в Российской империи — Военной Коллегии.

Казачьи войска, 1992, с. 7, 53, 172, 216.

ru.wikipedia.org/wiki/%D0%98%D1%81%D1%82…81%D1%82%D0%B2%D0%B0

Не били част от армията на императрицата, а? „Ний тва американцити сутрин за закуска ги ручаме“… Пфуй, че ме ядоса празноглавецът нещастен…

- 15-04-2017|patanasl@yahoo. com

Може в Източна Европа да се говорят различни езици. Може разни части от източна Европа да са били под хегемона на различни държави, но в всички собственоста, движението на хората, разнообразието на възгледи и обичаи бе почти същото в продължение на много години. Огромната разлика за Източна Европа се появява с налагането на стената която я отдели от света. Вътрешната структура бе изтърбушена. Собственоста, свободата на движение, свободата на мисли, свободата на твпрчество бяха унищожени или опаковани в желязни рамки. Талантливия, способния човек се оказа пясък в техния механичен живот. Самата сустема се саморазруши и даже и днес, въпреки падането на ограничителните рамки не може да се съвземе..

За моя любим Фатерланд

Автор(и): Златко Енев

Регистрирам с удоволствие, че поредният превод на един от любимите ми млади автори – Сбогом, Източна Европа! на Джейкъб Микановски – се радва на добро читателско внимание и дори предизвиква спорадични коментари. Нещо не особено често на едно уебмясто, известно със сприхав и не особено толерантен модератор, ако и публиката инак да гори от желание да се изказва. Разбира се, това последното не е особено важно; важното е, че тук се чете хубав текст и че той размърдва нещо в умовете и сърцата на хората.

Добрият Джейкъб е открил удачен способ да представи на американската публика едно място, за което тя инак знае долу-горе толкова, колкото и за устието на Замбези. Разказва кратки и плътни истории, в които вижда нещо като дестилат от душевността и мисловността на това място. Австро-унгарски офицери с боядисани мустаци, казашки атамани, самозвани пророци и, разбира се, кръв, кръв, кръв. Добър текст, стегнат и поучителен, не ще и дума. Джейкъб, както винаги, си остава на висота.

Но една подробност няма как да не смути вечно щръкливата (ми) душа българска – в един текст за Източна Европа не се споменава и дума за България. Както винаги, мааму стара! Почесва се човек така малко обидено, пита се за хиляден път защо така бе, да му се на знае, нас няма ли ни на тоя свят, прозрачни ли сме, невидими ли сме нещо? Що така никой не ще да разказва за нас истории, не ще да ни забележи, регистрира, постави на координатната система?

След което, разбира се, си подхваща отново работата. Какво толкова да се бъхтим, не ни знаят хората, майната им на всички. Като не щат те да ни знаят, и ние не щем да ги знаем. Бихме ли германците през 94-та на световното – бихме ги! А сега да ни кажат нещо де! Мълчат си като… да не казвам, такова.

Такааа. Дотук хубаво, но нали моята работа, пусто, е да редя думички, то като как точно да си подхвана работата след такъв текст? Да взема да споря, да оборвам, да доказвам, че напразно не ни виждат? Ами не, няма смисъл – сънародниците ми това всеки ден го правят я във Фейсбук, я в някоя друга социална медия, но файдица, както казваше баба ми, няма и напръстник да напълниш. Ще трябва значи сам да представя някаква история от вида, дето го е предпочел Джейкъб – нещо кратко, колоритно, запомнящо се. И може би истина, в края на краищата – но това, разбира се, е малко трудна работа, хеле пък в едно време, в което на глава от населението се падат долу-горе по толкова истини, колкото дяволи се побират на върха на една игла.

Да оставим тогава приказките за истина-неистина, викам, и да подхващаме.

И така, ще ми се да ви припомня една интересна и увлекателна история, тази година прави 25 години. Повечето от вас със сигурност познават известния роман на Робърт Харис Фатерланд, в който се представя уж-шантавата идея за една възможна Европа, в която нацизмът не е изгубил войната, ами, напротив, я е спечелил, и то не само спечелил, но и успял да заличи всички следи от най-голямото престъпление на века, Холокоста. Брилянтна идея, не ще и дума – опитайте се само да си представите една Германия, в която никой не е чувал и дума за преследването и унищожаването на евреите. (Тоест, чували са го, разбира се, всички, но за това просто не се говори, защото, първо бият и, второ, кой ти се интересува от нещо, за което не трябва и не е добре да се говори? Живеят си хората живота и това е). Всичко случило се е погребано под масивно мълчание, победителите не ги съдят. Не е за чудене, че книгата се е продала милиони пъти – в края на краищата това е една страхотна притча за естеството на модерното време и нрави. Какво е памет? Какво е история? Какво е отговорност? Един куп трудни въпроси, отговорите на които никой не знае със сигурност, но пък се знае, при това добре, едно – там, където всички мълчат, има добри причини за мълчание. Затваряй си устата, щото…

А сега позволете ми да скоча юнашки в самото ядро на историята, която ми се ще да ви разкажа: такова място има наистина. Има го, при това не забутано някъде в гори тилилейски, ами под носа на всинца, ни в родната, малка, уютна и мила България. Фатерландът не е утопия, той е реалността, която всички ние с вас обитаваме.

Що за глупости, може би ще кажете?

Ами да започнем тогава по ред, викам. Хайде да видим значи как се разплита тази история.

След освобождението от османско владичество малкият народ, който обича да се кичи с думички като „юначен“, не губи прекалено много време в търсене на обяснения за тежкия хал и изостаналостта си. Лозето не ще молитва, то се знае: пътят към модерността преминава през възможно най-бързото отстраняване на всички следи и влияния от старата епоха. Османците са ни натресли на пачи яйца, кой друг може да е виновен? Не стига, че петстотин години са ни държали в невежество и забрава, ами сега и отказват да си отиват. Я гледай колко народ са оставили след себе си, ще речеш, че тук още си е тяхно. Бе ние можем ли или не можем?

Историята на системните опити за прочистване на „българската нация“ от чужди и особено „ориенталски чужди“ елементи доскоро си оставаше пълна тера инкогнита за повечето от нас и едва през последните години, чрез усилията на шепа учени, обикновено вън от академичните български среди, започна да се очертава малко по малко. Ще прескоча тук пред-комунистическите ѝ измерения, защото те са сравнително маловажни в сравнение с онова, което ги следва[197]. Истинската история започва около петнадесетина години след последното ни „Освобождение“.

След „победата на комунизма“ в България следват около десет години на спорадична съпротива, отчасти активна, но повечко пасивна, след което в страната се възцарява мир и любов. Колективизацията е осъществена, горяните са избити, останалите класови врагове са си научили урока. В страната усилено се строи будущее, всичко е мирно и тихо… само дето чепикът ни стяга както винаги на едно и също място: българската нация все още не е чиста! А това, не ще и дума, е позор и петно, което трябва да бъде премахнато с всички възможни средства. Между партията-кърмилница и подопечния ѝ народ по тоя въпрос няма ни най-микроскопично разногласие. Тва помаци, тва цигани, тва турци – всичко тва трябва да се пречисти, мамка му. Или да се пречисти, или да си хваща пътя. А ако не ще… Хмммммммммм…

Подобни неща, разбира се, се случват не само и единствено тук. Комунизмът на Балканите – които, за разлика от Средна Европа, са си останали след войната (почти) също толкова етнически смесени, колкото и преди нея, малко по малко започва да придобива все по-националистически характеристики, интернационализмът на Маркс и учението му бързо е захвърлен на боклука, остава си само старото мото, „тва тук си е наше и чужди навлеци няма да търпим“. И, понеже съпротивата срещу режима е на практика несъществуваща, то за пръв път в страната се появяват реални предпоставки за „решаването на проблема“. Там, където предвоенните български управници са били сковавани от какви ли не международни споразумения и ограничения, днес нищо не стои на пътя на социалните ни инженери. Започва усилена и системна кампания за „пречистване“, която продължава почти тридесет години, и в хода на която най-малко две поколения български мюсюлмани (статистически погледнато – някъде между 10 и 15 процента от населението) биват подложени на масивно потисничество, в сравнение с което „робството“ изглежда като детска песничка. Ела сега да видиш българин как на заем тъпкано връща, байнольо!

Започва се с помаците, в началото на 60-те години. Те обаче се оказват неподозирано корави орехи, съпротивата им е толкова мощна и масова, че първите опити са спрени и смяната на идентичностите се проточва в хода на всичките три десетилетия, при това не съвсем успешно. После идват ромите – с тях всичко е „лесно“, каква ти идентичност у цигани? Раните, които сме им нанесли, си остават скрити в душите им, най-вече по простата причина, че повечето от нас не вярват, че циганите могат да имат души.

Остава си обаче свръхзадачата, истинското прочистване, което е отлагано почти до края. Почти…

В началото на 80-те години нещата са „окончателно назрели“. Започва да се пише най-срамната страница в новата българска история – кампанията за етническо прочистване, известна под евфемистичното название „Възродителен процес“ (между другото – първата в Европа от такъв мащаб след края на войната и свързаните с нея прочиствания и обмени на населения).

За да не ви занимавам с неща, добре известни на всички ни: между 1960 и 1990 в България на систематично етническо прочистване, потискане, прогонване и всевъзможен тормоз, психически и физически, са подложени около милион и половина души (консервативна собствена преценка, изхождаща от факта, че мюсюлманските населения в България исторически възлизат на около милион и нещо хора; повтарям, тук говорим за време от около тридесет години, в което има смяна на поне едно поколение). За сравнение – „официално признатите“ жертви на комунизма, чиято цифра не може да бъде установена с точност, обикновено се преценяват на около 30,000 души, като немалка част от тях всъщност са жертви не на комунизма, а на българския национализъм, тъй като са хора, убити не по политически причини, а просто защото са отказвали да сменят идентичността си. Това са не политически, а етнически жертви.

И, разбира се, срещу всичко това в страната не само няма и следа от съпротива. Напротив, онова, което се случва тук, е същото, което се случва и в нацистка Германия: огромната част от етнически българското население поддържа изцяло политиките на партията и приветства „прочистването на нацията“. Повечето българи стават ентусиазирани поддръжници на политиките за етническо прочистване – а заедно с това и доброволни съучастници в очевидно най-голямото престъпление на режима[198]. Един и половина милиона души са подложени на точно същия вид „мерки“, на които нацистка Германия подлага своите евреи до 1938 г. Гражданските им права са зачеркнати, те са заставени или да сменят идентичността си, или да напуснат страната, имуществото им често бива отнето или продадено на безценица, водачите им са изпратени в трудови лагери, някои от тях са убити. Накратко, тук се случва нещо силно подобно на онова, което се е случило в нацистка Германия – едно определено малцинство, мюсюлманското, бива нарочено като изкупителна жертва, докато мнозинството, ако и от своя страна потискано, ентусиазирано поддържа това и съучастничи на режима.

Тук обаче приликите с Германия приключват, защото, за разлика от постнацистката реалност, онази на посткомунизма не съдържа абсолютно никакви елементи на осъзнаване, признаване или преработване на това масивно-престъпно наследство. Съучастниците в него – огромното мнозинство българи, живели при комунизма, набързо си измиват ръцете и обявяват „процеса“ за дело единствено на някаква въображаема върхушка от хора, която е действала в пълен социален вакуум, без каквато и да било подкрепа от страна на „широките народни маси“. Престъплението е „тяхно“, а самите ние никога не сме вземали каквото и да е участие в него.

В който момент и стигаме точно до „антиутопичната“ история, описвана от Робърт Харис във великолепния му роман. Само че в този тук случай става дума не за нещо измислено, а за гола реалност, ако и мълчаливо отричана от почти всички, тоест приета за несъществуваща. Фатерландът, това сме ние. Колкото и да го премълчаваме или отричаме. И в това, а не в някаква абстрактна изостаналост, се състои основната разлика между нас и онази Европа, която е избрала да поеме отговорността за миналото си. Европата, част от която няма как да станем, докато продължаваме да живеем в отрицание.

Е, това май е всичко, което исках да ви кажа днес. Историята на живота ми от последните десетина години. Нещото, което ям, пия, дишам и – от време на време – вра в очите ви, без да очаквам някаква особена реакция. Естествено.

Ах, да. Мисля да я изпратя на Джейкъб Микановски, разбира се. Кой знае, може пък и да му се стори достатъчно интересна и впечатляваща, за да я включи в собствения си спектър на разбиране за нещата източноевропейски. Така де, и ний сме дали нещо на света, има си хас. Може би не точно онова, което си мислим, че сме дали, но пък кой ли може да каже кое е по-добре? В края на краищата по-добре е да те запомнят като дребен, но не по-малко хищен вълк, отколкото като овца без история. Съгласни? Или не?

Лека ви вечер, уважаеми сънародници!

Берлин, март 2017

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (2)

- 26-03-2017|Истина
За сравнение – „официално признатите“ жертви на комунизма, чиято цифра не може да бъде установена с точност, обикновено се преценяват на около 30,000 души, като немалка част от тях всъщност са жертви не на комунизма, а на българския национализъм, тъй като са хора, убити не по политически причини, а просто защото са отказвали да сменят идентичността си.

Напълно погрешно. Тези жертви са между 20 000 и 30 000 души и става въпрос за избиване на политическите противници на БКП от 9.9.1944 год. до края на годината без съд и жертвите на народния съд от 1945 год. Внушението, че голямата част са етнически убийства е грубо изкривяване на истината. Ако имаш такива данни за това време покажи списък с имена и от кои населени места са убитите.

- 26-03-2017|Златко

Трудно се разговаря при липса на каквито и да било архивни данни, но логиката на аргумента ми е такава: след средата на 50-те години режимът в страната вече преследва не толкова политически противници (тях просто вече ги няма, останали са само единици), колкото етнически малцинства. Това се върши с единодушна подкрепа от страна на българското население на страната (оттук и неизбежните сравнения с нацистка Германия). Какъв точно е броят на УБИТИТЕ хора от малцинствата е трудно да се каже, той обаче едва ли е нищожен, като се има предвид, че говорим за масов терор, упражняван в течение на около 30 години. Предполагам, че има немалко хора, които си казват „Е хайде сега, били сме ги тормозили? Да не сме ги убили, какво толкова?“, но ИМЕННО това е умонагласата, срещу която се боря (и която според мен мотивира коментари като горния).

Разбира се, да се започва спор относно това КОЕ точно зло тежи повече на кантара, е като минимум израз на пълна липса на гражданска съвест. Въпросът тук е не да си мерим жертвеностите, а просто да признаем, че сме съучастници в престъпление, което няма равно в най-новата българска история. Или, с други думи, да поемем отговорността за историята си. Това е единственият път към някакво нормално бъдеще, показва го повече от красноречиво съдбата на трите немскоезични държави след Втората световна война. По този въпрос съм писал достатъчно, не ми се повтарят многократно казвани неща…

(Тук само един примерен текст)…

Преработването на миналото – България, 2013

Април 2017

Митът за възраждането на авторитаризма

Автор(и): Даниел Дюдни, Джон Айкънбери

Защо либералната демокрация ще надделее

След две десетилетия на пост-студено-военен либерален триумф във външната политика на САЩ се появява [отново] предизвикателството от завръщане към една стара антилиберална визия. Според тази визия светът не се движи към универсална демокрация и „края на историята“. Вместо това той се поляризира на два различни лагера и навлиза в епоха на съперничество между западните либерални държави и новите опасни авторитаризми, най-вече Китай и Русия. За разлика от авторитаризмите, които се провалиха така грандиозно в двадесети век, за днешните такива се говори, че са не само съвместими с капиталистическия успех, но освен това представляват и нова конкурентоспособна форма на капитализъм. А присъствието им в международната система значи предвещава засилваща се конкуренция и конфликти, тоест то опасно подкопава изгледите за глобално сътрудничество.

Няколко скорошни развития изглежда подкрепят това ново гледище. Демократичните институции се намират или в застой, или търпят поражения. В Китай диктатурата на комунистическата партия удържа на всички вътрешни предизвикателства, като в продължение на десетилетия успешно ръководи бързо икономическо развитие и капиталистическа модернизация. Покачващите се цени на петрола предоставят нова сила на авторитарните режими. В Русия правителството на Владимир Путин отмени демократичните придобивки и стана все по-авторитарно. В същото време отношенията между Русия и Запада западнаха силно в сравнение с почти-приятелството от ранната пост-студено-военна епоха, а Китай и Западът си остават разделени по въпросите за Тайван, човешките права и достъпа до петрол. Междувременно много по-немощни авторитарни страни като Венецуела и Иран дестабилизират съответните си региони. Както изглежда налице са дори признаци, че тези авторитарни държави се обединяват в борбата срещу либералните западни държави, с помощта на нови съюзи като Шанхайската организация за сътрудничество. Обединените нации и особено Съветът за сигурност се връщат обратно към парализата от времената на Студената война. Според това гледище либералният Запад е изправен пред мрачно бъдеще.

Новите пророци на авторитарното възраждане правят от тезата си важни заключения по отношение външната политика. Един от най-гласовитите привърженици на това гледище, Робърт Кейган, настоява, че за Съединените щати и другите либерални демокрации е време да се откажат от очакванията за глобално сближаване и кооперация. Вместо това те трябва да усилят връзките помежду си, може би чрез създаването на някаква формална „лига на демокрациите“, и да се подготвят за увеличаващо се съперничество и конфликти със съживените авторитаризми. Сдържане, а не ангажираност, военно съперничество вместо контрол над въоръженията, баланс на властта вместо хармония на властта – това, според такива теоретици, трябва да бъдат водещите принципи във външната политика на Съединените щати.

За щастие тази нова стандартна мъдрост е също толкова преувеличение, породено от медийни шумотевици, колкото беше и краят на историята непосредствено след Студената война. Гледището, че авторитаризмите са постигнали ново продължение на живота и днес се оформят като реална алтернатива вътре в глобалната капиталистическа система, е погрешно. Също толкова важно е, че политиките, промотирани от авторитарните възродители, едва ли ще бъдат успешни и, ако все пак го постигнат, ще са контрапродуктивни – те ще отдалечат авторитаризмите от либералната система и по този начин ще послужат като основа за самореализиращо се предсказание [self-fulfilling prophecy]. Макар че днешните авторитаризми може и да са по-компетентни и по-гъвкави в приспособяването към капитализма в сравнение с предшествениците си, те въпреки това си остават фундаментално ограничени от дълбоко вкоренени неспособности, които вероятно ще поставят граници на жизнеспособността им в дългосрочен план. В края на краищата авторитаризмите ще се придвижат по посока на либерализма. Успехът на режими като онези в Китай и Русия не е опровержение на либералната визия; неотдавнашните успехи на авторитарните държави зависят от достъпа им до международния либерален ред и те си остават зависими от този успех. Нещо повече, непреклонните императиви на увеличаващата се глобална взаимозависимост създават мощни и продължителни насърчения за продължаващо международно сътрудничество, независимо от вида режим.

Жилавостта на авторитаризмите изисква не отказ или отстъпление от либералния интернационализъм, а по-скоро неговото усъвършенстване и засилване. Ако либералните демократични държави реагират срещу съживените авторитаризми единствено чрез политики на сдържане, надпревара във въоръжаването и изграждане на противоположни блокове, както предлагат неоконсерваторите, то резултатът най-вероятно ще се състои в засилване и окуражаване на нелибералните тенденции в тези [авторитарни] страни. Напротив, съвместните опити за решаване на глобалните проблеми – промяната на климата, сигурността на енергийните източници, борбата с болестите – ще увеличат залозите, които авторитарните режими имат в либералния ред. Западните държави трябва следователно да търсят начини да обвързват издигащите се страни – независимо дали авторитарни или демократични – и да ги интегрират в управлението на международните институции. Като се има предвид мощната логика, която свързва модернизацията и либерализацията, авторитарните режими са изправени пред силни мотиви за либерализация. Колкото по-удобен и привлекателен е либералният път, толкова по-бързо и по-лесно днешните нелиберални сили ще изберат пътя на политическите реформи.

Припомняне на големия дебат

Последните пророчества за авторитарно съживяване маркират нова фаза в дебата за изгледите пред либералния демократичен капитализъм. Този дебат е започнал заедно с индустриалната революция. Въпросът тогава е бил дали е имало множество модерности или само един път към прогреса – и, ако по-скоро второто, то какъв е този път. Водещите теоретици, най-известни сред които са Адам Смит, Карл Маркс и Макс Вебер, предлагат различни версии за това кои социоикономически и политически системи ще се окажат най-жизнеспособни, имайки предвид ограниченията и шансовете на индустриалната революция. В тези големи дебати въпросът „кой се намира от правилната страна на историята“ си остава оспорван и нерешен. Често се забравя, че чак до 1940-те години авторитарната алтернатива е била не само въплътена в държави като нацистка Германия, но и силно подкрепяна от някои социални теоретици като най-добър модел за индустриална модерност. Действително, когато американският теоретик Джеймс Бърнхам утвърждава през 1941, че „капитализмът няма да продължи много дълго“, това едва ли е някакво чудато гледище. Дори и след поражението на държавите от Оста, теоретичният въпрос дали комунизмът или социализмът предлага фундаментална алтернатива срещу либералния капитализъм, продължава да съществува през по-голямата част от Студената война.

Преди около две десетилетия неочакваният колапс на Съветския съюз и целия комунистически блок изглежда беше решил този дебат завинаги в полза на либералната страна. Способността на западните държави да създават богатство и власт изглежда беше доказала, че либералната демокрация е единственият път към продължителна модернизация; че има само един успешен модел, заченат и въплътен в Запада. Именно в онзи момент заявленията за край на историята изглеждаха толкова убедителни. Почти-всеобщото желание на народите и държавите да се присъединят към разширяващата се капиталистическа международна система придаде допълнителна достоверност на тази либерална визия.

Дебатът касаеше не просто конкурентните социоикономически системи в държавите, но и конкурентните начини за водене на международна политика. По същия начин, по който нацистите бяха предвиждали един „нов ред“ за Европа, а Съветският съюз беше оформил междудържавен икономически и политически ред, го правеше и либералният Запад. Започвайки през късните 1940, в отговор на кризата на индустриалния капитализъм (Голямата депресия) от 1930-те и възползвайки се от геополитическата доминация, която бяха постигнали непосредствено след края на Втората световна война, Съединените щати усилено подкрепиха създаването на набор от международни правила и институции, най-важни сред които бяха Бретон-уудската система, ООН и различните партньорства за взаимна сигурност. Взети заедно, хегемонията на САЩ и този либерален международен ред дадоха на либералните демократични държави по-голямо представителство в световната политика от когато и да било преди; освен това те предоставиха структура, към която други държави можеха да се присъединяват и която би могла да ги преориентира в либерална посока.

Именно на този фон се изтъкват скорошните твърдения за жизнеспособност на авторитаризма. Впечатляващите нива на капиталистически растеж в авторитарен Китай и възстановяването на една царистка централизирана държава в засилваща се Русия подновиха отново големия дебат. Тези развития накараха множество наблюдатели да стигнат до заключението, че има различни пътища към капиталистическата модерност и че авторитаризмът е много съвместим с капитализма. [Израелският военен] историк Азар Гат например твърди на страниците на това списание, че Китай и Русия са пример за „завръщането на икономически успешните авторитарни капиталистически сили“ и „може би ни представят един реално алтернативен път към модерността“ (виж „Завръщането на авторитарните Велики сили„в броя от юли/август 2007). Това предпоставя, че няма неизбежна връзка между икономическата либерализация, свързвана с капитализма и икономическата глобализация, от една страна – и политическата либерализация, свързвана с либералната демокрация и конституционализма на ограничената власт, от друга. В хода на двата века, през които продължава дебатът около индустриалната модерност, тезата за авторитарното съживяване представлява разширение на позицията за „край на историята“, но (което е важно), приема, че капитализмът, а не социализмът, е единствено жизнеспособната икономическа система. Кейган признава, че „в дългосрочен план увеличаващото се благоденствие може и да доведе до политически либерализъм“, но заедно с това смята, че „дългосрочният план може да се окаже прекалено дългосрочен, за да бъде от каквато и да е стратегическа или геополитическа важност“.

Предполагаемото авторитарно съживяване доведе и до преоценка на причините, поради които са пропаднали по-ранните авторитарни държави. Гат например твърди, че предишният провал на авторитарните капиталистически държави е бил продукт на конкретни фактори, а не на някаква дълбока несъвместимост между индустриалния капитализъм и затворените авторитарни политически системи. Той смята, че провалът на нацистка Германия и имперска Япония е бил следствие от недостатъчните им териториални размери и индустриални бази, а не толкова на някакви по-същностни недостатъци. Обратно, победата на САЩ и Великобритания произлиза не толкова от предимствата на либерално-демократичните политически институции, а по-скоро от предимства, свързани с неща като територия, население и икономическо производство. Накратко, негативният „естествен подбор“ на тези по-ранни авторитарни капиталистически държави е бил неправилно приписван от либералния наратив на вътрешни слабости на модела, вместо на случайни обстоятелства.

Но този исторически ревизионизъм не успява да разпознае начините, по които относителното военно представяне на силите от Оста и Съюза по време на Втората световна война е било дълбоко определяно от техните радикално различни [от либерално-демократичната] политически системи. Първо, формирането на големи стратегии от страна на хитлерова Германия, сталинска Русия и Япония на Тоджо е маркирано от колосални грешки при оценката на противниците и започването на военни кампании. Хитлеровата атака срещу Съветския съюз и обявяването на война срещу Съединените щати не само обричат режима му, но са и дълбоки изражения на специфичния му мироглед, добил неограничена власт поради затворения и диктаторски характер на режима. Второ, начинът, по който авторитарните и тоталитарни държави са мобилизирани за война, е бил хаотичен и често грубо-неефективен – което отново отразява спецификите на една система, в която решения се вземат без реална отчетност и отговорност. Въпреки изключително амбициозните си велико-стратегически цели, Германия не мобилизира напълно индустриалната си икономика чак до късните фази на войната, тъй като Хитлер се опасява от масово недоволство; имперската японска армия и флот не само не са комуникирали и координирали стратегиите си, но освен това са поддържали отделни и несъвместими индустриално-производствени системи. Накрая, координацията между Съединените щати и Обединеното кралство, макар и белязана от постоянни дребни търкания, е била в несравнима степен превъзхождаща онази между държавите от Оста, които на практика са съюзници по-скоро на хартия, отколкото на практика. Накратко, относителното представяне на демократичните и авторитарни режими през Втората световна война е дълбоко определяно от характеристиките на политическите им системи, което дава голямо предимство на Съюзниците.

Слабо съживяване

Колко съвместими са авторитарните политически системи с капиталистическите икономики от наше време, основаващи се на частна собственост? Възродителите на авторитаризма твърдят, че комбинацията от авторитарни политически системи и капитализъм в големи страни като Китай и Русия не е просто моментна фаза от един голям преход, а дълготрайна алтернатива срещу западната комбинация от политическа демокрация и капитализъм. Ако това е вярно, то изгледите за либерална демокрация са далеч по-малко блестящи, отколкото го представя либералният наратив, простиращ се от времената на Просвещението до 1990-те. Тезата за авторитарното съживяване поддържа, че дълбоките несъвместимости между държавите ще продължават да съществуват редом с продължаващото разпространение на капитализма, с което зачерква надеждите за трансформацията на международната политика по посока към универсален либерален мир. Тя обаче съдържа няколко дълбоки слабости.

Привържениците на аргументите за жизнеспособността на авторитаризма създават нещо като [аргумент от типа] сламена кукла[199] в твърденията си, че липсата на политическа либерализация в Китай и Русия опровергава либералната визия. Драматичният край на Студената война и напорът към политически и икономически промени веднага след него доведоха до нереалистични очаквания. А тяхното неизбежно опровержение доведе до по-големите твърдения за съживяване на авторитаризма. На политическата сцена в САЩ дебатите от времето на Клинтън – дали Китай трябва да бъде приет в Световната търговска организация (WTO) – бяха съпровождани от твърдения, че отварянето на Китай към международния капитализъм скоро ще донесе плодовете на политическата либерализация. (От друга страна, в тези теории никога не са изказвани твърдения, че политическите следствия ще бъдат незабавни и винаги се е приемало, че пътят ще бъде неравен и изпълнен с различни преходни фази). Освен това има убедителни обяснения за краткосрочната жилавост на авторитаризма в Китай и Русия, свързани с техния исторически опит като мултиетнически държави, изправени пред страхове от фрагментация и посегателства от страна на външни сили. Тези външни и исторически фактори, забавящи либерализацията, имат дълбоки корени, но могат да бъдат смекчени чрез ангажимент и разбиране от страна на западните сили.

Противно на тезата за авторитарното съживяване, в действителност има дълбоки противоречия между авторитарните политически системи и капиталистическите икономически системи. Тези противоречия са налице в днешните капиталистически авторитаризми и тяхното разрешаване най-вероятно ще доведе до политическа либерализация. Има много начини, по които капитализмът е свързан с политическата демокрация, но три от тях са най-важни. Първо, повишаващите се нива на благоденствие и образование създават изисквания за политическо участие и отчетност. Базисната логика зад тази връзка е, че повишаващите се стандарти на живот създават в хода на времето една социоикономическа прослойка – приблизително идентична със средната класа – чиито интереси влизат в противоречие със затворените начини на вземане на политически решения. На второ място идва отношението между капиталистическата система на собственост и върховенството на закона. При капиталистическата икономическа система, по дефиниция, средствата за производство са частна собственост, а икономическите транзакции се извършват чрез договори. За да може капитализмът да функционира, са необходими съдебни системи, които могат да осигурят спазването на договорите и уреждането на бизнес-споровете. Практиката на независими права в икономическата сфера и институциите, които те изискват, са вътрешно ограничение на държавната власт и в хода на времето те водят до изисквания за по-широки политически права. Трето, икономическото развитие, поставяно в ход от капитализма, води до разнообразяване на интересите. Модерните индустриални общества се характеризират чрез експлозия на комплексността и съответно появяване на специализирани дейност и занятия, което пък води до плуралистична, вместо до масово-унифицирана политическа уредба. Увеличаващото се разнообразие на социоикономическите интереси води до искания за [реално] конкурентни избори, провеждани между различни партии.

Когато китайският опит се разглежда през тази, то в тезата за авторитарното съживяване се откриват два важни дефекта. Първо, основанията за продължителна политическа либерализация тъкмо започват да достигат критична маса в Китай. Въпреки бързите темпове на растеж, като цяло Китай си остава много бедна страна, в която големи части от населението са опитали плодовете от капиталистическата модернизация във все още много слаба степен. Китайската средна класа тепърва възниква, но са налице солидни индикатори, че тя има все по-увеличаващ се интерес в създаването на подотчетни политически институции. Със задълбочаването на капиталистическата модернизация нараства и комплексността на взаимозависимостта в обществото, което пък създава нови действащи лица, чиито интереси, когато бъдат накърнени, стимулират изискванията за подотчетност. Например при големия скандал около замърсеното бебешко мляко [от 2008] стана ясно, че модернизацията на китайската система за производство и разпространение на храни е задминала традиционните форми на контрол – несъответствие, което днес създава натиск за реформа на политическата регулация.

Второ, в либералната визия няма нищо, което да определя някакъв точен тайминг за политическо отваряне като част от социоикономическата трансформация. Капитализмът създава условията за либерална демокрация, но пусковият механизъм за действителна политическа промяна си остава изключително непредсказуем. Ако опитът при оформянето на либералните демокрации на Запад би могъл да служи като някакъв ориентир, процесът на трансформация може да отнеме десетилетия и да бъде прекъсван от непредсказуеми фази на спиране и подновено движение. В Германия например капиталистическата модернизация е дошла рано, но либералната демокрация се утвърждава едва след травматичните прекъсвания на две световни войни. Дори и без война пътят на политическите промени в Китай едва ли ще бъде праволинеен или бърз.

Тезата за авторитарното съживяване е неправилна защото класическото осъждане на нелибералното управление е в същността си коректно. Либералният аргумент е, че дълбоко вкоренените неспособности и дисфункции са вътрешно присъща част на авторитарните йерархии. На първо място идва проблемът за корупцията. Неправомерното използване на държавната власт за обогатяване на правителствени служители е тенденция, присъща на всяка политическа система, но тя е много по-трудна за сдържане при авторитарните режими. В по-ранните векове, преди ерата на капитализма, авторитарните режими са били директно грабителски, а данъчното облагане е било по същество конфискация. В резултат на това богатството, придобивано от търговия е било хронично-несигурно. Не е случайно това, че капитализмът се появява първо по места като Англия, Холандия и Венеция, където управлението постепенно е било ограничено по различни начини от пораждащите се конституционни механизми за сдържане. При новия хибрид от авторитаризъм и капитализъм правителствените служители се намират в постоянни транзакции с капиталистически фирми и разполагат с безброй възможности за искане на подкупи срещу изпълняването на официалните си задължения. Въпреки периодичните кампании за прочистване на бюрокрацията и спорадичните съдебни преследвания, овладяването на корупцията е много трудно без институционални механизми за сдържане на държавната власт. Скорошните изявления на руския президент Дмитрий Медведев[200] за „легален нихилизъм“ най-вероятно ще си останат безсилни докато Русия си остава еднопартийна автокрация.

Второ, авторитарните капиталистически режими са изправени пред дълбоки противоречия, свързани с неравенството. При капиталистическите общества неравенството е значителна сила за прокарването на политически промени. Неравенството е исторически ендемично. Предмодерните авторитарни държави са силно стратифицирани грабителски системи, в които управляващата класа по същество паразитира върху огромната, политически потисната селска база. Но с възхода на капитализма и особено на индустриалния капитализъм, класовото разделение и икономическото неравенство се превръщат във фундаментални политически предизвикателства и поводи за дълготрайни политически борби. Тези конфликти се регулират едва чрез постигането на демокрация, основаваща се на всеобщи избори, възход на политически партии, обвързани с интересите и потребностите на по-долните слоеве от населението [работническата класа] и утвърждаването на социалната държава. Наличието на остро неравенство при съвременните авторитарни капиталистически режими подсказва, че в тяхната политическа еволюция не е достигната важна фаза. Основен източник на политическата демократизация в Китай най-вероятно ще бъде огромният брой лишени от собственост селяни, маргинализирани мигранти и зле платени работници.

Трето, авторитарните йерархии трябва да се примиряват с ограничения в постиженията си, поради слабата отчетност и недостатъчния приток на информация. Тяхната изградена отгоре-надолу и затворена структура задушава и изкривява информацията, идеща от външни източници, поради императивите на политическия контрол. Затворените политически системи са силно склонни към управленчески грешки, идещи от лоша информация. Историческото представяне на тираниите, деспотизмите и диктатурите потвърждава това. Съвременните авторитарни капиталистически режими демонстрират много по-големи възможности от предшествениците си, но си остават вътрешно сковавани от неща като цензура и липса на отворени дебати при дискутирането на политическите алтернативи. Епидемията от Тежък остър респираторен синдром (ТОРС) в Китай през 2003 ясно показва както наличието на затворена система за вземане на решения, така и тежките ѝ последици за общественото здравеопазване и политическата легитимност. Дори и когато беше изправена пред нещо толкова неполитическо, каквото е появата на опасна нова болест, китайската бюрокрация, с вечната ѝ склонност към секретност и неподлежащи на дискусия решения, превърна един управляем проблем в международна криза на здравеопазването.

Когато се разглежда общата ситуация в Китай и Русия, не се откриват особени свидетелства в полза на твърдението, че се появява някаква форма на стабилно равновесие между капитализма и авторитаризма, така че тази комбинация да може да се приеме като нов модел на модерността. В сравнение с местата, на които се намираха тези страни допреди едно-две десетилетия, те са постигнали забележителен прогрес в отхвърлянето на вековната икономическа и политическа изостаналост. Също и според мащаба на световните исторически промени те са се придвижили и продължават да се придвижват в посоки, съвместими са либералния модернизационен наратив. Китай и Русия не са либерални демокрации, но днес са много по-либерални и по-демократични, отколкото са били когато и да е – при което в тях се пораждат много от ключовите основания за дълготрайна либерална демокрация. Тук трябва да се уточни, че при Русия буферът на изобилните резерви от петрол и газ е забавил сериозно политическата либерализация; високите енергийни цени и износ [почти навсякъде] подпомагат субсидирането на лоши управления. Но Китай не разполага с такъв лукс, тъй като е изправен пред цяла поредица от пречки пред развитието – най-вече свръхнаселение, разруха на околната среда и енергийна зависимост. Дълбоките вътрешни дефекти на авторитаризма си остават пречка пред постигането на пълното модерно развитие, което си желаят хората в тези страни. Проблемите на корупцията, неравенството и липсата на политическа отчетност ще продължават да движат политическите промени в Китай, Русия и останалите световни авторитаризми.

[…]

2009 г.

Превод със съкращения

Даниел Дюдни е професор по политология в университета Джонс Хопкинс и автор на Bounding Power: Republican Security Theory From the Polis to the Global Village.

Джон Айкънбери е професор по политология и международни отношения в университета Принстън и автор на After Victory: Institutions, Strategic Restraint, and the Rebuilding of Order After Major Wars.

Коментари (6)

- 29-03-2017|Златко

Понеже познавам (една определена част от) аудиторията си – нищо-не-знаеща, вечно невежа, но и вечно готова да дудне в несъгласие, пък „ку ще ѝ Господ да се изправи насреща ми“ – тук няколко помощни материали за размисъл, които може би ще подкрепят мисълта за правилността на горните разсъждения.

И така, какво ни показват статистиките на икономическото развитие от последното десетилетие? Нека се вгледаме и се опитаме да направим някое и друго заключение.

Първо, Китай:

The Chinese economy advanced 6.8 percent year-on-year in the fourth quarter of 2016, compared to a 6.7 percent growth in the previous three periods and above market expectations of 6.7 percent. It was the strongest expansion since the fourth quarter 2015, supported by consumer spending, higher government expenditure and robust bank lending. Considering full 2016, the economy expanded 6.7 percent, lower than 6.9 percent in 2015. It is the weakest full-year growth since 1990 but within the government‘s target range of 6.5 to 7 percent, as consumption and investment growth softened. GDP Annual Growth Rate in China averaged 9.76 percent from 1989 until 2016, reaching an all time high of 15.40 percent in the first quarter of 1993 and a record low of 3.80 percent in the fourth quarter of 1990.

www.tradingeconomics.com/china/gdp-growth-annual

Второ, Русия:

The Russian economy shrank 0.2 percent in 2016, following a downwardly revised 2.8 percent contraction in 2015, according to estimates from the statistical office. It compares with earlier projections of a 0.6 percent decline from the Minster of the Economy. Activity fell less in construction (-4.3 percent compared to -4.9 percent in 2015), wholesale and retail trade (-3.6 percent compared to -8.1 percent) and hotels and restaurants (-3.5 percent compared to -4.5 percent). Meanwhile, output rebounded for manufacturing (1.4 percent from -4.1 percent), utilities (2.4 percent compared to -1.2 percent), transport and communication (0.4 percent compared to -0.9 percent), financial activities (2.3 percent compared to -6 percent) and real estate (0.9 percent compared to -0.5 percent). In addition, agriculture rose at a faster 3.5 percent (3 percent in 2015) while mining slowed (0.2 percent compared to 0.4 percent). For 2017, the government projects growth at 0.6 percent. GDP Annual Growth Rate in Russia averaged 3.08 percent from 1996 until 2016, reaching an all time high of 12.10 percent in the fourth quarter of 1999 and a record low of -11.20 percent in the second quarter of 2009.

www.tradingeconomics.com/russia/gdp-growth-annual

Трето: САЩ:

The Gross Domestic Product (GDP) in the United States expanded 1.90 percent in the fourth quarter of 2016 over the same quarter of the previous year. GDP Annual Growth Rate in the United States averaged 3.20 percent from 1948 until 2016, reaching an all time high of 13.40 percent in the fourth quarter of 1950 and a record low of -4.10 percent in the second quarter of 2009.

www.tradingeconomics.com/united-states/gdp-growth-annual

Четвърто, Германия:

Germany‘s gross domestic product advanced by 1.2 percent year-on-year in the fourth quarter of 2016, compared with a 1.5 percent expansion in the previous period and a 1.6 percent growth previously estimated. Domestic demand contributed positively, as household consumption increased by 1.5 percent (the same as in Q3) and government expenditure was up by 3.2 percent (from 3.7 percent in Q3). Also, gross fixed capital formation in construction grew by 1.3 percent (from 2.1 percent in Q3), in particular in dwellings. Meanwhile, foreign trade had a downward effect on growth as imports increased by 4.5 percent (from 2.4 percent in Q3) while exports rose at a slower 3.3 percent (from 1.3 percent in Q3). For the whole year of 2016, the GDP advanced by 1.9 percent, the highest growth rate in five years, mainly driven by consumption expenditure. GDP Annual Growth Rate in Germany averaged 1.37 percent from 1992 until 2016, reaching an all time high of 6 percent in the first quarter of 2011 and a record low of -7.90 percent in the second quarter of 2009.

www.tradingeconomics.com/germany/gdp-growth-annual

И така, какво виждаме на тези графики: след големия спад на кризата от 2008, различните икономики потеглят по различни пътища – в случая с Китай имаме значително забавяне на досегашните темпове, вече няма двуцифрени числа, ако и темповете все още да са доста по-високи от останалите по света. Зад всичко това, както е добре известно, се крие магията на изходната точка – когато започнеш от –20, примерно, то придвижването до, да речем, 5, е много по-впечатляващо и по-бързо, отколкото е онова между +20 и +25 (в случая – 25 срещу „само“ 5 процента, ако и разликите между двете нива да си остават огромни). Но нека не се опитваме да омаловажаваме постиженията – китайското икономическо чудо е най-голямото досега в историята и страната се движи усилено към нещо, което … само бъдещето може да ни покаже.

При Русия гледката е далеч от радостна – краткотрайното възстановяване след кризата скоро е заменено от спадове под и около нулата, най-вече в резултат на международната изолация и санкциите, които бяха наложени на страната след инвазията в Украйна. На практика днешна Русия е повалена на колене, що се отнася до икономическо развитие и единствените опции, с които разполага, са онези на военните и разузнавателно-политически диверсии, които прилага сравнително безогледно през последните няколко години. Докъде ще я доведе всичко това е силно неясно (и опасно, за всички ни).

При Америка и Германия графиките показват след-кризисно завръщане към business as usual, тоест към умерен, но постоянен икономически растеж, какъвто и двете икономики демонстрират в продължение на много десетилетия. Тук големи възходи и спадове няма, има функциониране на система, която поне от икономическа гледна точка изглежда се намира в състояние на дълготраен и стабилен баланс.

Но какви точно са заключенията от всичко това, поне от гледна точка на твърденията в горната статия? Изводите, които мога да направя, са два:

ПЪРВО, темповете на икономически растеж на „новите авторитаризми“ се забавят и постепенно навлизат в руслото на „икономическата нормалност“, ако и все още да са значително по-високи от средните (визирам тук преди всичко Китай, Русия е отделен и доста по-зловреден случай). С други думи, твърденията, че като икономически модели те са по-успешни от либералните демокрации, изглежда не се потвърждават от развоя на събитията. Верни изглеждат по-скоро отдавнашните прогнози, че подобни темпове могат да се поддържат само за известно време, докато тези икономики са все още развиващи се. След това те навлизат в етапи от развитието си, които са значително по-тясно свързани с модерността (други технологии, друг тип производствени отношения), а това изисква демократизация и либерализация, инак хората с възможности просто напускат.

ВТОРО, икономическият ръст на ВСЯКА съвременна страна е директно свързан с участието ѝ в системата на глобалната търговия и икономическо сътрудничество, тоест силно зависим от стабилни и нормални отношения с всички или поне с основните икономически съюзи и страни по света. Всякакви нарушения на това изискване за ‚добро поведение“ изглеждат свързани с незабавни наказателни мерки, които биха повалили всекиго (в случая с Русия това ми се струва особено очевидно). Оттук и изводът, че твърденията на Дюдни и Айкънбери са по същество верни: ходът на модернизацията е неразривно свързан с участие в световната, доминирана от либерално-демократични икономики и държави, система. Съпротивата срещу „чуждата модерност“ и настояването за свой собствен, „нелиберален“ и „недемократичен“ ред си остава, поне в настоящия исторически момент, силно опасна утопия.

- 30-03-2017|Михаил Йорданов

Тоджо Хидеки (а не Тойо) е министър-председател на Япония между 1941 и 1944. Той, разбира се, не е Импеатор на Япония, както твърди преводът.

- 30-03-2017|Златко

Благодаря за корекцията! Понякога чета и не виждам. Хем сложих линк към Уикипедия…

- 31-03-2017|Николай Колев

Едно мнение за възраждането… Третата руска империя, след Московското царство и империята на Петър І, започната от Ленин и достроена от Сталин се разпадна. Не успя да дочака сто годишнината си на 7 ноември 2017 г. Днес президентът Владимир Владимиров Путин прави опит за построяване на Четвърта руска империя. Той поема Руската федерация в сложна ситуация. От една страна част от руската интелигенция вярва, че идеологическото противопоставяне от времето на Студената война е изчезнало, и че най-после Русия ще влезе в клуба на развитите демократични държави с либерална политическа система. В това вярват и лидерите на САЩ и Западна Европа. Като се започне от поведението на Клинтън през 1996, което позволява на пияницата Елцин да остане на върха на федерацията, за да укрие награбените богатства и да назначи Путин за президент и се премине през политиката на САЩ за симулиране на бизнеса с Русия, започнала през 1991 г. и продължила почти до 2014 г. Друга част от руския истаблишмънт, и най вече ангажирания в управлението на страната, смята, че демокрацията е начин за лично облагодетелстване и крадене, ръка за ръка с организираната престъпност, чиито корени са още от брежневия застой. Това обаче не притеснява нито САЩ, нито Запада. Важното е Русия да не оспорва водещата роля на Северна Америка в света. Първите признаци, че Путин ще следва неотклонно идеята си за възстановяване на Четвъртата империя се появяват в речта му пред Мюнхенската среща по проблемите на сигурността през 2007 г. Той ясно дефинира претенциите си: ревизия на еднополюсния свят с един център за вземане на решения, с един стопанин и един суверен, като неприемлив модел за нравствена и морална база на съвременната цивилизация; отказ да приеме поучаването на Русия в демокрация от тези, които по незнайни причини не искат да се учат на демокрация и предупреждение към САЩ да не прекрачват своите национални граници в икономиката, политиката и хуманитарната сфера право; търсенето на баланс на интересите на всички субекти на международното общуване (разбирай преди всичко Русия); предупреждения към САЩ, ЕС и НАТО, че нямат право да действат извън рамките на ООН; предупреждение към НАТО да спре с провокациите с разширяването си на Изток; преразглеждане на ролята на ОССЕ; суверенното право на Русия да води собствена външна политика и да се съобразява с никого. Възхвалявайки военната мощ на Третата руска империя, Путин приема, че тя е тази, която ще върне Русия в оркестъра на Великите сили. Цялата му политика е насочена към възраждане на превъзходството на въоръжените сили на страната, без да си дава сметка за състоянието на руската икономика и отражението на милитаризацията върху живота на обикновения руснак. Този път е опасен и може да доведе не само до изолацията страната, но и да я вкара в безизходицата, позната от времето на брежневия застой. Май е време на се погледне на света по друг начин, за да не се окаже че историята се случва без нас. Взаимното уважение, вместо взаимните провокации е гаранция за това че взаимно няма да се унищожим. За целта е необходимо участничките в оркестъра на Великите сили да се откажат от взаимното си презрение.

- 31-03-2017|Златко

Преди около две години Иван Кръстев направи (заедно с Марк Леонард, добре известен млад политически експерт) един доста обширен и интересен анализ на отношенията конкретно между Русия и Запада, където изказа приблизително същите идеи, тоест, че Русия трябва да се сдържа, но „разумно“; да не дразним излишно мечока, да се опитваме да бъдем по-предпазливи, да се настроим за дългосрочно съжителство с една напълно различна ценностна и всякаква система, и т. н. Самият аз не мога да кажа с пълна сигурност към кое от двете гледища (натиск или предпазливост) клоня, ясно ми е само едно – между Европа и днешна Русия реална конвергенция не може да има, разликите в ценностите, а оттам и във всичко останало, са прекалено големи. С други думи – едната от двете системи трябва да се доближи до другата и да се промени. С гледане през стобора и „взаимно уважение“ няма да стане, просто защото начините на живот и действие са силно несъвместими. На едното място има бъдеще, на другото няма. И това касае всички ни. Разбирам, че в България преклонението и любовта към Русия изглежда се ширят, та ширят (нещо, срещу което не бих имал нищо против, ако днешната Русия не беше такава заплаха срещу демокрацията, че и мира, по целия свят), но това само ме кара да работя още повече, за да разсейвам мъглата, доколкото е по силите ми. Тук става дума за цивилизационен избор, за бъдеще, за отказ и отдалечаване от 1300 години византийско-ориенталска-великоправославна изостаналост и поемане по единствено познатия засега път, който води към някакво бъдеще. Русия да прави каквото ще, нашият път може, трябва и ще бъде друг. Това е вярата ми, това е борбата ми.

Впрочем, достатъчно приказки. За онези, които се интересуват от текста на Иван Кръстев, ето го тук…

Новият европейски безпорядък

- 01-04-2017|Павел Павлов

Не виждам пряка връзка между икономическото развитие и жизнен стандарт от една страна, и видът на политическото устройство от друга. А пък с така нареченият научно-технически прогрес изобщо няма. Той е модерна лъжа. Общо взето криволичещият път е стандартен – 30-40 години недоимък, следвани от 10-15 години материално благополучие. Независимо от това каква политическа система властва. Фактите са такива. Всеки, който твърди обратното, борави със стъкмистика, която лесно може да бъде опровергана. Няма как който и да е народ да изтърпи безропотно повече от 30-40 години мизерно съществуване. Нобеловият лауреат по икономика Пол Кругман изнесе данни, че днес жизненият стандарт на милиони американци се е сринал до нивото на…50-те години от 20-ти век, непосредствено след Втората световна война!

Националните извинения притежават силата да променят бъдещето

Автор(и): Едуин Батистела

Националните извинения са нещо много голямо: те признават минали прегрешения, за да помогнат на всички да се придвижат напред. Едва ли е за учудване, че са толкова трудни…

През май 2016, когато Барак Обама посети Хирошима, някои наблюдатели спекулираха, че президентът на Съединените щати може би ще предложи извинение от името на страната си за бомбардировката на този град в края на Втората световна война. Вместо това, в съвместната си пресконференция с премиер-министъра на Япония Шинзо Абе, Обама каза, че посещението му ще „почете всички, които са загинали във Втората световна война и ще потвърди за пореден път съвместната ни визия за свят без атомни оръжия“. Белият дом беше обявил преди посещението, че нито ще преразглежда [историческата оценка на] решението за използване на атомната бомба, нито ще поднася извинения за него. Администрацията на Обама беше преценила, че това военновременно действие не изисква извинение.

Кога всъщност народите се извиняват? Почти тридесет години по-рано, през 1988, американският Конгрес прокара Акта за гражданските свободи, упълномощаващ извиненията и компенсаторните разплащания за японските американци, изпратени в лагери през 1940-те. Подписвайки закона, американският президент Роналд Рейгън каза, че „тук ние признаваме една несправедливост; тук ние препотвърждаваме решителността си като нация да поправяме несправедливостите чрез закона“. Наследниците на Рейгън, Джордж Буш старши и Бил Клинтън, по-късно изпратиха индивидуални писма с извинения до бившите лагерници, в хода на преработването на исковете им.

Отдавна беше време за едно подобно извинение. Във вълната от ксенофобия, последвала нападението срещу Пърл Харбър от 1941, военните въдворяват почти 120,000 японски американци и японци в евфемистично наречените „Лагери за военновременно преселване“. Интернираните там хора се сблъскват с големи трудности, страдания и загуби. През 1944, след съдебния процес Коремацу срещу Съединените щати, интернирането [дори] се обявява за съвместимо с конституцията. Някои японски американци са интернирани за цели четири години. След което получават безплатен билет за влак и 25 долара. Но не и извинение.

А след това, 43 години след края на интерниранията, Конгресът на САЩ поднася извинение. Пътят към него започва през 1970-те, с призив за действие от страна на Лигата на японците-американски-граждани. Едно десетилетие по-късно американският президент Джими Картър назначава специална Комисия по военновременното преселване и интерниране на цивилни лица, която трябва да препоръча съответно решение. Да се постигне извинение се оказва трудно – в дискусията се включват теми като цена и подотчетност, постигане на политически консенсус, както и философски дебат за това дали по-късните правителства са отговорни за моралните провали на предшествениците си. Но в очите на много бивши интернирани усилията си струват. За тях това е възстановяване на чувството им за чест. За правителството на САЩ извинението е признание за извършена несправедливост към гражданите му и подновен ангажимент с идеята за справедливост.

Понякога цяла една нация трябва да преработи миналото си, за да се придвижи напред. Такъв е случаят с 50-годишния процес, през който преминава Германия след режима на Хитлер. С Нюрнбергските процеси и реформите на образователната система, целящи денацификация, победителите-съюзници се концентрират върху неща като отговорност и превъзпитание. Западногерманските политици знаят, че трябва да се обърнат с лице към военновременните жестокости, ако Германия би желала да се присъедини към общността на нормалните нации. Като стъпка в тази посока през 1952 правителството на германския канцлер Конрад Аденауер изплаща 3,5 милиарда марки на новата държава Израел.[201] В областта на вътрешната политика обаче Аденауер защитава национална политика на забравата вместо извинение и припомняне. В първата си реч като канцлер, през 1949, Аденауер заявява пред западногерманския парламент, че правителството му е твърдо решено да остави миналото зад гърба си. Той се безпокои от нов подем на национализма и се опитва да омаловажи военновременната вина, в полза на икономическото съживяване.

В следвоенните години германската десница и левица спорят многократно дали преработването на миналото ще потопи нацията в безконечно усещане за вина или то е необходима крачка към едно подновено извоюване на национално достойнство. Разкаянието се превръща в нормалност до такава степен, че когато по-късният канцлер Вили Бранд отива на посещение в Полша през 1970, той коленичи пред паметника, увековечаващ Варшавското въстание [в еврейското гето] от 1943. Жестът на Бранд се възприема навсякъде като невербално извинение, а самият той по-късно обяснява, че „е извършил онова, което хората вършат, когато нямат думи“. През 1995 Хелмут Кол, канцлерът на обединена Германия, намира думите. На 50-та годишнина от освобождението на Аушвиц, Кол е недвусмислен. Аушвиц, обяснява той, е „най-мрачната и най-ужасяваща глава от германската история… а една от първите ни задачи е да предадем това знание на бъдещите поколения, така че ужасяващите събития от миналото да не се повторят никога повече“. Чрез процеса на национално извинение Германия преодолява амнезията и признава миналото си. Важното тук е, че ориентацията на целия процес е към бъдещето. Германия вижда в конфронтирането и признаването на [отговорността за] миналото си начин за подобряване на живота на бъдещите поколения.

Оказва се, че извинението на национално ниво не е много различно от процеса, през който минават конкретните хора, когато се извиняват за причинена сериозна щета. Първата крачка е осъзнаването, че има нещо, за което човек дължи извинение, и че това е сериозно. Това осъзнаване – споделяно в идеалния случай както от причинителя, така и от потърпевшия – изпълва с живот самото поднасяне на извинението. В най-искрената си форма извинението включва назоваване на причинената щета, осъждане на предишното поведение и молба за прошка. В книгата си Представянето на Аза в ежедневния живот социологът Ървинг Гофман описва извинението като разделяне на собствения Аз на две личности – една бивша и виновна, и една нова, която осъжда миналото поведение. Поднасящият извинение се превръща в по-добра личност. Онези, които приемат извинението, също биват променени чрез получаването на искрен жест на уважение. Честта е възстановена.

Националното извинение има същата функция като личното, но на друго ниво. Едно национално извинение утвърждава променени ценности, осъжда миналото поведение и се обвързва с обещание за други, по-добри действия в бъдеще. И то може да доведе до помирение между хората, на които е била причинена вредата, и нацията, която я е причинила.

Названието „национално извинение“ може да бъде малко подвеждащо. Едно национално извинение е много различно от рутинните дипломатични „съжаления“, които могат да бъдат предлагани от едно правителство на друго.[202] Дипломатическите съжаления обикновено са проформа твърдения, предложени, за да се позволи на друго правителство, предполага се равно такова, да не изглежда директно подложено на неуважително третиране. И понякога те са доста неискрени. Така например, когато през 1988 американският крайцер Vincennes свали по погрешка един ирански пътнически самолет, летящ над Ормузкия проток, Рейган направи официално изказване, в което твърдеше, че е натъжен и че „ние дълбоко съжаляваме за всяка загуба на живот“, но заедно с това и че свалянето изглежда е било „правилно защитно действие“. Дипломатически съжаления, никакво извинение.

Едно национално извинение, напротив, включва искрено осъждане на сериозна, понякога историческа, национална несправедливост. Както и при личното извинение, първата стъпка е да се осъзнае, че е била извършена голяма злина. Това осъзнаване може след това да доведе до по-обстойно изследване на [пред]историята на злината и преразказване на онова, което се е случило – решенията, действията, ценностите, обхвата и индивидуалните участници.

Когато една национална комисия или законодателно тяло излага в подробности някоя национална несправедливост, това припомняне се превръща в исторически акт, който оформя и упълномощава изразяването на извинение. Но кой всъщност се извинява? Често (но не винаги) това е държавният глава, но е изключително важно по въпроса да има политически консенсус. За Съединените щати най-недвусмислените извинения са онези, които включват единни действия както на Конгреса, така и на действащия президент. Такъв беше случаят при Американския закон за гражданските свободи [от 1988] представен от демократичен конгресмен и от републикански сенатор, прокаран чрез големи двупартийни мнозинства и подписан като закон от държавния глава. Такъв беше случаят и в Австралия, когато лейбъристкият премиер-министър Кевин Ръд постигна двупартийна подкрепа за извинението си от 2008, в което се говори за „откраднатите поколения“ от коренни австралийски жители [аборигени] и резолюцията, която го последва.

Понякога обаче е трудно да се постигне консенсус. Такъв беше случаят с японския премиер-министър Томиичи Мураяма, чиято инициатива от 1995 за извинение [пред окупираните през войната съседни азиатски страни] се сблъска с такава консервативна опозиция в Националното събрание, че думата „извинение“ беше пропусната. Вместо това резолюцията предложи „сериозни съболезнования“, „сериозен размисъл“ и „дълбоко разкаяние“.

Дори и когато е постигнат консенсус, националните извинения рядко са единодушни. Някои хора винаги ще спорят, че едно сегашно правителство не може да поднася извинения за несправедливостите от миналото. Едно извинение, твърдят те, е валидно само ако е направено от онези, които са извършили първоначалната злина. Вината за една несправедливост не може да бъде предавана от едно поколение на друго. Но това гледище е прекалено тясно. Правителствените лидери може и да не носят лична вина за миналите национални злини, но те са управители на националните ценности и като такива имат определена роля в изправянето на историческите несправедливости, както и възможност да правят опити за постигане на помирение и припомняне. Също и обикновените граждани – те може и да не носят вина за историческите злини, но въпреки това са засегнати от [и отговорни за] техните остатъци, и могат да постигнат сериозни придобивки чрез тяхното социално поправяне. Така че, когато политическата система е засилена от подновената вяра и участие на групи, които са били подложени на несправедливост, всички граждани печелят от националното помирение.

Имат ли значение националните извинения за онези, на които са поднесени? През 2005 американският Сенат гласува за извинение по повод използването на специфични тактики за обструкция [filibuster][203] с цел да се блокира прокарването на анти-линч закони в продължение на почти цял век – чак до прокарването на Закона за гражданските права през 1968, който поставя тази практика извън закона. Мнозина, като например Националната асоциация за напредъка на цветнокожите хора (NAACP), приветстваха извинението на Сената. NAACP виждаше в него крачка към помирение и официално признаване на минали несправедливости. Други го нарекоха недостатъчно, тъй като извинението не беше свързано с компенсаторни разплащания или други актове на корекция. За някои, които са били засегнати, назоваването и изразяването на съжаление, дори и когато не е пълно, е важна крачка към тяхното изслушване и постигането на споделено разбиране за причиненото зло. За други такива изрази са непълни и неискрени без някаква форма на коригиращо действие.

Въпросът за компенсаторното действие се появи отново през 2009, когато американският Конгрес и Сенат поотделно изказаха извинения за робството и расово-мотивираните закони [Jim Crow laws], налагащи сегрегация. Тук Конгресът и Сенатът не можаха да постигнат съгласие по формулировката на извинението. И двете институции писаха, че „поднасят извинения на афро-американците, от името на жителите на Съединените щати, за извършените злини – срещу тях и техните предшественици, които са страдали под робство и сегрегационни закони…“ Но тук Сенатът приключи извинението си, казвайки, че „Нищо в тази резолюция – (А) не упълномощава или поддържа какъвто и да е иск срещу Съединените щати; или (В) служи като уреждане на какъвто и да е иск срещу Съединените щати“. С други думи Сенатът поднесе извинение, но заедно с това се опита и да се застрахова. Конгресът беше изразил „готовността си да изправи продължаващите следствия от криминалните действия“, докато Сенатът предпочете вместо това да оповести „подновения си ангажимент към принципа, че всички хора са родени равни“, Като се оставят фините, но дълбоки различни импликации от тези твърдения, в конкретния контекст липсата на единен глас подкопава искреността и силата на националното извинение, както и ценността му за онези, които го получават.

Националните извинения са неща, трудни от гледната точка на постигането на достатъчна политическа подкрепа. По-конкретно, те са обекти на обвинения, че „извинението е признак за слабост“. Дори и дипломатическите извинения, например усилията от 1914 на администрацията на американския президент Удро Уилсън да поправи взаимоотношенията с Колумбия и осигури признаването от нейна страна на Панама[204], могат да предизвикат политическа опозиция. Предложеният договор предлага разплащане в размер на 25 милиона долара и включва изречение, в което се казва, че правителството на САЩ „изказва искрено съжаление“ за прекъсването на добрите отношения. „Съжаленията“ са по повод интервенцията на САЩ [от 1903], която осъществява откъсването на Панама от Колумбия, по време на администрацията на Теодор Рузвелт. Рузвелт и поддръжниците му определят разплащанията като изнудване, а съжаленията като извинение. Съпротивата им довежда до отлагането на договора до 1921. Но дори и когато той е прокаран от новото правителство на Уорън Хардинг, изказването на съжаление е пропуснато.

Нещата не са се променили особено много оттогава насам, когато стане дума за национални извинения. Когато през 1998 Клинтън призна, че е било несправедливо, че „европейските американци са получавали плодовете на търговията с роби“, той беше окачествен от републиканския конгресмен Том ДеЛей като „дете на хипи поколението, [ако и] със сиви коси… което се извинява за действията на Съединените щати“. А през 2012 републиканският кандидат за президент Мит Ромни направи от, [така наречената от него] „обиколка на извинението“ на Обама обект на концентрирана критика. Ромни дори нарече собствената си кампанийна биография „Никакви извинения“ (2010), очевидно стремейки се да изпрати послание за сила и решителност. Това политическо маркиране беше използвано с цел да се омаловажат чуждестранните посещения на Обама и неговите признания за грешки в политиките на САЩ. Методът продължава и днес: политическите опоненти на националните извинения често се опитват да представят извинението като акт на слабост.

Въпреки всички тези предизвикателства Съединените щати често са поднасяли формални извинения: за японско-американските интернирания, за робството и расово мотивираните закони, но също и за свалянето на Хавайската монархия, за федералната политика към индианците, за малтретиранията от затвора Абу Граиб, за известните експерименти [с чернокожи мъже, болни от сифилис] от Таскеги и за подобните на онези от Таскеги експерименти в Гватемала.

Извинявали са се и други нации: Япония за милитаризма и жестокостите си от Втората световна война – включително и едно извинение от 2015 към корейците, заради сексуалното робство, на което са били подложени корейски жени по време на войната; Съветският съюз през 1990-те, когато Михаил Горбачов поднесе извинение за избиването на около 15,000 полски офицери в Катинската гора през 1940, а Борис Елцин поднесе извинения за начина, по който са били третирани японските военнопленници; Канада, когато през 2008 [премиер-министърът] Стивън Харпър поднесе извинения за малтретирането на ученици в училища от индиански резервати между 1870-те и 1990-те; а също и Великобритания, където Тони Блеър поднесе през 1997 извинение за ролята, която страната му е играела в големия ирландски Картофен глад от 19 век.

Дебатите около националните извинения имат много сходна динамика по целия свят. Когато Австралия направи разследване на малтретирането на цели поколения аборигенски деца между 1910 и 1970, беше публикуван доклад с повече от 500 страници, наречен Да ги доведем у дома (1997). През 1998 отделни австралийски общности насрочиха неформален ден на разкаяние. Но някои консервативни австралийски политици отказаха да се извинят. През 1999 консервативният премиер-министър Джон Хауърд изказа „съжаление“, но правителството му отбеляза подчертано, че не е отговорно за действията на минали администрации. Наследникът на Хауърд, лейбъристът Ръд, като първи акт в качеството си на премиер поднесе извинение през 2008 от името и на двете партии. Неофициалният ден за разкаяние, първоначално наречен Национален ден на съжалението, беше преименуван на Австралийски национален ден за помирение [Healing].

Институционната съпротива може да представлява огромна пречка пред националното извинение. Такъв беше случаят с реакцията на Ватикана по повод злоупотребите с деца, извършвани от свещеници-педофили. Застаряващият папа Паул II прокара някои реформи, но се поколеба пред по-решителни действия. Наследникът му Бенедикт XVI призна, че не е имало решителни действия срещу проблема, но реакцията на Ватикана и при него продължаваше да бъде отслабвана от вътрешни дебати върху реалните причини. Накрая, през 2014, папа Франциск даде частно богослужение за шест жертви на църковно сексуално малтретиране, при което поднесе извинение по недвусмислен начин. В богослужението той каза: „Пред Бога и пред тези хора изказвам скръбта си за греховете и сериозните престъпления на църковно сексуално малтретиране, извършено над вас. И смирено моля за прошка“.

Безпокойството, че могат да бъдат опетнени предшественици, може сериозно да отслаби извиненията. Президентът на Южна Африка Ф. В. де Клерк, който през 1993 сподели Нобеловата награда за мир с Нелсън Мандела, поднесе през същата година извинение за десетилетията на апартейд по време на управлението на Националната партия. Той изказа „дълбоко съжаление“, което обясни по следния начин: „Ако бих могъл да върна времето обратно и да променя нещо, то бих искал това да можеше да се избегне“. Де Клерк не можа да се накара да осъди действията на предшествениците си. Той дори каза, че по онова време апартейдът се е считал за просветена политика. Като следствие от това извинението му беше силно омаловажено в очите на много от чернокожите граждани на Южна Африка, които бяха се надявали на еднозначно осъждане на тази политика.

Понякога националните лидери надмогват потребността от представяне на минали действия като добронамерени. Добър пример за това е извинението на президента Клинтън за продължилите 40 години експерименти от Таскеги. В тези експерименти Американската служба за обществено здравеопазване изучава следствията от сифилиса върху стотици мъже от афро-американски произход, но никога не ги подлага на лечение. След като неетичните методи на изследването са разкрити през 1970-те, правителството на САЩ провежда групов съдебен процес [class action suit] и установява нови протоколи за провеждането на изследвания, включващи хора. Но извинение няма чак до 1997. Клинтън лично го изказва в Белия дом пред няколко живи участници и семейни членове, обяснявайки, че „правителството не е успяло да се придържа към идеалите си“ и е „нарушило доверието“, върху което се гради демокрацията. Освен това той прави размисли върху самото естество на извинението: „Едно извинение“, казва той, „е първата крачка“ и то трябва да бъде последвано от решителен ангажимент за възстановяване на доверието и промяна към по-добро.

От Втората световна война насам ние сме навлезли в епоха на широкомащабни национални размисли и – чрез неща като извиненията – на опити за помирение, които според някои наблюдатели са били изказвани още по време на процесите в Нюрнберг и Токио. Националните лидери са все по-отворени за назоваване и изследване на несправедливостите, извършени от собствените им народи, за протягане на ръка към общностите, които са страдали, за поправяне на отношенията и утвърждаване на нови ценности. Не всяко извинение е перфектно, но е окуражаващо това, че [някои] нации се опитват да обединят хората чрез извинения. Но по мое мнение някои неща все още трябва да се изчакат и видят. Дали националните извинения ще бъдат крачка по пътя към изграждане на по-силни национални общности, изградени върху признаването на минали несправедливости и опити за помирение? Или те ще се провалят поради недостатъчна решителност и национална амнезия? И дали с промяната на днешния политически климат националните извинения ще продължат – или постепенно ще се превърнат в символ на една отминала епоха на повишено внимание към несправедливостта?

Едуин Батистела преподава лингвистика в Южния орегонски университет. Последната му книга е Съжалявам за това: Езикът на публичното извинение (2014). Настоящият текст е вариант на глава от същата книга.

Коментари (5)

- 02-04-2017|изнервен

мъдро!

2 кратки коментара:

1/ ‚из-винение‘ предполага излизане от вината; но тя остава; следват вариации според особеностите на ситуацията; човешкото е покаяние, молба за прошка, поука;

2/ една от причините за честото въздържане от гореспоменатото, е че разни шмекери обръщат махалото, крънката абсурдни имуществени репарации, преследват възмездие.

- 02-04-2017|Златко

На това твоето по нашия край му се вика „Накарай мързеливия на работа, та на акъл да те научи“, Изнервений…

- 03-04-2017|Николай Колев

Наблюдавам, как някои от т. нар. български политически лидери, вместо да се извинят за стореното от техните партии през годините (по-близки или по-далечни), се опитват да изличат от обществената памет неудобните събития, в които са инициатори и съучастници… Понякога го правят твърде агресивно и цинично! Удобна тактическа хватка в борбата им за власт. За съжаление, броят на наивниците, които им вярват не намалява. Изглежда сме орисани да вървим повече от 40 години из пустинята на старите идеологеми…

- 04-04-2017|Златко

Или не сте чели внимателно текста, господин Колев, или нямате желание. Тук достатъчно добре е обяснена разликата между фалшивите политически или дипломатически „извинения“ и реалните национални такива, постигнати чрез обществен консенсус. Единствената искрена бележка тук би било поднасянето на лично извинение, при липса на обществено такова. Останалото, боя се, звучи като израз на лицемерие…

- 04-04-2017|Николай Колев

Четох внимателно текста, г-н Енев. Просто изказах едно мнение за нашенската действителност. Да застанеш пред хората и да поискаш прошка за това, което си сторил е едно (и да се дръпнеш крачка встрани, от политиката), а съвсем друго е, в борбата си за власт да искаш да заличиш от обществената памет неща, за които си виновен. Второто е връх на лицемерието. Прегледайте изявите на г-жа Нинова и съпартийците ѝ от предизборната кампания 2017. Вие не живеете в България и Ви е простено да не познавате нашенската партийна джунгла. Благодаря, че не сте ме цензурирали. Апропо, аз не противореча а тезите на г-н Батистела.

Кончината на анадолския тигър

Автор(и): Максимилиан Поп

Икономически трудности

Съвсем доскоро Хаджи Бойдак е бил популярен човек. На 56 години той е управлявал няколко десетки компании, включително Ищикбал и Бойташ, две турски фирми, които се конкурират с IKEA. Политиците редовно са търсели съвета му, а в родния му град Кайзери в централния Анадол дори са нарекли местния стадион на негово име.

Но тази глава от живота му днес вече е затворена. Ако бъде волята на турския президент Реджеп Тайип Ердоган, всякакви споменавания на Бойдак в Турция ще изчезнат. Миналата пролет полицията арестува бизнесмена заедно с други двама висши мениджъри от холдинг-компанията на семейството и ги въдвори в един затвор близо до Анкара. Дори „Бойдак арена“ в Кайзери получи ново име.

Ердоган подозира Бойдак във връзки с Фетула Гюлен, когото турският президент обвинява в организирането на неуспешния военен преврат от 15 юли 2016.

Случаят с този бизнесмен показва ясно посоката, която Турция пое след събитията от последното лято, а също и как Ердоган се е заел с превръщането на страната си в диктатура. Около 130,000 държавни служители или са изгубили работа, или са били временно отстранени, докато 45,000 души са били арестувани.

Сега чистката започва все повече да засяга и икономическия елит на страната. Множество бизнес-лидери са били арестувани заради подозрения, че са участвали в подготовката на преврата.

Всичко това не остава без последствия. Турското икономическо чудо изглежда се намира в процес на превръщане в точно обратното: брутният вътрешен продукт на Турция, който в един момент от управлението на Ердоган растеше с 9 процента, спадна с 1,8 процента през третото тримесечие на 2016 в сравнение със същия период от 2015. През декември безработицата се покачи до 13 процента, което е най-високото ниво от седем години. А турската лира се намира на исторически ниско ниво срещу долара, което поставя в затруднения компаниите, които имат дългове в американски долари.

Като цяло всичко това би могло да постави Ердоган в защитна позиция по-бързо, отколкото се очаква. На 16 април турските избиратели ще гласуват по конституционни промени, които евентуално ще дадат на президента значително по-голяма власт, отколкото в момента. В края на миналата година допитванията показваха, че Ердоган ще постигне желаното, но сега, когато икономиката е в затишие, победата му изглежда по-малко сигурна.

В края на краищата, милиони турци избраха Ердоган не заради националистическата програма и ислямистките му склонности. Те го направиха заради обещанията му за благоденствие. Под неговото ръководство в Анадола се появи нова средна класа – която в момента е загрижена, че стандартите ѝ на живот отново може да западнат. Според едно скорошно допитване две трети от турците са недоволни от икономическото развитие в страната си. Дори и по места като Кайзери, дълго време считани за крепости на Партията за справедливост и напредък на Ердоган (AKP), президентът е изправен пред критика.

„Град-призрак“

В един мразовит ден през този март 54-годишният бизнесмен Кена Марашли се разхожда по пазарния площад. Много от магазините са затворени, а по витрините им висят табелки „продава се“. „Кайзери се превърна в град-призрак“, казва Марашли, „Дори и при хунтата през 1980-те ситуацията не беше толкова безнадеждна, колкото е днес“.

Марашли, як мъж с мустаци и оредяваща сива коса, е имал бизнес за продажба на хранителни стоки на едро в Кайзери, но бизнесът му е западнал след опита за преврат. През декември кюрдски екстремисти са извършили атака срещу военен автобус. В отговор една националистически настроена тълпа е нападнала офисите на про-кюрдската партия HDP. Марашли, който активно е подкрепял HDP, също е получил заплахи. Видял се е принуден да закрие бизнеса си, както и мнозина други.

Кайзери се счита за рождено място на „анадолските тигри“ – мюсюлмански-консервативните бизнес-лидери, които постигнаха значително богатство при Ердоган. Градът е разположен в сърцето на Анадола, приблизително на еднакво разстояние от средиземноморското крайбрежие на запад и иранската граница на изток. През последните три десетилетия населението му е експлодирало от 500,000 на 1,4 милиона. През 2004 градът кандидатства за споменаване в книгата на Гинес, когато в течение на само един ден тук са били основани 139 компании.

Хаджи Бойдак, бизнес-лидерът, който сега е в затвора, е един от онези основатели на компании. Неговият холдинг дава работа на повече от 12,000 души и изнася стоки в повече от 140 страни. Освен това той беше важен дарител за AKP. Тинк-танкът „Инициатива за европейска стабилност“ описва Бойдак в едно изследване като „ислямистки калвинист“, тоест човек, който комбинира исляма с модерността, капитализма и благочестието.

Подобно на мнозина други в Кайзери, Бойдак е симпатизирал на Фетула Гюлен и се смята, че е дарил значителни суми за движението му, което управлява множество училища, медийни канали и застрахователни компании по целия свят. Последователите на Гюлен почитат дълбоко свещеника, който от 1999 живее в изгнание в САЩ като мюсюлмански реформатор, макар че опонентите му го обвиняват, че е водач на ислямистка секта.

Безразличие по върха

Гюлен и президентът Ердоган бяха съюзници в течение на доста дълго време, но се разделиха враждебно през 2013. Днес правителството смята, че свещеникът стои зад опита за военен преврат от 2016 и ожесточено преследва последователите му, включително и онези, които са подпомогнали превръщането на страната в икономическа сила.

През последните месеци Ердоган е разпоредил конфискацията на около 800 компании, на стойност общо 10 милиарда долара. Само в Кайзери по обвинения за участие в преврата освен Бойдак са арестувани около 60 бизнес-лидери, включително и шефът на местната търговско-индустриална камара. Износът от региона около Кайзери е спаднал с поне 4 процента през миналата година, като два от всеки пет магазина в центъра на града са били затворени от опита за преврат насам, казва Марашли.

Ердоган изглежда не се тревожи много, а освен това демонстрира безразличие към статистиките. Дори напротив – в речите си той представя образи на силна Турция, която се е освободила от зависимостта от Европа и скоро ще се превърне в една от най-големите икономики на света.

Истината обаче е, че страната се намира в процес на икономически спад. Държавните репресии са създали атмосфера на страх и недоверие – а това има огромно влияние върху бизнеса.

В Левант, истанбулския банков квартал, анти-терористични полицейски патрули обикалят улиците, а сградите са окичени с про-референдум портрети на Ердоган. Толга Игит, турски мениджър на американска инвестиционна банка, минава през строго охранявания вход на местното Старбакс-кафе, в сянката на околните небостъргачи. За да даде това интервю той представи две условия: първо, да не се използва реалното му име и, второ, да не се разкрива кой е реалният му работодател. В противен случай, безпокои се той, би могъл да се превърне в цел за правителствено преследване. „Никой, който критикува Ердоган, не може да се чувства сигурен в днешна Турция“, казва той.

Някога Игит е бил поддръжник на президентската партия AKP и казва, че когато Ердоган е станал премиер-министър през 2003, той е модернизирал турската икономика, включително и чрез мерки като намаляване на бюрокрацията и отваряне на пазарите за частни инвеститори. Чуждите финансисти са се втурнали да инвестират в местни компании, наливайки около 400 милиарда долара в Турция между 2003 и 2012. Сумата е повече от 10 пъти по-голяма от всички инвестиции, направени в страната през предишните 20 години.

„Рискът просто е прекалено голям“

Но след опита за преврат – масовите арести на опозиционни активисти и конфискацията на компании – много от инвеститорите са се оттеглили. Рейтинг-агенциите Moody‘s и Standard & Poor‘s намалиха турския кредитен рейтинг до най-ниския статус и само през миналата година инвестициите са спаднали с повече от 40 процента.

Игит казва, че вече почти не може да намери хора, заинтересувани от правене на бизнес в Турция. „Рискът просто е прекалено голям за инвеститорите“, казва той. А междувременно клиентите, икономически ангажирани в страната в течение на години, малко по малко изтеглят парите си.

Бягството на капитал е пуснало в ход една спадаща спирала, която е особено забележима в строителната индустрия. Високите нива на растеж в Турция от последните години са били поддържани най-вече от строителни проекти – Ердоган е наливал пари в строителството на магистрали, болници и летища. Сега обаче няма достатъчно чужд капитал и растежът стагнира.

Освен това политическата нестабилност е довела до рязък спад в приходите от туризъм, като през последната година той е възлизал на около една трета. По турската Ривиера, на югоизточното крайбрежие на страната, има стотици хотели за продан, а около 600 от 2000-те магазина в истанбулския Голям пазар са били принудени да затворят от миналото лято насам, според търговската асоциация на пазара. Турските авиолинии са извадили от употреба 30 самолета.

Последиците от спада в икономиката могат да се видят и в ежедневието: компании са принудени да уволняват работници и намаляват заплати; хората имат по-малко пари. Вътрешното потребление, което през миналата година съставляваше 60 процента от БВП, е намаляло.

В същото време турската парична единица, лирата, бързо изгуби стойност, а инфлацията се покачи на 10 процента. „Насочваме се към най-тежкия възможен сценарий: икономическа стагнация, комбинирана с устойчива инфлация“, казва истанбулският икономически автор Мустафа Сьонмез. „Турция се намира на ръба на банкрута“.

Голям потенциал

Наблюдателите се страхуват, че Турция може да завлече със себе си и други страни. Страната има 270 милиарда долара дългове към международни банки, от които 87 милиарда са в Испания, 42 милиарда във Франция и 15 милиарда в Германия. Ако страната обяви пълен или частичен банкрут, смята Сьонмез, тя би могла да пусне в ход поредна финансов криза в Европа.

Германия също е засегната от турските икономически трудности. Почти 7,000 германски компании са активни в Турция: търговският баланс между двете страни възлиза на 37 милиарда евро за 2016. Фолксваген например е продал в Турция една трета по-малко камиони през 2016, в сравнение с предишната година. „Пазарът в Турция се намира в застой поради политическите проблеми“, казва Андреас Реншлер, шеф на отдела Volkswagen Truck and Bus. В друг пример, хамбургският оператор на шопинг-молове ECE е бил принуден да се оттегли от мениджмънта на един мол в Истанбул след като турската фирма-партньор, която притежава мола, е била конфискувана от държавата.

Шефът на германско-турската Търговска камара Ян Ньотер, чийто истанбулски офис гледа право към Босфора, намира ситуацията трудна. Турция, казва той, притежава потенциала да се превърне в успешна икономическа сила: младо население в комбинация с модерна инфраструктура. „Всичко е налице“.

Но сегашната посока на страната, казва той, е трудна за разбиране за международната индустрия. Германско-турските търговски отношения са кризисно-устойчиви, но рано или късно компаниите ще започнат да търсят други места, ако стабилността в Турция стане ненадеждна.

Ердоган, напротив, описва кризата като конспирация на международни сили срещу страната. „Няма разлика между терорист, който държи в ръце оръжие или бомба, и терорист, който държи долари, евро и лихвени проценти, от гледна точка на целите“, каза той през януари. „Целта е Турция да бъде повалена на колене“.

В продължение на седмици Анкара води вербална война срещу онези европейски страни, които забраниха провеждането на предизборни митинги на турски министри. Самият Ердоган обвини германското правителство в „нацистки практики„, „расизъм“ и „ислямофобия“. Миналата събота той обяви, че след предстоящия конституционен референдум ще свика втори такъв, за да попита турския народ какво мисли за присъединяването към Европейския съюз.

Живот в свой собствен свят

Става все по-очевидно, че Ердоган се опитва да отклони вниманието на народа си от факта, че не разполага с план за справяне с икономическите трудности, пред които страната е изправена в момента. А междувременно отчаяно се опитва да набере капитал. Анкара въведе специален данък върху бензина и реши да увеличи данъка на добавената стойност. За същата цел финансовият министър Мехмед Шимшек се срещна през февруари с германския си колега Волфганг Шойбле, все в търсене на подкрепа за разклатената икономика на страната си.

Икономистите предупреждават вече месеци, че Турската централна банка трябва да повиши лихвените проценти по-бързо, за да подкрепи лирата. Но Ердоган се страхува, че в резултат на това икономическият растеж ще спадне дори още по-бързо. Вместо това той обвинява за спада на лирата и повишената инфлация някакво „лоби на лихвения процент“, като призовава сънародниците си да обменят спестяванията си в долари и евро в турски лири. „Нека не допринасяме за още по-голямото засилване на чуждите валути“ е неговата доктрина.

Игит само клати глава. През последните месеци инвестиционният банкер е участвал в няколко конферентни разговора с политици от AKP и смята, че правителството недооценява сериозността на ситуацията. Ердоган, отбелязва той, продължава да твърди, че Турция е глобална сила и че всички останали страни просто завиждат на успеха ѝ. „Нашият президент“, казва той, „живее вече в свой собствен свят“.

Максимилиан Поп е млад немски автор и журналист. Следвал е журналистика в Хамбург и политически науки в Истанбул. От 2010 насам работи за водещото немско списание DER SPIEGEL, първоначално като редактор в Дрезден, Хамбург и Берлин, а от 2016 като кореспондент е Истанбул. За репортажите си от Турция е отличен със специалната награда за журналистика на немската фондация Südosteuropa-Gesellschaft.

Коментари (1)

- 21-04-2017|Иван Митев

Ситуацията в Република Турция не е изненада.

Турция страда от вреден (за устойчивия обществен просперитет) модел за прилагане на парите. Ако не се допускаше тази грешка държавата нямаше да има сегашни дългове.

Все още обществеността не зачита вредното държавно поведение и болезнените злини се уголемяват.

Възможностите са:

1) При запазване на вредния модел за прилагане на парите – щетите се уголемяват.

2) При полезен модел за прилагане на парите – подсигурява се устойчив обществен просперитет.

Ясно е как, неясно е защо

Автор(и): Веселина Седларска

Най-краткият коментар за тези избори съвпада със забележителното изречение, което главният герой в романа „1984“ записва в дневника си: „Разбирам КАК, не разбирам ЗАЩО.“

Разбирам как БСП загубиха изборите. Те обикновено се дънят след като спечелят. Този път го направиха преди. Бяха си въобразили, че вече са спечелили изборите и започнаха да се държат, както те си знаят. „Извинявайте, че закъснях, но с друга група ченгета от Държавна сигурност крояхме планове как да мъчим нечий дядо.“ – Крум Зарков, веселяшки, в телевизионно студио, след което насърчително-умилително потупан по рамото от Корнелия Нинова. Не, не закъсня, момко, обратното – избърза. Избърза да говориш така, както обичайно си говори БСП насаме преди избори и пред камера чак след избори. Избърза това лудо-младо и издаде четата.

Разбирам как Елена Йончева и Тома Томов стигнаха там, накъдето винаги са вървели, но не разбирам защо бяха наречени нови лица, като предварително ясно беше, че ще дадат повод само за разравяне на стари сметища. Но още повече не разбирам защо наистина новите и млади кандидати в листите на БСП приличат я на Румен Овчаров на младини, я на Антон Кутев като студент, с изключение на Александър Симов, който с едната си половина напомня на Георги Гергов, с другата половина на Илияна Йотова, с третата на Румен Петков от плевенския му…Оппаа, станаха три половинки, но нищо, той все пак е един едър младеж. Не разбирам защо Корнелия Нинова изръси тази глупост, че демокрацията ни отнема, в момент, в който партията ѝ претендира, че в България няма истинска демокрация и те ще я въдворят – как така едно нещо хем го няма, хем отнема…? В крайна сметка разбирам КАК БСП стигна до този бляскав провал, но ЗАЩО го направи… Явно толкова могат.

Разбирам как така наречената десница беше посечена и парламентът остана еднорък с така пък наречената левица, но не разбирам защо. Защо тези хора продължават да се препъват в един и същ камък, заложен на пътя им още от Иван Костов през 2001 година? Чудих се, чудих се и накрая стигнах до същия извод, до който всички в един момент стигат, но в следващия го забравят: Главната цел на егото не е да проумее нещо, а да бъде нещо. В този случай да бъде какво? Вече не искат да бъдат умни и красиви, искат да са градска десница. Селската десница не я признават, те са градска. Градска, ама „синя зона“. Защото ги няма и в крайните квартали на градовете. Като се разделят не на три, а на четири на едни следващи избори, вече могат да претендират да са „идеален център“. Не политическият идеален център, а столичен. Как се провалиха всички го видяхме, дали ще дочакаме да проумеят и защо се провалиха?

Как се смалява ДПС виждаме, но едва ли ще разберем защо. Всичко, което знаем за ДПС през всичките тези години е 9-ата братовчедка на истината, а тъкмо сега международната обстановка е такава, че сигурно ще ни поднесат 19-ата. Ако пък я каже Ахмед Доган и настане едно чудене какво е мислил, какво е казал и какво е искал да каже, така ще си останем в обичайната мъгла сред неуловимите пулсации на морфичния резонанс на колективното тяло. Защо този най-умен политик, патриот, мислител и спасител на етнически мир допусна тъкмо в неговата пария да се зачене обратното на онова, което претендира да е ДПС – ето това никога няма да получи отговор. А трябва! Защото едно е да се цепи дясното, друго е да се цепи етническото. Когато се цепят десните, проблемът се свива, свива и накрая ще остане само на мястото, застлано с жълти павета. Но когато се цепи етническото, проблемът се разраства, разраства, ей го тези дни стигна до южната граница, до Бурса, до Ердоган – накъде повече? Ако Доган наистина го е грижа за България, да вземе да напише едно изявления ама така, както го е учила даскалицата в трети клас: в кратки изречения, съставени от подлог, сказуемо, допълнение. И ако може само с думи от съкратеното издание на речника на думите в българския език. Сега да го напише, после ще е късно. И пак сравнение с десните – високомерието на десните лидери е комично и дразнещо, но високомерието на Ахмед Доган е подло и опасно.

Разбирам как така наречените патриоти стигнаха до самоунижението да се правят на граничари, но не разбирам защо част от публиката стигна до падението да се наслаждава на етюда „Валери Симеонов преборва нагла баба“. Не за отвратилите се ми е думата, а за насладилите се. Не бил доволен Симеонов от резултата, очаквал повече. Не казвам, че Симеонов не е нормален, само казвам, че е нормално резултатът да е още по-малък, ако наистина си давахме сметка какво означава патриотизъм. Но ние кога ли сме си давали сметка. Един старомоден патриот от тези, които четат много история и дори Божидар Димитров не може да го излъже, тези дни ми каза: „Разбира се, че ще се оправим, в България винаги е имало малцинство от умни и мнозинство от прости хора и винаги сме успявали да се справим.“ Е, да де, ама тогава простите са били наясно, че са прости. Сега се имат за най-умни.

Разбирам как ГЕРБ спечели изборите, не разбирам защо му беше да ги спечели. Толкова усилия положи да не ги спечели и пак успя да не успее. Ташкън му е на Бойко Борисов вече политиката, вижда се. Цецка Цачева успя да му помогне да загуби президентските избори, подаде човекът оставка. Но пък Корнелия Нинова му помогна да ги спечели – ето, така прави един истински враг, пречи ти да си постигнеш целта. Да би Корнелия приказвала по-малко, да бе Борисов загубил. Той единствен от всички си даваше сметка, че след изборите ще е по-трудно, отколкото да бъдат спечелени. И че няма да стане управлението с прости математически действия като събиране и изваждане. Точно сега съображението, че трябва да се състави математическо мнозинство, което да крепи властта, е само едно от многобройните съображения, които започват с това колко е престижно България да председателства Европейския съюз в управлението си с патриоти, които Европа нарича по съвсем различен начин, и стигат до някои преувеличени личностни представи на Веселин Марешки за себе си. Веднага след изборите Бойко Борисов даде нишан, че навлиза в нова роля – на държавник. Не говореше като партиен лидер, а като държавник. А от един държавник могат да се очакват много по-различни варианти, отколкото да направи правителство, като събере гласовете на ГЕРБ и патриотите в парламента. Ще видим.

Впрочем Марешки… Той единственият феномен в тези избори, за които героят от романа „1984“ Уинстън Смит би записал прословутото си изречение наобратно: „Разбирам ЗАЩО, но не разбирам КАК.“ Защо Веселин Марешки иска да е в политиката е ясно, нали? Да бяха разрешили едно лице да има повече от четири аптеки, нямаше да се бори човекът за повече от четири процента. Ядосаха го. Но как, как стана така, че след толкова погълнати жаби, си поръчваме още от същия животински вид?

Българският писател Георги Марковски (доблестен човек и затова бързо забравен след смъртта му през 1999 г.) прави опит да проумее цитираното тук изречение от дневника на Уинстън Смит. „Безкрайно наивно – казва той, – би било да очакваме отговор на въпиющия въпрос „Разбирам КАК, не разбирам ЗАЩО“ да дойде посредством битовия разрез на едно общество…Отговорът на този ключов въпрос можем да получим посредством неговия интимен разрез.“ Сега ясно ли е – социолозите и политолозите не ни вършат работа, да влязат психолозите. Това е нещо като предупредителен етап, подир който следва: „Личните лекари вече не могат да ни свършат работа, истината ще я кажат патоанатомите.“

Веселина Седларска е работила повече през времето, когато сигналът за телевизора идваше по въздуха, а за телефона – под земята, отколкото през времето, когато сигналът за телефона идва по въздуха, а за телевизора – под земята. Но и в това, и в онова време е била убедена, че това, което се случва с хората, е много по-важно от всичко, което се случва с техническия, демократическия и другите прогреси. Написала е две книги, както и много редове за „Труд“, „Стандарт“, Радио „Свободна Европа“, „Новинар“, „Тема“.

Коментари (4)

- 02-04-2017|Броди

Ех, как му се ще на всеки „…с един замах да сложи край на всичко“, ама лесно ли е да се разсече гордиев възел с ръце в джобовете при улегнало отколе разбиране, че онова издърпване за косата нагоре из калта в блатото си е хитровата закачка на милия ни барон Мюнхаузен, даже и да е мъдрец този „всеки“ и си тананика на ум:“Тук е Родос, тук скони!“, нещо друго го човърка извътре и не му дава мира, а то е сбалансирването между просия и попечителство, че ето, видите ли, всеизвестно е, че умният е нещастен- знае крайния резултат. Малко пояснение: напръхна в последните години баналната реплика „Не ми вярват…“ и се почват каканижения за какво ли не от сайтовете, а при явно неверие на такива брътвежи се обляга на патериците:“Какво да се прави? Извънземните ни командват“. Кой е този „всеки“, се питат даже и писатели, на които всичко им е ясно, пренебрегвайки банализираното, че това, което е общоизвество, е най-неустановено.

Е, и какво от това?

В премълчаванията зад текстовата реалност кънти:“Докога ще казваме само не на злото?“, но този въпрос е за посветени, а те знаят хватката на Настрадин ходжа:“Ще ви се изправят гърбиците, но не бива да мислите за маймуната!“ и прегърбени в протяжните си делници дори не се питат вече защо шебеците не се изморяват да подскачат по мегданите, сякаш искат да подскажат нещо за „качествения скок“, с който ще стане „прераждането“.

Помни се от отделенията приказката за скалата и разгневения колар, дето я удря с камшик, белким се отмести и се прочисти пътят. Да, така е, но в живота се хуква без поука от написаното и главата сама се удря в камък, за да се сбъдне предреченото, че Нане си кюти зад дувара на колибката си с тайната надежда планината да се сурне към него не за да му се оправят работите, а поне Вуте да му завижда.

Да благодарим на авторката за чудното писане, което ни накара да мислим.

П. П. Канех се да пришия отгоре за заглавие Sin moraleja, сиреч-“Без поука“, но и така ще си клинкам в навалицата по сокаците ни, па ако ще и някой поучително да размахва пръст, че „Целта е нищо, движението е всичко“. Въпреки потресаващото отчуждение все още се дръгнем помежду си, но нямаме ищах да се помайтапим с някои пишещи, че все още го наричат това нещо „топлина между хората“…

Тежко е да си българин днес: не можеш нито да се засмееш, нито да заплачеш…

- 09-04-2017|Йордан Нихризов

Един кратък анализ на резултата от тези избори, който повтаря оня случай от 13.10.1991 г., когато 12% от демократичния вот изтече в канализацията за радост на БСП.

1. В навечерието на предизборната кампания 2017 г. наследниците на бившите единни „сини“ са разделени и между тях прехвръкват нескрити искри на омраза. В самите редици на РБ има присъединени организации с различен генезис и цели /бивши от НДСВ, партии с връзки с Ердоган и пр./.

2. „Сините“ сами ограничават потенциалния си електорат заявявайки, че са само и единствено десни и не желаят контакти с други, които не приемат това деление. Всички извън кръга са характеризирани като маргинали, а в самото ядро се появяват три центъра, яростно спорещи по между си кой е „най-десен“, обвинявайки останалите в съглашателство и слугинаж. Споровете не пречат трите центъра да обраснат с нова съмнителна периферия с неясен произход, но с ясни икономически връзки.

3. Послушната социология дава на трите центъра противоречиви прогнози, но винаги под границата на 4% с плахи надежди. Това разгаря борбата между твърдите им фенове и те се превръщат от бивши съмишленици в противници, които се дракат по социални мрежи и медии.

4. Седмица преди изборния ден Корнелия Нинова /БСП/ прави скандално изказване. То е насочено към нейния тъмночервен електорат, разколебан от присъствието в редиците на БСП на отявлени олигарси и от отстраняването от листите на знакови лица. Всички разумни хора обаче си задават въпроса:“Нима БСП ще връщат комунизма?“ и решават да се противопоставят. Корнелия е дигнала топката за ГЕРБ и те я забиват с удоволствие като „единствената реална алтернатива“. По същото време социологията сочи за „сините“ мижави проценти и синдрома „полезен вот“ влиза в действие. Трите центъра са отрязали всякакви възможности за резерви и получавайки гласа на твърдите си фенове довеждат до ситуацията 12% в канализацията. Разликата от 1991 г. е, че го правят от егоизъм, а грешката вече е фатална. Господства олигархията.

5. Червените бонзи постигат окончателната цел – остатъците от старите сини са вън, но не е само това. Ако утре те се сдобрят и тръгнат срещу управлението на ГЕРБ, ще ги обвинят, че играят с БСП и не са десни

.6. Ако бившите сини се насочат срещу цялото статукво, то там своя медийна заявка е направил Слави Трифонов, който умело прокарва другия ход на олигархията – властта завинаги. Те ще имат вече нов водач и чалгата за химн. Ситуацията става патова и предлага единствено решение – борба срещу всички обръчи, но изисква отказ от себелюбие и общи усилия на всинца разумни, което днес при още яркото търсене на виновника за резултата е трудно постижимо. Андрешковската хитрост отново е на път да вземе връх.

През 1996-97 г. изходът бе ОДС, а сега не зная какво ще измислят „новите“, които не желаят да четат историята, защото смятат, че тя тръгва от тяхното рождение.

И един опит за проглеждане на къде сме тръгнали, който представих още преди да се случи фаталното:

www.bgnes.com/bylgariia/obshchestvo/4497624/

- 13-04-2017|Валентина Минчева, журналист,

Безпощадно, талантливо, истинско! Прекрасна си и с този текст, Веселина. Благодаря.

- 22-04-2017|Л. Стефанов

Две знакови гледки в последно време: Георги Гергов пее „На крак о парии презрени!“ на конгреса на БСП и Делян Пеевски, който се заклева да работи за интересите на народа, при откриването на 43 НС. Символи на българската дийствителност!

Тимъти Снайдър: „Постистината е предфашизъм“

Автор(и): Емил Коен

Бележки за новата книга на знаменития историк

„Постистината е предфашизъм“. Това не е цитат от Оруел, а изречението, с което завършва една от главите на най-новата книга на световно известния американски историк професор Тимъти Снайдър[205] „За тиранията. Двадесет урока от ХХ век“[206], която само преди няколко дни се появи и на български език.

Това не е исторически трактат, не е изследване на някакви исторически събития или период. Книгата е замислена като кратък наръчник, или малък и написан съвсем достъпно учебник върху вероятно най-важния предмет, който обаче не се учи в училищата. Тази учебна дисциплина можем да наречем така: „какво трябва да прави отделният човек, за да не допусне – заедно с ближните си, разбира се, ново издание на тираничните или тоталитарни режими, с които беше толкова богата Европа и особено през първата половина на изминалия ХХ век“.

Произведението е структурирано в 20 кратки есета – това са двайсетте извода за поведението на всеки от нас, които ученият е направил, изследвайки трагичната история на нашия континент. Впрочем, заслужава да се отбележи, че брошурата му първоначално е предназначена за американския читател и в нея е пълно с примери от изказвания и действия на новия американски президент, които Снайдър намира за словесна подготовка към установяването на някакъв вид авторитаризъм в САЩ.

Но какво, според автора, трябва да прави обикновеният човек, т. е. всеки от нас, за да предотврати или да спре новото настъпление на тиранията, което е видимо с просто око през последните години? Да демонстрира на улицата? Да влезе в някоя демократична партия? Да гласува за „правилните кандидати“ на изборите? Да, може и това да прави. Но тези неща не са най-важните. Най-важното е да се изпълним със съзнанието, че свободата ни от нас зависи и да превръщаме това съзнание в всекидневни практически действия. Казано с две думи – ако не искаме тиранията да ни пороби, трябва просто да сме порядъчни. Защото, както е казал известният полски философ Лешек Колаковски: „Това, че сте били излъгани, не е оправдание в политиката“[207].

Разбира се, не са малко и тези, които изпълнени с конформизъм и равнодушие, сами – при това почти неусетно – отдават свободата си на усмотрението на тирани като Хитлер и Сталин. Но не за тези хора става дума.

Бих искал да цитирам двадесетте препоръки на автора. Това, струва ми се, е по-добрият подход –вместо да се опитвам да ги преразказвам. Заглавията казват всичко, а кратките есета, които следват след всяко от тях, проясняват идеята в заглавията – чрез някои от ужасните примери от новата история на Стария континент и чрез разсъжденията на професора. Ето го и списъка на неговите 20 препоръки:

1. Не се подчинявайте предварително. (Тук основната идея е, че много хора имат непреодолима склонност да се подчиняват на авторитети, при това доброволно, и подчинявайки се, са способни да извършат ужасни дела, защото смятат, че отговорността се носи от „началството“.)

2. Защитавайте институциите. (Защото „институциите са тези, които ни помагат да съхраним почтеността си. Те обаче също се нуждаят от нашата помощ. Не ги наричайте „нашите институции“, докато не ги направите ваши, действайки в тяхна полза. Те не могат да се защитават сами. Рухват една след друга, ако всяка от тях не бъде защитавана от самото начало. Така че изберете си институция, за която ви е грижа – съд, вестник, закон, профсъюз, – и застанете зад нея.“[208])

3. Не допускайте еднопартийна държава. (За хората от Източна Европа това би трябвало да е извод от горчив исторически опит, макар мнозина вече са склонни да го забравят. Но Снайдър сериозно мисли, че след Тръмп има опасност дори САЩ да станат по същество еднопартийна държава и предупреждава съгражданите си.)

4. Поемете отговорност за облика на света. („Днешните символи правят възможна реалността на утрешния ден. Обърнете внимание на свастиките и на другите знаци на омраза. Не извръщайте поглед встрани и не свиквайте с тях. Сваляйте ги сами и давайте пример на другите да го правят.“[209])

5. Не забравяйте професионалната етика. (Ако адвокатите по време на Третия райх бяха останали верни на професионалния си етичен кодекс, а полицаите следваха нормалните морални изисквания към дейността си, дали щяха да бъдат възможни някои от най-ужасните престъпления на нацистите, извършени от юриста Зайс-Инкварт, гаулайтер на Австрия или от адвоката Ханс Франк, генерал-губернатор на окупирана Полша? Това пита авторът, а отговорът е ясен – придържането към нормална професионална етика е преграда, лична преграда пред тиранията.)

6. Внимавайте с паравоенните. (Съществуването на въоръжени „граждански отряди“, като СС и СА в нацистка Германия е предусловие за завземането на властта от тоталитарни партии, те обикновено имат такива паравоенни отряди при себе си.)

7. Бъдете разумни, ако трябва да сте въоръжени. (Ако сте полицай, офицер, войник, бъдете готови да кажете „не“ на заповеди, които искат от вас да престъпите границите на нормалните си задължения, ни казва авторът.)

8. Отличавайте се от другите. („Някой трябва да го прави. Лесно е да се върви с масата. Може да е непривично да се прави ли да се казва нещо различно. Но без това неудобство няма свобода. Спомнете си активистката за граждански права Роза Паркър. В момента, в който дадете пример, магията на статуквото се разрушава и ще ви последват и други“.[210])

9. Бъдете грижливи към езика си. („Избягвайте да произнасяте фразите, които всички повтарят. Потърсете собствен начин на изразяване, дори и когато говорите за нещата, за които говорят всички. Правете усилия да се откъснете от Интернет. Четете книги“[211])

10. Вярвайте в истината. (Тук авторът ни предлага страстна защита на съществуването на истина. Има истина, смята той, а и ние с него. Защото ако всичко се сведе до модната напоследък, но всъщност много стара като произход, „постистина“, т. е. до митове, легенди, съзнателни фалшификации, манипулации, мнения, поднасяни като „факти“, то ние ще изгубим способността не само да различаваме истина и лъжа, но и добро и зло. А към това се стремят всички тирани. „Фашистите презират малките истини на всекидневното съществуване, обичат лозунгите, които отекват като нова религия и предпочитат сътворените митове пред историята или журналистиката. … Постистината е постфашизъм“[212], казва Снайдър.)

11. Проучвайте нещата. (Това, струва ми се, не се нуждае от коментар. Дали се замисляме и си даваме труда да проверим информацията и най-вече псевдоинформацията, с която в огромни дози всеки ден ни залива Интернет?)

12. Гледайте хората в очите и разговаряйте с тях. (Не се оставяйте да попаднете в капана на общуването единствено чрез социални мрежи. Това, според автора, е гибелно за истинската комуникация между хората и представлява хранителна среда за авторитаризма.)

13. Практикувайте политика на тялото. („Властта иска да вижда телата ви отпуснати на стол, а емоциите ви – погълнати от екрана. Излезте от дома си. Нека тялото ви се окаже на непознати места, да се сблъска с непознати хора. Създавайте нови приятелства и участвайте в протести и маршове заедно с тях.“[213])

14. Създайте си частен живот. (Тоталитаризмът, твърди Снайдър, като се позовава на най-голямата изследователка на този феномен – Хана Арент, не се заключава само в тоталния контрол на държавата, а в заличаването на разликата между частния и публичния живот.)

15. Помагайте на добрите каузи. (Не е нужно те да са на всяка цена политически. Но трябва да им се отдаваме и да ги отстояваме, твърди Снайдър.)

16. Учете се от хора от други страни. (Това е особено актуално за американците, смята авторът. Те живеят в огромна страна и не са особено склонни да излизат вън от нея, защото тя и безтова е необятна. А е нужно да се учим от опита на другите народи, това предпазва също от тирания, смята американския професор.)

17. Ослушвайте се за опасни думи. („Бъдете бдителни спрямо употребата на думите екстремизъм и тероризъм. Бъдете нащрек за фаталните представи за извънредно положение и изключение. Гневете се на коварното използване на патриотична реторика“[214])

18. Бъдете хладнокръвни, когато настъпи немислимото.

19. Бъдете патриоти. (Голяма и съществена е разликата между патриотизъм и национализъм, твърди Снайдър. Както е известно, патриотът обича страната си, а националистът мрази другите страни.

20. Бъдете колкото се може по-смели.

С призив към смелостта ни завършва този забележителен, бих казал, уникален урок по либерална демокрация, който ни предава един от най-забележителните изследователи на тиранията проф. Тимъти Снайдър.

Тази книга не може да се преразкаже. Тя трябва да се прочете. Направете го, моля.

Емил Коен е социолог, журналист и правозащитник. Повече от 20 години след 1993 г. работи в различни неправителствени правозащитни организации, работил е във в. „Континент“ и в Института за изследване на младежта. Има множество публикации на правозащитни теми. От 2008 до 2010 г. издава електронния бюлетин „Правата на човека във фокус“.

Идеята за Европа

Автор(и): Джордж Стайнър

Гръмоотводът трябва да бъде заземен. Дори най-абстрактната, най-спекулативната идея трябва да бъде закотвена в действителността, в същността на нещата. Как се отнася това към „идеята за Европа“?

Европа се състои от кафенета – от любимото кафене на Песоа в Лисабон до одеските кафета, в които витае духът на гангстерите на Исак Бабел; от кафенетата на Копенхаген, край които минава съсредоточеният в разходките си Киркегор, до баровете на Палермо. Няма стари или характерни кафенета в Москва, която е вече предградие на Азия. Малко са онези в Англия, след краткотрайната мода през 18 век. Никакви в Северна Америка, с изключение на галския аванпост Ню Орлеанс. Начертайте карта на кафенетата и ще получите една от основните отличителни черти на „идеята за Европа“.

Кафенето е място за срещи и кабали, за интелектуален дебат и клюки, за фланьора и поета или метафизика, надвесен над бележника си. То е отворено за всички, но в същото време е клуб, масонска ложа за политическо или художествено-литературно признание и програмно присъствие. Чашка кафе, чаша вино, чай с ром създава среда за работа, мечтателство, партия шах или просто място, където можеш да изкараш на топло целия ден. Това е клубът на духа и poste–restante на бездомните. В Милано на Стендал, във Венеция на Казанова, в Париж на Бодлер кафенето дава подслон на онова, което е останало от политическа опозиция, от таен либерализъм. Три главни кафенета в имперска и междувоенна Виена съставляват агората, фокусът на красноречие и съперничество, арената за конкуриращи се школи по естетика и политикономия, психоанализа и философия. Онзи, който иска да се срещне с Фройд или Карл Краус, Музил или Карнап, знае съвсем точно в кое кафене да влезе и към коя маса да се отправи. Дантон и Робеспиер се срещат за последен път в „Прокоп“. Когато угасват светлините в Европа, през август 1914, Жорес е убит в едно кафене. В друго кафене, в Женева, Ленин пише своя трактат върху емпириокритицизма и играе шах с Троцки.

Забележете онтологическите различия. Английската кръчма, ирландският бар притежават своя собствена аура и митология. Какво би била ирландската литература без баровете на Дъблин? Ако не беше Museum Tavern, къде д-р Уотсън щеше да попадне на Шерлок Холмс? Само че това не са кафенета. Там няма шах-маси, на клиентите не се предлагат вестници, закрепени на дървени окачалки. Пиенето на кафе е популярно в Британия от съвсем скоро и запазва италианския си ореол. Американският бар играе жизненоважна роля в американската литература, в иконичната харизма на Скот Фицджералд и Хъмфри Богарт. Историята на джаза е неотделима от него. Но американският бар е едно мъждиво, често тъмно светилище. То се тресе от музика, нерядко оглушителна. Неговата социология и психологическа тъкан са проникнати от сексуалност, от надеждата за, мечтата за или от реалното присъствие на жени. Никой не пише феноменологически томове на масата в някой американски бар (срв. Сартър). Свърши ли ти питието, трябва да си поръчаш ново, ако не искаш да те изгонят, което е грижа на „бияча“ при вратата. Тези характерни черти дефинират един етос, радикално различен от онзи на Café Central, Deux Magots или Florian. „Докато има просяци, ще има и митология“, казва Валтер Бенямин, встрастен познавач и поклонник на кафенетата. Докато има кафенета, ще има съдържание и „идеята за Европа“.

В Европа се ходи. Това е фундаментално. Картографията на Европа се формира от способността, от предполагаемите хоризонти на човешките крака. Европейските мъже и жени са следвали своите карти, вървейки от колиба до колиба, от село до село, от град до град. Обикновено разстоянията са в параметрите на човешките мащаби, те могат да бъдат изминати пеша от пътника, от поклонника, запътил се към Компостела, от promeneur, бил той сам или в група. Не липсват мъчителни, трудни терени; има блата; алпийски върхове. Но нищо от това не представлява непреодолимо препятствие. В Европа няма Долина на смъртта, няма Амазонка, няма пустош, недостъпна за пътника.

Този факт детерминира основополагащата връзка между европейците и техния пейзаж. Този пейзаж е моделиран, хуманизиран от крака и ръце – в метафоричен, но и в материален смисъл. Както в никоя друга част на глобуса, бреговете, полята, горите и хълмовете на Европа, от Ла Коруня до Санкт Петербург, са се оформили под въздействието не толкова на геологическото, колкото на историческото време на хуманизма. Манфред седи на ръба на ледника. Шатобриан декламира на скалистия нос. Нашите земи, било, когато са покрити със сняг или през жълтото пладне на лятото, са онези, изживени от Брьогел, Моне или Ван Гог. И в най-тъмните гори има нимфи или феи, просветени чудовища или живописни отшелници. Пътешественикът никога не е извън обсега на църковната камбана на най-близкото село. От незапомнени времена реките са имали бродове, бродове и за воловете, „Оксфорди“[215], и мостове, като в Авиньон, на които се танцува[216]. Красотите на Европа са неразривно свързани с патината на хуманизираното време.

Разликата със Северна Америка, да не говорим за Африка и Австралия, е радикална. В Америка никой не ходи пеша от един град до друг. Пустините на австралийския интериор, на американския юго-запад, „горите бездънни“ на тихоокеанските страни или на Аляска са буквално непроходими. Импозантната панорама на Големия каньон, блатата на Флорида или Ейърс Рок в безкрая на Австралия се дължи на тектонична, геологическа динамика, която е застрашаващо безразлична към човека. Оттук усещането на много туристи от Новия свят, че европейските пейзажи са маникюрирани, а хоризонтите им задушаващи. Оттук усещането, че американската, южноафриканската и австралийската небесна шир е непозната в Европа. В очите на американеца дори облаците над Европа са одомашнени: те гъмжат от антични божества в костюми от Тиеполо.

Съставни елементи на европейската мисъл и чувствителност са в коренния смисъл на думата пешеходни. Техните каденца и ритъм са онези на ходещия човек. Перипатетиците в гръцката философия и риторика са онези, които, буквално, обикалят пеша от полис на полис, чието учение е странстващо. „Фут“, „бийт“, анжамбанът между стиховете или строфите, с които работи западната метрика и поетика, ни напомнят за интимната връзка между обхождащото земята човешко тяло и изкуствата на въображението. Легендарна е всекидневната Fußgang на Имануел Кант, неговата хронометрично прецизна разходка по улиците на Кьонигсберг. Разсъжденията, ритъмът на възприятията у Русо са типични за promeneur. Маршрутите на Киркегор из Копенхаген и предградията са били публичен спектакъл и предмет на присмех. Но именно тези маршрути с техните отклонения, внезапни промени на трасето и походката намират отражение в синкопите на неговата проза.

В днешната американска епоха на автомобила и реактивния самолет ние трудно можем да си представим разстоянията, изминавани навремето от титаните на европейската култура и преработени от тяхната интелектуална и поетична фантазия. Хьолдерлин отива и се връща пеша от Вестфалия до Бордо. Младият Уърдсуърт върви от Кале до бернските Алпи и обратно. Колридж, закръглен мъж с всевъзможни болежки, изминава като нищо двайсет до трийсет мили per diem през труден, планински терен, като едновременно съчинява стихотворения и нищи сложни теологически аргументи. А помислете за ролята на скитника в някои от най-великите произведения на нашата музика: във фантазиите и песните на Шуберт, у Малер. И пак се сещаме за загадъчното пророчество на Бенямин: в европейските притчи и легенди просякът, който идва на вратата, просякът, който може да се окаже предрешен добър или зъл дух, идва пеша.

Улиците, площадите, по които ходят европейските мъже, жени и деца, носят имената на държавници, пълководци, поети, художници, композитори, учени и философи. Това е моят трети параметър. През детството си в Париж съм минавал безброй пъти по Rue La Fontaine, Place Victor Hugo, Pont Henri IV, Rue Théophile Gauthier. Улиците около Сорбоната са наречени на върховните жреци на средновековната схоластика. Те прославят Декарт и Огюст Конт. Расин има своя улица, също като Корней, Молиер, Боало. Същото се отнася и за немскоезичния свят, за мириадата от Goetherplätze и Schillerstraßen, за площадите, назовани на Моцарт или Бетовен. Европейските ученици и граждани населяват същински ехо камери на исторически, интелектуални, художествени и научни постижения. Често уличната табела носи не само едно голямо име, но и съответните дати и сбита информация за него. Градове като Париж, Милано, Флоренция, Франкфурт, Ваймар, Виена, Прага или Санкт Петербург са истинска жива хроника – маратон през едно отминало настояще. И тази pietas не е отмряла. Площад „Сен-Жермен“ стана площад „Сартър-Бовоар“. Един площад във Франкфурт носи днес името „Адорно“. Сините възпоменателни табелки в Лондон идентифицират къщите, където се предполага, че са живели не само средновековни, ренесансови или викториански писатели, художници, естествоизпитатели, но и такива, свързани с Блумсбъри и модерната епоха.

Забележете почти драматичната разлика. В САЩ подобни memoranda са рядкост. Безчет са улиците „Бор“, „Клен“, „Дъб“ или „Върба“. Булеварди са наречени на залеза, а най-шикозната улица на Бостън е известна като „Маяк“. Но и това все пак са отстъпки пред хуманното. Американските авенюта, пътища и улици са чисто и просто номерирани или в най-добрия случай, както във Вашингтон, обозначени според посоката – след номера пише „Север“ или „Запад“. Шофьорите нямат време да се вживяват в Rue Nerval или Copernicus concourse.

„Дьо Маго“, Париж

Този суверенитет на паметността, самоопределението на Европа като „място на паметта“ има обаче и обратна страна. Табелките, поставени на толкова много европейски къщи, са свидетелство не само за художествена, литературна, философска или държавническа репутация. Те маркират и векове на изтребления и страдания, на омраза и саможертвеност. В един френски град възпоменателната плоча на Ламартин, този така идиличен поет, гледа точно срещу паметния надпис от другата страна на улицата, напомнящ за изтезаването и екзекутирането на група бойци от съпротивата през 1944. Европа е мястото, където градината на Гьоте почти граничи с Бухенвалд, където къщата на Корней опира до площада, където намира своята жестока смърт Жана Д´ Арк. Навсякъде памет за убийства, индивидуални и колективни. Понякога изглежда, че мраморната заря-проверка за мъртвите надвишава онази за живите. Особено проблематични бяха взетите решения и методите, използвани за възстановяването на разрушените градове и културното наследство. Без съмнение възстановяването милиметър по милиметър на старите квартали на Варшава в съответствие с топографски рисунки от 18 век е чудо на човешките умения и на волята да не забравяме. Същото може да се каже за съживяването на стария блясък на Дрезден или за възроденото с точност на факсимиле великолепие на голяма част от някогашния Ленинград. Само че като върви между тези материални фантоми, човек бива обзет от някакво зловещо и същевременно тъжно чувство. Има нещо сбъркано в цялата тази изрядност. Много е трудно да се изрази с думи топлината, аурата, които автентичното време, времето като живян процес, придава на играта на светлината върху камъка, в дворовете, по покривите. Светлината върху излъсканото тяло на възстановеното има привкуса на неон.

Проблемът, разбира се, е по-дълбок. Дори децата в Европа се прегърбват под тежестта на миналото, също както се прегърбват под тежестта на претъпканите си училищни раници. Колко пъти, когато съм се разхождал по Rue Descartes или съм пресичал Ponte Vecchio, или пък съм минавал край къщата на Рембрант в Амстердам, съм се оказвал овладян, дори чисто телесно, от въпроса: „Какъв е смисълът? Какво можем да добавим ние към необятността на европейското минало?“. Когато Паул Целан влиза в Сена, за да се самоубие, той избира точно мястото, възпято във великата балада[217] на Аполинер, място, което се намира под прозорците на стаята, в която Цветаева прекарва последната си нощ в Париж преди да се завърне към отчаянието и смъртта в Съветския съюз. Образованият европеец е уловен в паяжината на in memoriam, едновременно бляскава и задушаваща.

Тъкмо тази културно-историческа верига отхвърля Северна Америка. Нейната е идеологията на изгрева и бъдещността. Като обявява историята за „празни приказки“, Хенри Форд произнася паролата за креативна амнезия, за силата на забравата, съпътстваща прагматичния стремеж към утопия. Факторът на остаряване и при най-впечатляващата съвременна сграда възлиза на не повече от 40 години. Виетнамската война хвърли сянка, напомняща за Стария свят; 11 септември произведе трус, memento mori в американската психика. Но това са редки и най-вероятно преходни мотиви. Най-силните спомени в американския манталитет и изразност са онези за обещание, за пакт с откритите хоризонти, които превърнаха глобалното пътуване в нов Едем. Оттук усилващото се неприятно чувство при самата мисъл за мемориално увековечаване на разрушаването на Световния търговски център. Междувременно един преднамерено брутален и, според мен, неудачен символичен мавзолей захлупи цял площад в центъра на Берлин. Колко по-верни на максимата на Исус „Нека мъртвите погребат своите мъртви“ са мъжете и жените на Новия свят.

Многозначителното бреме на миналото време в идеята и субстанцията на Европа произтича от една прастара двойственост. Това е моята четвърта аксиома: двойното наследство на Атина и Йерусалим. От църковните отци до Лев Шестов, от Паскал до Лео Щраус тази връзка, едновременно конфликтна и синкретична, винаги е стояла в центъра на европейския теологически, философски и политически дискурс. И днес този топос е така богат и актуален, както е бил винаги. Да бъдеш европеец означава да се опиташ да хвърлиш мост – морално, интелектуално и екзистенциално – между противоречивите идеали, претенции, практики на града на Сократ и града на Исая.

Фундаменталната роля на Елада е очевидна. Три мита, които са сред най-древните в нашата култура, разказват за произхода и мистерията на музиката. Истински поразително е осмислянето от древните гърци – през разказите за Орфей, за сирените и за смъртоносното съперничество между Аполон и Марсиас – на елементите в музиката, отиващи отвъд разума, на способността на музиката да влудява и разрушава. Нашите математици бяха „гърци“ най-малкото до появата на теорията за неевклидовата геометрия и кризата на аксиоматичното, пронизваща теоремата на Гьодел за непълнотата. Да мислиш, да мечтаеш математически означава да вървиш по стъпките на Евклид и Архимед, на хипотезите на Зенон за недостатъчността на човешката логика. Платон заявява, че не иска да има ученик, който не е геометър. Той самият, впрочем, насочва интелекта на западния човек към универсалните въпроси за смисъла и морала, правото и политиката. Известни са думите на А. Н. Уайтхед, че западната философия е само бележка под линия към Платон, и, бих добавил, към Аристотел и Плотин, към Парменид и Хераклит. Идеалът на Сократ за осмисления живот, търсенето на трансцендентни истини от Платон, проучването от Аристотел на проблематичната връзка между слово и свят трасират пътя на Тома Аквински и Декарт, Кант и Хайдегер. Така тези три кардинални достойнства на човешкия интелект и чувствителност – музика, математика, метафизика – обосновават твърдението на Шели, че „ние всички сме гърци“.

Но наследството на Атина отива много по-нататък. Речникът на нашите политически и социални теории и конфликти, на нашата атлетика и архитектура, на нашата естетика и естествени науки е наситен с гръцки корени в двата смисъла на думата. Физика, генетика, биология, астрономия, геология, зоология, антропология – все понятия, заети директно от класическия гръцки език. На свой ред тези думи, както и самата логика, съдържат в себе си една специфична перспектива, особена карта на действителността и нейните открити хоризонти. Твърдението на Хайдегер, че погрешният превод на гръцката дума „битие“ или „да бъда“ на Цицероновия латински е предопределил съдбата на Европа, е преувеличено, но то е едно много показателно преувеличение.

Изобщо не е преувеличено обаче да добавим, че тази съдба се дължи в не по-малка степен и на наследството на Йерусалим. Почти няма водеща нишка в тъканта на западното съществуване, на съзнанието на западния (а следователно и американския) човек, която да не е докосната от еврейското наследство. Това е валидно както за позитивиста, теиста или агностика, така и за вярващия. Монотеистичното предизвикателство, диалогът между човешкото и трансцендентното, концепцията за върховната Книга, представата за правото като неотделимо от моралните повели, нашият усет за историята като целенасочено време, всичко това води началото си от загадъчната уникалност и разпръскването на народа на Израил. Клише е да се изтъкват Маркс, Фройд и Айнщайн (аз бих добавил и Пруст) като основоположници на модерността, като ковачи на съвременната ни съдба. Но под това клише се крие една ужасяващо сложна действителност – онази на секуларния юдаизъм и преноса в секуларни термини и ценности на изконни юдейски първообразци. Риторическият гняв на Маркс в полза на социалната справедливост и месианския историзъм е пряко съпоставим с гнева на Амос или Йеремия. Странната теория на Фройд за първородното престъпление – убийството на бащата – отразява съвсем релефно сценария на Адамовото падение. Във вярата на Айнщайн в космическия ред, в упорития му отказ да приеме хаоса има нещо прелестно близко до обещанието на псалмите и на Маймонид. Юдаизмът и неговите две главни бележки под линия, християнството и утопичният социализъм, са наследници на Синай – дори когато и където самите евреи бяха едно презирано и преследвано малцинство.

Отношенията никога не са били лесни. Напрежението между евреи и гърци пронизва християнството, във формата, която му придава Св. Павел. Църковните отци са крайно чувствителни към двойния магнетизъм на езическа Атина и юдейски Йерусалим. По какъв начин истината на Исус може да интегрира неотменимото наследство на класическа Гърция – наследство, усложнено още повече от трансмисията му през арабския и ислямския свят? Противоречията често избиват на повърхността. Европейският хуманизъм, от Еразъм до Хегел, търси различни форми на компромис между атическите и еврейските идеали. Към края на живота си Лео Щраус, стоящ еднакво близо до Талмуда и Аристотел, до Сократ и Маймонид, стига до извода, че е невъзможен удовлетворителен компромис между върховните императиви на философско-научния разум, съставляващи нашето гръцко наследство, и императивите на вярата и откровението, прокламирани в Тората. Колкото и да е находчив, синкретизмът винаги ще бъде несъвършен. Така че „идеята за Европа“ е наистина „повест за два града“.

Моят пети критерий визира есхатологическата чувствителност, една, според мен, уникална черта на европейското съзнание. Дълго преди Валери да констатира „смъртността на цивилизациите“ и дълго преди апокалиптичната диагноза на Шпенглер, европейската мисъл и чувствителност предвиждат един повече или по-малко трагичен финал. Християнството никога не се отказва напълно от онова очакване за край на човешкия свят, от което са така дълбоко белязани неговите ранни, синоптически времена. Дълго след тъй наречената от историците „паника на хилядната година“, пророчества за есхатологическа гибел и нумерологии, опитващи се да определят точната ѝ дата, населяват популярното въображение в Европа. Впрочем тези очаквания витаят не само сред необразованите; те тревожат ума и на самия Нютон. В светски, интелектуализиран формат „предчувствието за край“ присъства експлицитно в теорията на философията на Хегел, в постановката на Карно за ентропията, за неизбежното угасване на енергията. Или пък помислете за панорамните картини на европейски градове в пламъци или залети от наводнения, които са такъв странен аспект на романтизма. Сякаш Европа, за разлика от другите цивилизации, е предусещала, че един ден ще рухне под парадоксалната тежест на собствените си постижения, несравнимото си богатство и своята сложна история.

И така, пет аксиоми, които дефинират Европа: кафенето; пейзажът с човешки мащаби; улиците и площадите, носещи имената на държавници, учени, хора на изкуството, писатели; двойното наследство на Атина и Йерусалим; и накрая, тревогата, че предстои последното действие, тревогата от прословутия залез на Хегел, който хвърля сянка върху идеята и същността на Европа дори в най-слънчевите ѝ моменти.

От Сараево до Сараево – етническата омраза, шовинистичният национализъм и регионалните претенции винаги са били кошмарът на Европа. Етническите чистки и опитът за геноцид на Балканите са само последният пример за една напаст, която стига до Северна Ирландия, до страната на баските, до разделенията между фламандци и валонци. Естествено, глобалното разпространение на англо-американския език, технологическото стандартизиране на всекидневния живот, универсалността на интернет са големи крачки към заличаване на границите и вековните омрази. Безчет организации – правни, икономически, военни и научни – се стремят към растящо европейско сътрудничество и, в последна сметка, съюз. Фантастичният успех на американския модел, на американския федерализъм през огромни разстояния и различни климатични пояси подканва към имитация. Никога повече Европа не бива да се превръща в арена на междуособно изтребление.

Може би бъдещето на „идеята за Европа“, доколкото изобщо има такова, зависи не толкова от централните банки и земеделското субсидиране, от инвестициите в технологиите или общите тарифи, както се опитват да ни убедят. Може би ОИСР и НАТО, разширяването на еврозоната и на парламентарните бюрокрации по модела на Люксембург не са главните движещи сили на европейската визия. И все пак стремежът към унисон не може да се отрече. Той стимулира важни елементи на европейската мисъл и държавническо умение още от времето на Карл Велики. Но това, струва ми се, е само част от картината.

Геният на Европа е в онова, което Уилям Блейк нарича „светостта на особеното“; на езиковото, културно и социално разнообразие, на онази уникална мозайка, която нерядко превръща едно нищожно разстояние в разделение между светове. Противно на ужасяващата монотонност, която се разпростира от западните части на Ню Джърси до планините на Калифорния, противно на апетита за еднаквост, на който се дължи както силата, така и празнотата на голяма част от американския начин на живот, раздробената, често абсурдно противоречива карта на европейския дух винаги е била извънредно плодотворна. Думите на Шекспир „нещо с местожителство и име“[218] идентифицират една определяща характеристика. Не съществуват „малки езици“. Всеки език съдържа, артикулира и излъчва не само уникален заряд от жива памет, но и енергията на нейните бъдещи времена, потенциалност за утрешния ден. Смъртта на един език е непоправима загуба, която намалява възможностите на човека. Нищо не застрашава Европа така радикално – откъм корените[219], – както агресивното разпространение на англо-американския, на униформираните ценности и мироглед, които това есперанто носи със себе си. Компютърът, културата на популизма и на масовото потребление говорят англо-американски – от нощните клубове на Португалия до заведенията за бързо хранене във Владивосток. Европа наистина ще загине, ако не се бори за своите езици, местни традиции и социални автономии; ако забрави, че „Бог е в детайлите“.

Това е задача за духа и за интелекта. Пълна глупост е да се вярва, че Европа може да се конкурира с икономическата, военната и технологическата мощ на САЩ; Азия, Китай специално, е вече на път да надмине Европа по демографско, индустриално и геополитическо значение. Времето на европейския империализъм и дипломатическа хегемония са вече толкова далеч в миналото, колкото световете на Ришельо, на Палмерстън и Бисмарк. Жизненоважно е Европа да утвърди онези убеждения и дързост на своята душа, които се коренят в гръцката мисъл и юдейския морал, и които американизирането на планетата – при всички облаги и щедрост – избута на заден план. Нека ги формулирам накратко.

Достойнството на хомо сапиенс се състои в следното: реализиране на мъдростта, стремеж към знание, създаване на красота. Правенето на пари и задръстването на живота ни с все по-тривиални материални блага е една вулгарна, празна страст. Може би по начин, който засега е трудно да бъде прозрян, Европа ще генерира антииндустриална революция, също както навремето генерира индустриалната революция. Някои идеали за отдих, за лична сфера, за анархичен индивидуализъм, идеали почти задушени при показното потребление и униформираност на азиатско-американските модели, имат може би своята естествена функция в европейския контекст, дори ако този контекст предполага известна степен на материално ограничаване. Онези, които са познавали Източна Европа през мрачните десетилетия или Британия през трудните години, знаят колко човешка солидарност и творчески потенции могат да се породят в условията на относителна бедност. Онова, което убива, не е политическата цензура, а деспотизмът на масовото потребление и благините на комерсиализирания звезден статут.

Това са мечти, може би непростимо наивни. Но има практически цели, към които си струва да се стремим. Спешно наложително е да пресечем, доколкото е възможно, изтичането на нашия млад научен (а и хуманитарен) талант към райските изкушения на Америка. Ако нашите най-добри учени, архитекти, музиканти и специалисти обръщат гръб на Европа, ако разстоянието между американските и европейските заплати, възможности за професионално израстване и условия за научна работа не бъде съкратено, ние наистина ще се окажем обречени на безплодие или ще станем просто втора ръка. В основни направления положението вече е драматично. Впрочем намирането на изход не е извън възможностите ни. Ако младите англичани поставят Дейвид Бекам далеч над Шекспир и Дарвин в класацията на националните ценности, ако научни институции, книжарници, концертни зали и театри се борят за оцеляване в една фундаментално благоденстваща Европа, където богатството никога не е било така осезаемо, то вината е наша. С израждането на марксизма във варварска тирания и икономическа нула, една голяма мечта – мечтата, прокламирана от Троцки, че обикновеният човек ще тръгне по стъпките на Аристотел и Гьоте – се срина. Освободил се от една банкрутирала идеология, човек е в състояние да мечтае отново. И може би само Европа е способна да създаде условия за това. Именно сред понякога обезверените, разединени, объркани деца на Атина и Йерусалим човек може да си възвърне убеждението, че „неосмисленият живот“ наистина не си струва да бъде живян.

Превод от английски С т о я н Г я у р о в

George Steiner, The Idea of Europe. През 2003 Джордж Стайнър е поканен да изнесе годишната лекция на международния правозащитен институт „Нексус“. Този текст е съкратеният вариант на лекцията, авторизиран от „Нексус“.

Джордж Стайнър (род. 1929) е влиятелен англо-американски литературен критик, есеист, философ, романист, преводач и преподавател.

Коментари (1)

- 09-04-2017|Тодор

Хубава статия. Няма финал и ясна рецепта. Всъщност имаме проблем в Европа с варвари, а не с американски начин на живот.

Великобритания: икономика на ръба на пропастта

Автор(и): Саймън Хед

На 29 март британското правителство формално уведоми Европейския съюз, че ще напусне съставената от двадесет и осем страни организация, с което постави в ход процедурата, известна под името „Брекзит“. Според параграф 50 от Лисабонския договор двете страни сега имат срок от две години за привършване на разделянето и договаряне на бъдещите отношения. Ако споразумение не бъде постигнато до 29 март 2019, членството на Обединеното кралство (ОК) в ЕС приключва автоматично, освен ако ЕС се съгласи да продължи преговорите. Великобритания ще се превърне в просто още една чужда страна, с която ЕС прави бизнес, третирана не по-добре и не по-зле от Зимбабве, Тайланд или Парагвай. И така, основният въпрос за ОК си остава по какъв точно начин Брекзитът ще засегне британската икономика.

Като се има предвид, че половината от британския стоков експорт отива в други страни от ЕС, а британските индустрии на услугите, особено банковият сектор, са силно зависими от неограничения достъп до обединения пазар на ЕС, залозите за страната в предстоящите преговори едва ли биха могли да бъдат надценени. Още преди преговорите да са започнали има множество признаци, че Великобритания се движи към икономическа катастрофа – което е още по-обезпокоително, имайки предвид очевидната липса на осъзнаване на тази заплаха от страна на британската премиер-министърка Тереза Мей и нейните министри.

От ключово значение при воденето на преговорите е въпросът за бъдещето на много от глобалните промишлени и финансови корпорации, които днес са разположили командните си центрове във Великобритания. Голяма част от тези фирми са в ОК поради членството, досега, в европейския общ пазар. Дори и преди официалното заявление за напускане пет водещи световни банки със силно присъствие в лондонския финансов център – Goldman Sachs, Morgan Stanley, Citicorp, UBS, и HSBC – обявиха, че ще преместят част от операциите си в страни от ЕС.

Ако преговорите между ОК и ЕС се развият зле, те ще бъдат последвани от много повече бизнеси както от промишлеността, така и от сектора на услугите, с тежки последици за растежа, инвестициите, заетостта и приходите във Великобритания. Тези несигурни икономически изгледи са от своя страна тясно свързани с най-малко предсказуемия при воденето на преговорите фактор: променящите се мнения на британската общественост относно Брекзита. Едно от упоритите твърдения на хората, поддържащи Брекзита винаги е било, че резултатът 52-48 процента „за“ в референдума от миналия юни представлява непоколебимата „воля на народа“. Това се повтаря ad nauseam от еврофобната лондонска преса, която има огромно влияние върху британските консерватори.

Водена от Daily Mail на Лорд Ротърмиър, с Daily Telegraph и Daily Express в ариергарда, еврофобната преса се труди неуморно и безскрупулно за тласкане правителството на Мей по посока на враждебен развод с ЕС. Но обществената подкрепа за Брекзита може да се окаже по-непостоянна, отколкото предполага тази част от пресата или еврофобното крило на Консервативната партия. Едно допитване, направено малко преди референдума през юни показва, че за голяма част от респондентите напускането на ЕС е свързано с очакването то да бъде безболезнено.

Запитани дали биха били „готови да изгубят каквато и да е част от личния си годишен доход, за да затегнат контрола на Великобритания над имиграцията“ – за Мей и министрите ѝ централна цел на Брекзита – 68 процента от респондентите са отговорили, че не са готови „да пожертват и едно пени от дохода си за каузата на контрола над имиграцията“, включително 52 процента от ония, които са гласували за Брекзита. Други 11 процента са казали, че биха пожертвали не повече от 100 паунда. Как ли ще се почувстват всички тези пестеливи граждани когато десетки, ако не и стотици хиляди високоплатени работни места започнат да напускат ОК заради сигурността на общия пазар?

В преговорите за Брекзита още от самото начало британското правителство ще бъде сковавано от очевидните силови неравенства между ОК и ЕС: население от 445 милиона в ЕС срещу 65 милиона в ОК; Брутен вътрешен продукт от 18 билиона за ЕС срещу 2,8 билиона за ОК; 44 процента от британският износ и услуги отиват за ЕС, докато само 16 процента отиват в обратната посока.

Неравенството на силите се вижда и в начина, по който основните британски индустрии, като автомобилната, самолетната и финансовите услуги, са структурирани. Самолетните и автомобилните производители осигуряват директно и косвено около един милион предимно добре платени работни места, които са от критична важност за регионалните икономики на средна и северна Англия. И двете индустрии са напълно интегрирани в пан-европейските вериги за доставки, които следват практиките на японското „оптимизирано производство“ [lean production].

Компонентите и готовите продукти се движат между ОК и ЕС в съгласие със строги графици, регулирани по минути и часове, а на производствените линии и по секунди. Такива системи са силно уязвими за каквито и да е прекъсвания, независимо дали поради стачки, системни неуредици, природни бедствия или, пост-Брекзит, от закъснения и несигурности, предизвикани от митнически проверки на границата. И всичко това без да се споменава цената на многобройните тарифи, свързани с пресичането на границите.

В изявление от миналия септември, касаещо потенциалните последици от Брекзита, японското правителство предупреди, че свободният достъп да обединения европейски пазар е от решаващо значение за японските заводи, разположени в ОК. Висши служители на Тойота и Нисан, заедно с техни колеги от Форд, Ягуар и Ландровър казват същото, предупреждавайки, че ще трябва да преразгледат бъдещите си инвестиционни решения в светлината на отношенията между ОК и ЕС. Ако техните заводи в ОК не могат да разчитат повече на сигурна интеграция в общоевропейските вериги за доставки, те ще бъдат все по-склонни да предпочитат ЕС, докато сегментите във Великобритания ще бъдат пренебрегвани и евентуално отстранени.

Много от същите трудности засягат и финансовите услуги, най-важната експортна индустрия на ОК и онази, в която Лондон е доминантният център за целия ЕС. „Финансовите услуги“ обхващат неща като издаването и продажбата на ценни книжа, търговията с чужди валути и модерни финансови инструменти като деривативи, а също и управляване на активи за корпорации и клиенти с високи доходи. Доминацията на Лондон в тези области зависи в огромна степен от т. нар. „паспортни права“, които банките и брокерските му фирми имат в общия европейски пазар.

Когато притежават паспортни права, банките, брокерските фирми и компаниите за управляване на активи, намиращи се в Лондон, могат да управляват бизнесите на клиенти, намиращи се навсякъде в ЕС. Но след Брекзита те ще изгубят тези права. Според Financial Times през януари в Давос шефът на Goldman Sachs, Лойд Бланкфайн, е предупредил премиер-министърката Мей, че няма причини, поради които други европейски градове като Париж или Франкфурт не биха поели голяма част от финансовия бизнес на Лондон; това вече беше демонстрирано в случая с петте световни банки, включително и Goldman, които обявиха планове за преместване на бизнесите си от Лондон.

Дори и преди започването на формалните преговори за Брекзита, дипломатическите маневри на двете страни показват колко далеч едни от други са позициите им. Въпреки равното право на глас на всяка от страните-членки – започвайки с Германия (население от 82 милиона), та чак до Малта (население 445,000) – позицията на ЕС по въпроса си остава забележително последователна. Независимо дали изпратено от германската канцлерка Ангела Меркел, от френския президент Франсоа Оланд, от Доналд Туск, полския президент на Съвета на ЕС, от Жан-Клод Юнкер, люксембургския президент на Европейската комисия или от Ги Верхофщад, бившия белгийски премиер-министър, който ще представя Европейския парламент на преговорите – посланието към ОК е едно и също: „никакво подбиране на вкусни парченца“ [no cherry picking], или, по думите на Меркел, keine Rosinenpickerei.

Едно от най-добрите и ясни представяния на преговорната позиция на ЕС може да се открие в книгата на Ги Верхофщад Последният шанс на Европа, публикувана в ОК през януари: ако Великобритания, като не-член, би желала да запази сегашното ниво на достъп до обединения европейски пазар, или нещо подобно на това, то страната ще трябва също да приеме задълженията, свързани с членството в него, включително свободното придвижване на работна сила между ОК и ЕС, както и признаването на Европейския съд за справедливост като последна инстанция по търговски диспути, възникващи на общия пазар.

Евентуалните опити на Обединеното кралство да ползва предимствата на членството в общия пазар, но без неговите задължения, ще се срещнат с решителна съпротива. Но именно тази стратегия е в центъра на собствената реторика на британското правителство преди преговорите, както най-ясно личи от изказванията на карикатурния британски външен министър, Борис Джонсън: „Нашата политика е: и вълкът сит, и агнето цяло“ [having our cake and eating it]. Джонсън е само един сред какофонията от гласове в кабинета на Мей, но тази представа изглежда се споделя от всички тях. И на първо място е гласът на самата премиер-министърка.

Мей се представя като строга, високо принципна възпитателка, нещо като съвременна версия на префинената, но страховита училищна директорка от вида, който някога властваше в класните стаи на следвоенна Великобритания. Тяхна крепост бяха the Home Counties, районите от предградията и близките околности на Лондон, където Мей има корените си и където сложностите на британската класова система са най-заплетени. Но действията ѝ във връзка с Брекзита демонстрират най-вече висока степен на опортюнизъм, определена способност за разчитане на вътрешно-политическите шансове и готовност да се рискува икономическото благосъстояние на британския народ в името на краткосрочните интереси на самата нея и партията ѝ.

Преди юнския референдум, на среща в Лондон с главните мениджъри на Goldman Sachs, Мей е обяснила с голяма яснота и убеждение защо за Великобритания би било икономическа лудост да напуска ЕС. Без самата да го знае, изказванията ѝ са били записани и могат днес да се чуят в мрежата. Ето най-важният пасаж:

Мисля, че икономическите аргументи са ясни. Мисля, че да бъдем част от един 500-милионен търговски блок е важно за нас. Мисля… че много хора ще инвестират тук в ОК, защото то е в Европа. Ако не бихме били в Европа… сигурно ще има фирми и компании, които ще се запитат дали не е по-добре да създадат свое представителство в континентална Европа, вместо в ОК? Така че според мен за нас има значителни предимства от икономическа гледна точка [да останем].

През месеците, които доведоха да формалното обявяване на параграф 50 от миналата седмица, Мей изнесе две ключови речи по Брекзита. Първата беше на Конференцията на консервативната партия в Бирмингам през октомври 2016, а втората в [една от сградите на Външното министерство] Ланкастър хаус през януари 2017. В Лондон тя говори пред посланиците на страните-членки на ЕС, докато министрите ѝ присъстваха в почтително мълчание. Речта бе издържана в стила на пресконференциите на покойния генерал дьо Гол. Тя не сподели мрачната прогноза от срещата с Goldman нито на срещата с верните си партийни привърженици, нито на онази с посланиците от ЕС като вместо това безсрамно насърчаваше играта на еврофобната лондонска преса и еврофобното крило на собствената си партия.

В речите си тя тържествено обещаваше „да възвърне контрола над нашите граници“, с което да прекрати свободното движение на работна сила между ОК и ЕС, и да направи Великобритания отново „напълно суверенна държава“, неограничавана от правораздаването на Европейския съд за справедливост. Знаейки, че тези искания са несъвместими с продължаващото членство в ЕС и общия пазар, Мей обяви в речта си от Ланкастър хаус, че ОК действително ще напусне общия пазар и митническия съюз, който регулира търговията със стоки в ЕС.

Знаейки също колко вредни тези оттегляния ще бъдат за британската икономика – както вече беше признала пред аудиторията си за Goldman, но не и пред онези в Бирмингам и Лондон – Мей представи визията си за онова, което нарича „глобална Великобритания“, в която министърът на търговията, Лиам Фокс, ще търси търговски сделки с далечни страни извън ЕС, включително Съединените щати, Китай, Индия, Индонезия, Малайзия и Канада. Но с реториката на краен протекционизъм и „America First“ на Доналд Тръмп, и с безхаберния [hapless] Д-р Фокс начело, „глобалната Великобритания“ на Мей изглежда налудничава още от самото начало.

Къде поставя всичко това Брекзит-преговорите между ОК и ЕС, които тепърва ще започват? Внимателният прочит на речта от Ланкастър хаус показва, че подборът на „вкусните парченца“ все още съставлява голяма част от преговорната стратегия на ОК, въпреки очевидната окончателност на решението на Мей да напусне общия пазар и митническия съюз. След като обяви двете напускания, Мей превъртя лопатата и обяви, че желаела да остави стратегическите сектори на британската икономика – вече споменатите автомобилна, самолетна и финансова индустрии – обратно в общия пазар, но с всичките му предимства и без никое от задълженията му.

Мей предвижда за тези стоки и услуги търговски режим свободен от тарифи и, по думите ѝ, „гладък“ [frictionless], с което иска да каже, че тези сектори ще бъдат свободни също и от извънтарифни бариери като митнически проверки за качество и произход, както и съответствие с регулациите на ЕС за качество и сигурност на продуктите. Този режим изглежда много подобен на онзи, който страната има в момента като член на ЕС, но с голямата разлика, че ще бъде освободен от притока на работна ръка и законовите задължения на членството в общия пазар, които правителството на ОК не харесва.

Преговорите около финансовата индустрия на ОК изглежда ще следват подобна траектория. В своя информационен бюлетин върху състоянието на Брекзита от февруари 2017 правителството на ОК говори с надежда за един пост-Брекзит търговски режим на финансовите услуги, който по същество ще остави паспортни права за ЕС на лондонския финансов сектор, но без паспорти: „В нашето ново съглашение за стратегическо партньорство ще се стремим към постигане на възможно най-свободна търговия на финансови услуги между ОК и страните-членки на ЕС“.

И отново, нито в информационния бюлетин, нито в речите на Мей се споменава нещо, каквото и да било, което ЕС ще получи в замяна на този достъп. Ако, както изглежда все по-вероятно, Мей откаже да направи компромис по въпроса за свободното движение на работната сила и юрисдикцията на ЕС за търговията, и се стреми към нейния „твърд“ Брекзит, то евентуалното бягство на банки от Лондон към ЕС изглежда неизбежно. Брюгел, един тинк-танк от Брюксел, преценява, че с този „твърд“ Брекзит Лондон би могъл да изгуби една трета от бизнеса си с ЕС, а лондонската консултантска фирма Oliver Wyman смята, че загубите на работни места във финансовия сектор биха могли да достигнат 70,000.

В момента изглежда, че има три възможни изхода от преговорите по Брекзита. При първия премиер-министърката Мей ще продължава да търси съглашение, изкривено в полза на Великобритания – и преговорите най-вероятно ще стигнат до лош край преди двете години да са изтекли. В този случай ОК рискува силно да напусне ЕС без каквото и да е съглашение по бъдещите им търговски отношения, тоест с нищо или почти нищо, което да помогне при пътуванията на Д-р Фокс – и при тежки щети за британската икономика.

Втората възможност е Мей да осъзнае налудничавостта на сегашния си курс и да последва прагматичните швейцарци чрез компромиси с ЕС по имиграцията и юрисдикцията на Европейския съд за справедливост. След което би могла да осигури финална сделка, която със сигурност няма да бъде толкова добра за ОК както сегашното състояние на нещата, но може и да не е много по-лоша, при щети за британската икономика, които може би биха могли да бъдат смекчени в хода на времето. Но това би изисквало Мей да демонстрира някакво ниво на сила на духа пред лицето на jusqu’au-boutistes [екстремистите] в собствената си партия, както и пред еврофобната лондонска преса, което според досегашните свидетелства не е по силите ѝ.

Третата възможност е, след като преговорите се развият зле и пагубните следствия от брекзитската икономика на Мей започнат да стават все по-ясни, британците да се отвърнат от целия процес. Тази промяна на умонагласите би могла да се види в сриващата се подкрепа за Брекзита в допитванията, което да доведе до предсрочни избори, при големи загуби за Мей и партията ѝ. Днес Мей управлява с желязна ръка в долната камара на парламента, но това би могло да се промени много бързо, ако тя и политиките ѝ бъдат възприети като вредни за британската икономика и понижаващи реномето на Консервативната партия.

Ако Мей падне, един възможен наследник е Джордж Осборн – дълговременният финансов министър в правителството на Дейвид Камерън, който се противопостави на Брекзита и беше изключен с преднамерена грубост от правителството на Мей. Възходът на Осборн изглежда малко вероятен при сегашната ситуация защото, макар и все още член на британския парламент, днес той е в политическо изгнание, а и току-що стана главен редактор на руско-притежавания London Evening Standard. Но Осборн е един от малкото висши консерватори, неопетнени от налудничавостта на Мей и, ако тя падне, той е добре позициониран за евентуално приемане на поста. Ако пък го направи, то най-добрият му курс би бил да се откаже изцяло от катастрофалния Брекзит проект и да запита британците във втори референдум дали разводът с Европа, при осакатяващите му разходи, е наистина онова, което си желаят.

Саймън Хед е старши изследователски сътрудник към Института за обществено знание в университета Ню Йорк и програмен директор на фондацията New York Review of Books. Той е автор на Mindless: Why Smarter Machines Are Making Dumber Humans (2014).

Коментари (1)

- 06-04-2017|Златко

Набързо откъм фейсбук…

Списание „Либерален преглед“ Когато преди няколко години Гърция се опитваше да покаже среден пръст (или разголен задник) на Европейския съюз, много мои (български) познати тук и в страната твърдяха, че гърците ще имат успех. Какво да се прави – гледището, че единствено арогантността тържествува на този свят сигурно е добре оправдано когато човек има мислене, определяно от реалностите в България.

Но не стана така. Европа, слава Богу, все още е място, в което има някакви принципи и последователност. Може да не е най-прозрачното и демократично уредено място на този свят (как впрочем се прави демокрация при толкова несъвместими едни с други икономически, политически и културни нива – нека ми го обясни някой това ако може…) Но принципи тук все още има, напук на гръцките и всякакви други играчи, които си мислят, че с бабаитски пози ще принудят някого да отстъпи и им позволи да си правят каквото поискат.

Днес същата игричка се разиграва отново, само че на много по-високо ниво и с много по-големи залози, в предстоящите Брекзит-преговори между (непоносимо арогантния) консервативен британски истаблишмънт и избирателите (и медиите), които го подкрепят – и обединена Европа от другата страна. Разбира се, никой в момента не може да каже как точно ще се развият те и какъв ще бъде окончателният резултат, но поне аз искрено се надявам на ВСИЧКИ в Европа да бъде даден достатъчно ясен знак, че с АРОГАНТНОСТ НЕ СЕ СТИГА ДОНИКЪДЕ! Това е желанието ми, това е очакването ми, това е гневът ми, мисля.

Carrie Dee С този и предишния пост демонстрирахте доста успешно, че това списание за нищо не става.:) То така или иначе оперира благодарение на чужди текстове, вече стана и място за изява на лично мнение. Света не ви дължи нищо, от гнева ви няма смисъл. И още повече – на никой не му пука.

Списание „Либерален преглед“ Получавал съм и по-остроумен dissing. А списанието, между другото, е наоколо приблизително от времето, в което вие сте носила чорапки и сандалки, уважаема. Нелошо постижение, като се има предвид, че за цялото ни Възраждане нещо подобно е било постигнато от едно-единствено издание, при това финансирано от Империята, докато „Прегледът“ не се финансира от никого…

светлана минчева Към Списание „Либерален преглед“: Хе-хе…Ами следете си собствената мисъл! Първо били гърците, а после били британците…с „непоносимо арогантния си инстаблишмънт“…Нещата все тръгват отнякъде…Разбира се, че никой не знае как ще се развият нещата, но една обединена Европа не е същата без Гърция и без Англия. А да не говорим без Унгария, България, Италия, Испания..Вишеградската четворка е нещо подобно…По-добре ще е, ако Обединена Европа се поучи от собствените си грешки, защото ако още една страна напусне „принципите“ на Демокрацията, въобще Демокрация в Европа може и да не съществува-въпреки така прокламираните принципи!

Carrie Dee Ако наистина имате либерален поглед, няма да реагирате на критика с ad hominem коментари, особено ageism. Ако нещо не е полезно или релевънт, няма никакво значение колко е старо. И отново, като недоволен читател, моята критика беше относно смелите ви, непрофесионални, коментари към тези статии, и това, че не създавате собствени материали. Разбира се, не е нужно да се съобразявате, ваша работа.:)

Списание „Либерален преглед“ Към светлана минчева: А сигурна ли сте, че разполагате с актуална и надеждна информация? Както изглежда от последния развой на събитията, никой в Европа не смята да последва британците в самоубийствения им поход. Да не говорим за това, че страната им се намира на ръба на разцепление поради това решение (Шотландия, хм хм).

Ето какво имам предвид, когато говоря всичко това:

Обратният домино-ефект в Европа

Към другата дама: Нямам нищо против обвинения в непрофесионализъм, но обичайните коментари тук идват от хора, които по правило не знаят нищо или поне нищо в дълбочина, за нещата, които публикувам. Повърхностни погледи, бързи коментари, взаимно неуважение, нашенски истории…

Списание „Либерален преглед“ И още: по повод обвиненията в това, че материалите не са „собствени“: тук трябва да ви попитам доколко изобщо познавате изданието (впрочем, коментарът вече го подсказва). При публикувани ХИЛЯДИ авторски текстове – мои и на други български автори – това звучи смехотворно. Не можете да настоявате да ви взема на сериозно след нещо толкова повърхностно и откровено невежествено.

Освен това в програмния текст на изданието се казва ясно, че

„Либерален Преглед е независимо издание, посветено на обширната тема, наречена „либерализъм“, макар че аз в никакъв случай не бих го определил като само и единствено политически оцветено“.

Как точно си представяте едно БЪЛГАРСКО издание, посветено на темата „либерализъм“, което не превежда основната част от материалите си? Или може би ще трябва да ви убеждавам, че в България думата „либерализъм“ е нецензурна? (Много от читателите му предпочитат вместо това „либерастия“).

светлана минчева Към Списание „Либерален преглед“: Да…Попрочетох…Същият въпрос мога да задам и на Вас…Сега, понеже имате претенциите, че разбирате от либерализъм, ще се наложи да ми обясните разликите между либерализъм, неолиберализъм, либертарианство…И на всичкото отгоре философската, икономическата и политическата страна на тези понятия…Както схващам, приемате всички течения като „обширна тема, наречена либерализъм“, но аз интересувайки се от понятието не съм на същото мнение. И моля Ви, не се налага да ми препечатвате статии

Списание „Либерален преглед“ Милата… Щом настоявате, заповядайте, ето ви един възможен отговор…

Какво беше неолиберализмът?

светлана минчева Разликите между либерализъм, неолиберализъм и либертарианство има ли го в текста. (И наистина съм мила, въпреки, че помолих да не ми препечатвате статии)

Списание „Либерален преглед“ На това, което вършим в момента, мила Светлана, в моето детство му се викаше „бой на негри в тъмна нощ“. Хайде да поемаме всеки по пътя си, какво ще кажете?

светлана минчева Да. Във Ваш интерес е. Интересувам се от Либерализма. Но не на Вашето ниво. Сори..(.разбирам защо Либерализма губи позиции..).

Десните – делене и събиране на празни черупки?

Автор(и): Румяна Коларова и Огнян Минчев

Румяна Коларова и Огнян Минчев пред Портал Култура

Какво се случва с т. нар. традиционна десница и защо нито една от фракциите вдясно не успя да влезе в Народното събрание? Ще има ли свое представителство в 44-ия парламент дясно-ориентираната, непопулистка и проевропейска демократична общност в страната? Какви са причините за поредното разединение и фрагментация? На идеологическа основа ли се случиха те, от долу нагоре, или става дума за сложни лични отношения и раздори между лидерите? Това са част от въпросите, които зададохме на преподавателите по политология в Софийския университет Румяна Коларова и Огнян Минчев.

Румяна Коларова: Българската партийна система няма ресурс за раздробяване на дясното

Смятате ли, че в 44-ия парламент има политическа сила, която представя дясно-ориентираната, непопулистка, проевропейска и проатлантическа общност в страната, или тя остана непредставена?

Дори лидерите на партии, идентифициращи се с десния непопулистки блок, признават, че част от техните избиратели са били привлечени от ГЕРБ, че противопоставянето на БСП в лицето на Нинова с нейните радикални проруски и антидемократични тези, силно е мотивирало част от традиционните десни избиратели да гласуват за ГЕРБ. В това число влизат и част от избирателите, които са се колебаели дали въобще да гласуват. От тази гледна точка мисля, че със сигурност има избиратели, гласуващи за партиите, възникнали на основата на идеите на СДС, които този път са били затруднени кого да изберат и въобще не са отишли да гласуват, но по-важното е, че има такава група, която е гласувала за ГЕРБ. Оттук нататък само от политиците в дясно, включително от ГЕРБ, зависи на кого ще се доверяват тези избиратели.

Не е ли обаче една от причините за това тъкмо прогнозата на социолозите, че политическите сили или фракции, възникнали на основата на СДС, нямат шанс да влязат в парламента?

На първо място, загубата на подкрепа се дължи на криза, породена от участието във властта. Част от лидерите на Реформаторския блок, които участваха във втория кабинет на Борисов, изтъргуваха участието си във властта за сметка на свои принципни позиции. Тук въпросът не е, че те са залитнали към популизъм, а, че техният престой във властта породи съмнения за корупция, за търговия с политическо влияние, за политически назначения, които в никакъв случай не са съобразени с меритократични критерии. И това е една хронична слабост на традиционната българска десница, която сме наблюдавали и при други правителства на СДС. Това, което се случи на последните избори, е резултат и от непрекъснато повтарящия се рефрен, че правителствата на СДС са били корумпирани, на който не виждам единен и убедителен отговор вдясно. Там поведението е „другите може и да са крали, но ние не“, което създава общо впечатление, че всички са гузни и виновни.

На второ място, причина за това е категоричната заявка „ние ще бъдем твърда и принципна опозиция“, с която поне две от традиционните десни формации присъстваха в кампанията. Твърдото отстояване на принципа, че няма да се коалират и да правят правителство с други партии, защото те са десните и честните, а всички останали са колаборационисти с БСП, издънки на БСП. За първи път тази позиция се появи през 2001 г., при смазващата победа на НДСВ. През 2005 г. обвинението към царската партия получи своето потвърждение заради тройната коалиция. Неслучайно през 2009 г. подкрепата за традиционното дясно получи нова инерция. То в някаква степен се възроди. Защо? Защото принципната позиция от 2001 г. получи своето потвърждение. Но все пак трябва да припомним, че НДСВ никога не бе припознато като част от европейската десница, докато партия ГЕРБ стана член на ЕНП още преди да се регистрира като партия, заради подкрепата, която получи от Софиянски и фондация „Ханс Зайдел“. Софиянски отстъпи цялата си мрежа в София на Бойко Борисов и го идентифицира като десен политик, това не бива да забравяме. Трябва също да подчертаем, че ГЕРБ много ефективно функционира като част от европейската десница. Имам предвид това, че евродепутатите на ГЕРБ са по-добре интегрирани в европейската десница от евродепутатите на Реформаторския блок. Може просто да сравним депутатския авторитет на Мария Габриел и Надежда Михайлова. Разбира се, със сигурност става дума за политици от различни поколения, но все пак трябва да признаем, че част от евродепутатите на ГЕРБ са повече европейци, отколкото българи и това личи по биографиите им, ако щете.

Затова не бива да търсим основната причина за отлива на избиратели от традиционната десница в последните избори, той няма как да бъде обяснен само с тях. В рамките на прехода има поне три момента на преориентиране на десния електорат. Първият е, когато през 1991 г. десният електорат избра едно СДС, което имаше ясна идентичност. Вторият е, когато през 2001 г. десният електорат избра НДСВ, заради една идентичност, която беше свързана с бившия монарх. И третият беше, когато през 2009 г. десният електорат избра ГЕРБ като партия, която може да се противопостави на тройната коалиция. В тези три момента основното съображение беше кой може да управлява. Всъщност управлението беше основното съображение, а не идейната идентичност. А това, което традиционните десни партии непрекъснато пренебрегват, е участието в управлението.

Говорите за хронична слабост на традиционната десница.

На тези последни избори тази слабост беше още по-засилена, защото част от тях пренебрегна важността да участва в управлението, а друга част злоупотреби с него.

Поредното разцепление и фрагментиране на десните се коментира в социалните мрежи изключително изострено, на моменти дори яростно. Как гледате на тези процеси – като нещо циклично, като хронична слабост на десницата, както се изразихте, или става дума за уникален процес на електорална трансформация и идентификация?

Хубаво е, че тръгвате от социалните мрежи, защото един от най-големите проблеми на тези избори са именно социалните мрежи. Четох един текст, в който ми хареса сравнението, че част от лидерите вдясно са се справили със задачата да водят ефективна предизборна кампания като поет символист на царевична нива. Много е лесно да пишеш в социалните мрежи, избори обаче се печелят с местни организации. Избори се печелят с хора, които нямат никакви амбиции да са в листите, но които организират срещи, разнасят листовки и събират хората, това са черноработниците в партията. И шанс не само за изборен успех, но следващата стъпка за участие в управлението имат партии, които имат такава структура. „Да, България“ нямаше тази мрежа. А структурите на традиционната десница не са в добра форма. Това не може да се компенсира чрез социалните мрежи, където човек може да пребивава неограничено през свободното си време – дали ще бъде в 2.30 или 4.00 ч. сутринта или в 2.30 или 4.00 ч. следобед, или вечерта, след като се навечеряш. А техните конкуренти – не само ГЕРБ, а и обединените патриоти, имат такава организация. Дори Марешки има такава организация. Тази слабост на „традиционната десница“ се вижда от избирателите, тя не може да бъде скрита. Голяма част от избирателите не използват социалните мрежи, за да формират своите нагласи. Напълно съм убедена, че в България избори се печелят все още с кампания на място, като се спечелят хората, които формират общественото мнение по места, тоест популярните местни личности. Социалните мрежи не са добър индикатор и за социална популярност – може да има някой в Горна Оряховица или Чикаго, който активно пише в блог или във Фейсбук, но това съвсем не означава, че този човек е уважаван и видим като публична фигура на място. Нещо повече, някои лидери на десницата сключиха пактове с хора, които имат изключително ниска репутация по места. Разбира се, че Фейсбук и социалните мрежи са изключително полезни, когато трябва да се създаде нова партия, или когато трябва да се реорганизира една партия. Това е ясно, но едновременно с това избори не се печелят в социални мрежи и това също е видимо.

Каква е според вас причината за тази затвореност на десницата? По време на кампанията лидерите се наричаха един другжълтопаветници. В социалните мрежи се атакувасамодостатъчността на някои фракции.

Разбира се, че социалните мрежи затварят една общност, а не я отварят. Разбира се, че те също така могат допълнително да радикализират една общност. На тези избори в БСП също имаше много радикализирани общности, които функционираха чрез Фейсбук, но това не означава че БСП няма развита мрежа от местни структури. Нещо повече, БСП има по-добри резултати от ГЕРБ там, където техните местни активисти са по-добри, по-млади и по-ефективни от тези на ГЕРБ. Това е според мен третата причина, поради която традиционната десница не влезе в парламента на тези избори. Преференциалният вот беше създаден, за да обедини традиционната десница, тъй като той дава възможност на всяка партия, на всеки партиен елит да се състезава за своите избиратели, да ги мобилизира максимално. Много добре си спомняте как беше спечелен мандатът на евроизборите – именно благодарение на тази конкуренция между ДСБ и ДБГ. В края на краищата мобилизацията на електората на ДСБ доведе не само до факта, че Светослав Малинов е евродепутатът на Реформаторския блок, но най-вече до факта, че Реформаторският блок успя да спечели един мандат.

Вторият ефект на преференциалния вот, който е също много здравословен, е, че той мобилизира местните партийци. Хронична слабост на големите партии в България бе създаването на една висша прослойка, която винаги получаваше представителство в парламента, в централната власт. Местните активисти изнасят на гърба си кампанията, но получават винаги места на ръба на избираемостта, с презумпцията, че ако работиш добре, може и да влезеш. С преференциалния вот виждате, че те получават още по-силен мотив. Преференциалният вот е, разбира се, и клиентелизъм, но той има безспорния ефект да добавя допълнителни гласове към общопартийния вот. Ако щете, това е тежестта на личния авторитет на местния човек. Иначе защо включвате тези хора, ако не за да дадат тласък на бюлетината. Техните преференции може и да не изместят лидерите, но едновременно с това хората отиват да гласуват, не само за да оградят квадратчето, но най-вече да посочат преференцията в кръгчето. И сега – бих казала, че традиционната десница се разпадна поради страх от преференциалния вот, тоест това, което беше създадено, за да ги мотивира да се обединят, се превърна в една от причините да се разпаднат.

На какво се дължи всъщност разцеплението? Идеологически ли са неговите причини, от долу нагоре ли се случи то, или по-скоро обратно – от горе надолу заради сложните отношения между лидерите?

Първоначално разцеплението в Реформаторския блок (предизвикано от оставката на Христо Иванов и реакцията на Радан Кънев) беше свързано с принципни позиции – въпросът за радикалността и бързината на реформата. Второто принципно разделение, което се появи по-късно, беше въпросът за злоупотребата с власт. Но, когато мислим за представянето на изборите, съм напълно убедена, че един от основните фактори за разпада на десницата беше репутационният фактор. Всяка една от партиите се привиждаше цялата в бяло за разлика от останалите. С други думи, всяка една от партиите претендираше да бъде принципна и морално чиста, като съответно на останалите им беше приписван някакъв грях. Лошото е, че всъщност приписваните грехове в най-голяма степен бяха свързани с медийната атака срещу всеки един от десните лидери. Какво се получи? Христо Иванов, който е един от най-атакуваните медийно хора, се уплаши да се коалира с Радан Кънев заради медийната репутация, която беше създадена на Радан Кънев като агресивен и неморален. Радан Кънев, може би, защото неговият медиен образ беше в по-тъмни краски, отколкото медийния образ на Христо Иванов, или може би, защото беше заобиколен от фигури, които са отдавна в политиката, беше по-склонен да предложи обединение, така да се каже, безрезервно. След което именно заради тези свои медийни характеристики, той реши, че може да направи коалиция с друг обругаван политик, който със сигурност няма добра репутация.

Кого имате предвид?

Каназирева.

Но това стана след разцеплението.

Точно така. Тогава той реши – те толкова много говорят срещу мен, че това вече няма значение. Да не говорим за Реформаторския блок, където беше съвсем ясно, че също има репутационен проблем. Така че, една от причините за разцеплението е, че всяка от десните партии се страхуваше от негативите, които останалите могат да ѝ донесат, без да си дава сметка за позитивите, които може да получи. С други думи, взаимната логиката беше – за теб се говорят лоши неща, затова не те искам до мен. Това е според мен една от основните причини за разпадането на дясното.

Разбира се, че могат да бъдат отправени критики спрямо програми, действия, позиции, послания. Със сигурност част от избирателите, които бяха готови да гласуват за „Да, България“, не гласуваха за „Да, България“, защото оттам казаха, че не са нито леви, нито десни. Разбира се, че част от хората, които бяха готови да гласуват за „Нова република“, не гласуваха за „Нова република“ заради сбъркани послания. Но една от причините да не са заедно са медийните атаки срещу всеки един от видимите, разпознаваемите личности вдясно.

На практика се оформиха три политически субекта. Реформаторският блок или останките от него – от трите формации РБ ми се струва най-ефимерния политически субект, който разчиташе на инерционна електорална подкрепа; „Нова република“, в която очевидно ядрото е ДСБ; и новосъздадената „Да, България“. Какъв е политическият потенциал на всяка една от тези формации?

Всяка една от тях има потенциал. Недейте да подценявате Реформаторския блок, макар че там има привидно външни, привнесени лица. Реформаторският блок има страхотен потенциал, свързан с идентичността на СДС, не като партия, а като съюз от автономни организации, всяка от които има свой профил. Става дума за първоначалната идея на СДС да бъде ветрило от демократични идеологии. РБ е запазил това, той е ветрило. Това е големият ресурс на РБ. „Да, България“ дори да каже, че е и леви, и десни, никога няма да има този ресурс, ресурсът на различните, които в името на демокрацията, в името на десните идеи са заедно. Това РБ го е запазил.

Най-големият ресурс на ДСБ е управлението на СДС от 1998 до 2001 г., управлението на кабинета на Костов. Всички, които гласуват за ДСБ вярват, че това е бил най-ефективният период в българската политика, вярват, че това е периодът, когато България е направила радикалния си скок от Изток на Запад, от авторитаризъм към демокрация, от контролирана към пазарна икономика. Неслучайно най-големите атаки срещу традиционното дясно са свързани с личността на Иван Костов, не заради самия Иван Костов, а заради управлението между 1998-2001 г. Разбира се, в това управление участваха и хора, които не останаха след това в ДСБ, но като цяло това е ресурсът на ДСБ, това са хората, които вярват, че периодът на управление на Симеон Сакскобургготски след това е просто инерция, която е била натрупана от 2001 г., позовавайки се на факта, че нас са ни приели в ЕС и НАТО заради решенията от Ница. След Ница вече е трябвало просто да се движиш по течението и да капитализираш от икономическия бум, това е разбирането. Симпатизантите на ДСБ са убедени, че през периода до 2005 г. България можеше да направи много повече, ако не бяха тези кражби и злоупотреби с власт. Това е ресурсът на ДСБ.

Ясно е, че ресурсът на „Да, България“ е протестът срещу Делян Пеевски, протестът срещу модела на политическа зависимост, който и в момента е видим – има няколко имена на бизнесмени, на корпорации, на фирми, които доминират. Гласуващите за Христо Иванов вярват, че на този модел могат да противодействат само хора, които нямат политическа биография преди 2012 г., това е ресурсът на „Да, България“. Разбира се, че хората, които подкрепят РБ и ДСБ са участвали в протестите срещу Делян Пеевски. И старите седесари, и посветените десебари бяха лицето на този протест, затова тези протести бяха основата на обединението на дясното. Най-лошото е, че те родиха и разединението вдясно след това.

Казахте, че хората търсят някой, който може да управлява. От „Да, България“ обаче заявиха, че влизането в парламента не е толкова важно за тях, че се нуждаят от време за своето структуриране и растеж.

Има голяма разлика между това да бъдеш в парламента и да участваш във властта, да участваш в управлението. След 2001 г. традиционната десница е в парламента, но беше в опозиция и то радикална опозиция, което също демотивира избирателите. Що се отнася до „Да, България“ мисля, че перспективите пред тях не са розови. Вярно, има партии, които не влизат веднага в парламента, не печелят веднага парламентарни избори, но преди това печелят местни или европейски избори. Неслучайно политическият призив на Христо Иванов е колкото се може по-скоро да има избори. Аз мисля, че той е напълно наясно, че ако това правителство изкара повече от 2-3 години, шансовете на „Да, България“ след всяка година ще намаляват радикално. Засега „Да, България“ е ситуационна партия, тя възникна заради спомена за принципната позиция на Христо Иванов, заради разцеплението в Реформаторския блок и поради факта, че при всяко разцепление има хора, които не са съгласни нито с едната, нито с другата страна. Това е всъщност другият ресурс на партията на Христо Иванов – от една страна, неговата твърда лична позиция, от друга, за Христо Иванов гласуват и хора, които не взимат страната нито на реформаторите, нито на Радан Кънев. Винаги, когато имате разцепление, има такава група хора, и Христо Иванов им предложи приемлива алтернатива. Има и интерпретации, че за Христо Иванов са гласували също симпатизанти на ДСБ, които не харесват Радан Кънев.

Мисля, че освен страха от другия, от образа на другия вдясно има и лидерска криза – тя е видима и в ДСБ, и в Реформаторския блок. Всички си спомняме, че в СДС още преди изборите беше поставен въпросът за оставката на Лукарски. От тази гледна точка, ако мислим за разцеплението вдясно, трябва да сме наясно, че то не е на три политически субекта, то е вътре в самите десни партии.

Това, което не видях в листите на десните партии, са новите лица. Според мен най-мощният фактор за неуспеха на традиционната десница беше, че те не успяха да извадят нови лица. В същото време всяка една от другите партии, които качиха резултат, успя да извади нови лица и то като водачи на листи – и БСП, и ГЕРБ. Това беше много адекватно, защото президентските избори показаха, че новите лица печелят. Всички социолози също подчертаваха, че избирателите искат нови лица. На това се дължеше първоначалния тласък или възход в подкрепата за БСП, който след това беше сринат, защото се оказа, че новото лице Зарков е внук на ген. Кацамунски и на всичкото отгоре говори все едно от името на дядо си. Новото лице ветеранът Тома Томов пък се оказа син на Никола Томов Николов, началник на затвора в Белене и т. н. Не само радикалността и агресивността на Корнелия Нинова, но и тези биографични данни допринесоха за разочарованието от БСП. БСП загуби от магията на новите лица в хода на кампанията. Там, където БСП има възход, това е пак преференциален вот за нови лица. А дясното нямаше нови лица, не видях такива. По-скоро видях десни лица, които са в други листи.

Споменахте за отказа от идентификация на „Да, България“ по оста ляво-дясно. Ясен ли е все пак в някаква степен техния профил, може ли да се каже, че става дума за една по-скоро центристко-либерална формация?

Ако те имат центристко-либерален профил, те се целят в съвсем различен електорат. Определянето им като част от традиционната десница просто не работи.

Всъщност аз не знам дали е така.

И аз не знам дали е така. Те сами ще решат. Аз мисля, че те все още нямат ясна публична позиция, която да даде отговор на този въпрос. Това е въпрос на бъдещето на тази формация.

В такъв случай има ли потенциал в България за една дясна, проевропейска политическа сила, която обаче е умерено консервативна?

Консервативна и проевропейска не се връзва. Нека тук кажем няколко неща, които трябва да са ясни. Пространство за либерален център в България няма.

На последните избори „Нова република“ се опита да стъпи на по-консервативен терен.

Така е, но това, което искам да кажа е, че консервативната линия е винаги евроскептична. Тя не може да бъде удържана като проевропейска. Проевропейската линия е на народна партия. Вижте, това е хронична слабост на българската десница, тя се люшка между консерватизма и християндемокрацията и никой не може да вземе решение, дори в самото ДСБ това е вечен дебат, вечен проблем къде всъщност са те, дали са християндемократи, искрени европейци, или консерватори, което означава евроскептици.

Нещо повече, ако трябва да сме честни, на заседание на Европейския съвет много често България е заемала позицията на Обединеното кралство, която е реално погледнато евроскептична и консервативна. Тази позиция е удобна за България, защото ако си в групата на изоставащите, ако си в групата на тези, които не са пионери на интеграцията, единственият начин, по който можеш да бъдеш защитен, е да пледираш за колкото се може по-широка евроинтеграция, която обаче не трябва много да се задълбочава. Това е моделът. Според мен голямата задача на България и на българския политически елит е да препозиционира България в групата на тези, които са пионери, които са ентусиасти на европейската интеграция. Иначе при Европа на много скорости, или при т. н. „гъвкав модел на евроинтеграция“, ние наистина ще изпаднем отвсякъде. Ако до този момент тази консервативна и евроскептична позиция ни беше удобна, оттук нататък ние само ще губим от нея, защото ще ставаме все по-изоставащи.

Разбира се, в традиционната десница има хора с ясна консервативна идентичност, както едно време имаше група монархисти. Тези хора имат умерено евроскептични позиции. Това разделение винаги го е имало, но една партия е силна, когато удържа подобно различие в себе си. Всъщност това е и рецептата, ако има някаква рецепта за бъдеще на втори десен субект в българската политическа партийна система. Идеята, че като станат консерватори, традиционните десни ще бъдат алтернатива на ГЕРБ и ще привлекат някаква част от ГЕРБ, просто е абсурдна. ГЕРБ са силни именно защото вътре в партията има и ядро от млади хора, които се идентифицират като консерватора и които са по-скептични за европейската интеграция, но тези различия са удържани вътре в самата партия.

В периода от 1997-2001 г. и след това през 2001-2005 г. в традиционната десница идеята за организационно единство беше сбъркана, беше подменена с идеята за идейната чистота. Още веднъж искам да подчертая, че силните демократични партии удържат вътре в себе си някои принципни идеологически различия. Очевидно е, че българската партийна система няма ресурс за раздробяване на дясното. Затова трябва да бъде конструиран политически субект, който да съдържа в себе си тези различия, но едновременно с това да може да ги отстоява не чрез клиентелизъм, не чрез търговия с политическо влияние, а чрез организационно присъствие, чрез публичен дебат, чрез видимост по места. Искам да питам кои са местните първенци, които традиционното дясно е привлякло. Не говоря за тарикатите бизнесмени, които могат да платят това или онова, а за такива хора, чийто бизнес е за пример, които казват: „С труда си, с ума си, с предприемчивостта си спечелих и поддържах качествено своя бизнес, а не с тарикатлък и корупция“.

Вече бяха подадени някои оставки вдясно – в РБ и в „Нова република“, смятате ли, че има шансове за някакво обединение или сътрудничество по модела СДС, който определихте като съюз от автономни организации и ветрило от демократични идеологии?

От една страна, отговорът на това трябва да дадат ДСБ и „Да, България“, защото „Да, България“ трябва да вземе решение относно желанието си да започне начисто. Истината е, че – като ме питате за причина за неуспех – нямаше партия, която да започне начисто, включително „Да, България“ не започна начисто. Коалицията, чрез която се яви „Да, България“ носеше негативи.

Имате предвид коалирането със „Зелените“.

Да, разбира се, това носеше негативи и ги правеше уязвими. И това доведе до отлив.

„Не вярвам в политическата девственост“, както каза Радан Кънев, това ли имате предвид?

Няма невинни вдясно. Нека не използваме терминологията на Радан Кънев, но няма невинни, макар че има много почтени хора. Няма и безгрешни хора. Едновременно с това не всички грешки се прощават. Ако трябва да се търси някакво обединение на дясното, то трябва да се търси от тези две презумпции – че няма безгрешни и едновременно с това, че не всяка грешка може да бъде простена. Има принципи, от които не може да се отстъпи. Това трябва да бъде основата – да се определят онези принципи, на които да се стъпи и чрез които „градската десница“ да се определи. А иначе, ако търсим образи за възстановяване на онази идея, която е била СДС, това няма да се постигне. ДСБ не приема СДС от 1991 г. като ресурс, не приема това като идентичност. За ДСБ старото СДС е неработеща формула. То роди кабинета „Беров“.

Но нали и РБ беше подобна формула?

Именно заради това. РБ също не беше работеща формула за ДСБ. Те свързват СДС с „Боянските ливади“ на Желев и правителството на Беров. ДСБ се страхува, че ако влезе по подобен начин във властта, ще се стигне до правителството „Беров“. В някаква степен част от министрите на РБ доказват правотата на тази теза на ДСБ. Затова всеки трябва да влезе с позитивите си. Разбира се, РБ може да донесе в това обединение идеята, че не може да има единна строга партийна йерархия, че не може да има идеологическа чистота. А тезата, че дясното е имало успешно управление е това, което трябва ДСБ да даде. И, разбира се, че трябва да има нови лица, за които да е ясно, че са почтени, че не са търгували с политическо влияние. Безспорно тези, които са обременени, трябва да отстъпят – това трябва да се вземе от „Да, България“. Всеки трябва да влезе с онова, което е привлекателно за хората, онова, което е актив. Като същевременно трябва да са напълно наясно с тъмната страна на своята политическа история, трябва в някаква степен откровено да се откажат от тъмната страна на своето присъствие в политиката.

Това означава да има много ясен разговор за историята на традиционната десница. Този разговор не е проведен. Пределно ясно е, че част от хората не приемат фигурите от периода преди 1997 г. като автентично десни. Дори личности като Филип Димитров не са безспорни. Защото има един страхотен сблъсък между Желю Желев и Филип Димитров, който никога не бе преживян, той не е разказан по приемлив начин за традиционно десните избиратели, макар че те приемат Желю Желев, приемат Филип Димитров, но няма разказ, който да обяснява случилото се. По същия начин трябва да се създаде общоприемлив разказ за управлението на Костов. Големият въпрос е има ли приемлив разказ за управлението на НДСВ, защото е ясно, че Кунева с ДБГ е такъв тип присъствие. Има ли? Тя продължава ли да е от обкръжението на Симеон Сакскобургготски, защото тук има плюс, както има и минус. Всяко нещо има плюс и минус.

Казахте, че трябва да влязат с активите си, но и да артикулират тъмните си страни. Кои са обаче тъмните страни на РБ, на ДСБ и на „Да, България“?

На РБ очевидно тъмните страни са свързани с участието във втория кабинет на Борисов. Те не обясниха добре участието си в това правителство. Част от обвиненията срещу тях не са основателни. Всяка една от тези истории може да бъде опровергана. Заради това аз не мога в случая да припиша вина, но остава съмнението, което така или иначе витае и всъщност това е нещо, което отблъсква избирателите.

При Радан Кънев обвиненията са първо, заради радикалното му говорене, което е неуважително. Такова говорене се свързва с агресията на безсилието, агресия на слабия човек, това е кресливото говорене. Също така обвиненията срещу Радан Кънев са за клиентелизъм.

При Христо Иванов най-тежкото обвинение е, че всъщност това е човек, който и представа си няма от организация, която гарантира ефективността в политиката – както в управлението, така и в партийния живот. Всъщност той е човек по-скоро на писането, на говоренето, но не е човек на действието и на организацията. Знаете, че обвиненията спрямо него и като министър, и сега като партиен лидер са, че е административно некомпетентен, организационно некомпетентен, неспособен да създаде ефективна организация. Точно това е и причината за провалите му.

Това са най-често коментираните негативи, заради които избирателите могат да се пренасочат към друг десен субект. Всяко едно от тези обвинения трябва да бъде коментирано публично пред десните избиратели. На него трябва да бъде дадено решение публично, трябва да бъде приет ангажимент пред избирателите и трябва да се работи така, че избирателят да бъде убеден, че става дума за ново начало. Това, в което съм също така напълно убедена, е, че в този случай новото начало ще спечели. Като казвам ново начало, имам предвид, че дори „Да, България“ не е ново начало, дори тя вече носи негативи, дори тя не е начисто. Тоест това ново начало трябва да бъде свързано с преодоляване на слабости, които са видими и отблъскват избирателите. Няма никакъв смисъл политиците да коментират тези слабости помежду си, те не са за вътрешно-партийна консумация, те трябва да бъдат коментирани публично.

Огнян Минчев: В България разцепленията рядко са на идеологическа основа

Има ли политическа сила в 44-ия парламент, която представя дясно-ориентираната, непопулистка, проевропейска и проатлантическа демократична общност в страната, или тя остана непредставена?

Ако такава сила съществува – това може да бъде само ГЕРБ. Зная, че подобно изказване ще породи в някои среди бурно негодувание, но в настоящата политическа конфигурация след 26 март, друга политическа сила, която наистина да удържа България в руслото на европейската и атлантическата интеграция, няма. Давам си сметка, че в ДПС биха се противопоставили на това твърдение. Но ние знаем на кого и как служи ДПС. Част от обединените патриоти също биха изразили готовност да отстояват европейската ориентация на България. И на „Позитано“ има достатъчно на брой хора, които искрено принадлежат към общността на европейска България. Но само ГЕРБ – по свой си начин – се явява засега достатъчна гаранция за евроатлантическата ориентация на България. Или по-скоро – надявам се да е така.

Т. нар. градска десница е в процес на фрагментация и поредно разединение. На какво се дължи това според вас: някаква цикличност, която отразява хронична слабост на десницата, или уникален процес на трансформация на електоралните и идеологическите ресурси?

Заедно с мнозина други приятели изпитвам истинска умора от обсъждането на т. нар. „градска десница“. През последните 12-13 години не си спомням да съм имал повод да кажа нещо ново за тази десница. Там има неколцина много свестни хора. И нищо повече. Нищо.

Казано другояче, дали разцеплението е на идеологическа основа и се случва от долу нагоре, или става дума за сложни лични отношения и раздори между лидерите?

В България разцепленията рядко са на идеологическа основа. Там където няма успех, има търсене на вина. Когато успехът отсъства повече от десетилетие, има нужда от трезва преценка. Какво липсва? Дали реалистична кауза, дали реалистични инструменти за преследване на поставена цел, или просто отсъстват достатъчно мотивирани и разумно организирани хора, които да преследват целите си и да водят другите след себе си. Това са разумните въпроси, които можем да си зададем по темата. Но винаги остава възможността за езотерични обяснения и за публични медитации по темата.

Реално вдясно се оформиха три основни политически субекта – остатъчният Реформаторски блок, „Да, България“ и ДСБ („Нова Република“). Какво е специфичното за всеки един от тях и какъв е техният потенциал?

Остатъчният Реформаторски блок не притежава остатъчен политически потенциал. Той спечели около 3 на сто от гласовете на 26 март поради своята разпознаваемост, поради участието си във властта и поради инерцията, която това поражда в подкрепата на обществото. Много скоро обаче всичко това ще бъде забравено. Тогава РБ ще се сблъска с факта на отсъстваща подкрепа. Тогава неговите активисти и партийни лидери ще потърсят нови формули на обединение – безкрайно пре-конфигуриране, та дано следващия път да излезе нещо. В „Нова република“ нещата са с една идея по-добри. Те все още имат 70-80 000 избиратели, познати са в определени, макар и твърде тесни обществени среди и могат да се присъединяват с относително ясна оферта за приносима полза към по-големи ракети-носител. Дали ги искат обаче? Не навсякъде, не навсякъде… „Да, България“ е нова формация, която не принадлежи по право на „десницата“, макар да израства от същите или подобни обществени среди на градската средна класа. Това е ляво-либерална формация, която е мотивирана от прогресистки патос за реформа на държавата и затова събира по-голяма подкрепа, отколкото е социалната представителност на градския либерализъм в България. Доколко ще задържи или дори увеличи тази подкрепа – зависи от това, дали ще успее да хвърли мостове към социални общности извън пряката си социална среда. При „Да, България“ възможността за коалиране също остава, но простото ре-комбиниране с други малки формации ще изтощи образа ѝ на нова алтернативна сила.

Все пак „Да, България“ не пожела да се определи по политическата ос ляво-дясно? Как коментирате този отказ?

Разбирам мотивите за това. В България ляво и дясно са понятия, изтъркани от неправомерна употреба. Ако те пришият някъде, върви си сменяй после етикета. Още повече, че „Да, България“ пожела да се идентифицира с по-общи национални цели – реформа на правосъдието, преизграждане на демократичната държавност и т. н.

Какво смятате, че трябва да се случи в десницата – да се преодолее фрагментацията чрез сътрудничество и обединение, или да се извървят докрай процесите на идентификация?

Процесите на идентификация са извървени много отдавна. Някои даже изгубиха междувременно идентификация. Вижте, никой и нищо не съществува без смисъл и без енергия. Енергията на българската демократична общност бе доста неразумно пропиляна, а сторилите го се саморедуцираха до амбицията само да присъстват – на всяка цена – в политиката. Един човек е голям, колкото мечтите си. Това оразмеряване важи и за една политическа партия. Гражданите трябва да видят сила, да видят мотивация. Чрез делене и събиране на празни черупки, сила не възниква. Необходимо е да се пресъздаде българската демократична общност. Вътрешно многообразна, но гледаща в една посока и готова да извърви пътя дотам.

Въпросите зададе Димитрина Чернева

(Материал на Портал „Култура“)

Доц. Огнян Минчев е политолог, доктор на социологическите науки. Преподава „Теория на международните отношения“ в Софийския университет. Директор е на Института за регионални и международни изследвания и председател на Управителния съвет на българския клон на организацията „Прозрачност без граници“. Автор е на множество анализи по вътрешна и международна политика.

Доц. Румяна Коларова е ръководител на катедра „Политология“ и директор на магистърска програма „Европейска интеграция“ в Софийския университет. Специализирала е в Лондон, Флоренция и в Ню Йорк. Преподава „Сравнително европейско управление“, „Методи на сравнителния политически анализ“, „Теория и история на прехода“, „Политически процес в ЕС“. Автор е на над 50 научни публикации и повече от 300 публикации в периодичния печат.

Коментари (2)

- 10-04-2017|Гост

Човек трябва да е сляп, за да определя ГЕРБ като дясна партия. Единственото дясно на ГЕРБ е членството на ЕНП и дясната фразеология (но и на нея не наблягат). ГЕРБ си е типична популистка партия с мафиозни черти, на местно ниво тясно свързана с местните дерибеи от БСП, а на високо ниво с генерираната от бившите комунисти олигархия.

„Остатъчният“ Реформаторски блок ясно показа, че от него реформи не могат да се очакват, че само се приказва за такива и че напълно ги устройва оставането на власт под крилото на ГЕРБ.

И да не се забравя, че „Да, България!“ не е дясна партия, макар, че за нея са гласували и дясно-ориентирани избиратели. Голяма част от хората, гласували за „Да, България!“ не са бивши избиратели на РБ и дори вероятно мнозина въобще имат анти-десни убеждения.

Така че никакво разединение на дясното няма.

Това, че не можаха да убедят повече хора е друг въпрос.

Сега „червената линия“ в България не е между леви и десни, а между хората, които искат реални промени, съдебна реформа, борба с корупцията и олигархията или с две думи да станем нормална цивилизована европейска държава, и хората, които не искат това.

Действително, в първата група са предимно представители на образованите градски среди, но не бих ги определил като „средна класа“, защото мнозина по чисто икономически белези не са точно средна класа.

- 11-04-2017|Славимир Генчев

Много от т. нар. десни избиратели дори не подозират, че всъщност са много леви.

За травмата, мълчанията и вината

от „Възродителния процес“

Автор(и): участници в дискусията „За травмата“

на клуб „Маргиналия“

Разглеждаме социалната травма като двоен процес. В него присъстват както историята на разкъсването на социалната връзка – на увереността, че можеш да имаш доверие в човешкостта (взаимното уважение и взаимната сигурност между хората) така и последиците от това разкъсване.

Организираме разговори по някои от най-разпознаваемите прояви на социална травма в най-новата история на България. Нарекохме ги „Социалната травма и непознатите ѝ жертви“.

Първият от тях е посветен на насилствената смяна на имената на българите с ислямско вероизповедание, известен със зловещото си име „Възродителен процес“.

Смятаме, че ако едно изнасилване (като насилственото преименуване на български граждани от български граждани) се приема от някои хора за престъпление, това не означава, че тези хора са мнозинство в обществото или че са популярни със своята позиция. Тази особена малцинственост на хората, които гласно възразяват на насилието, говори нещо както за обществото, така и за малцинствата – и травмираните, и тези, които са на страната на жертвите.

И за другите.

Срещата се проведе в Къщата на неправителствените организации в София на 17 март 2017 г.

Румен Петров

РУМЕН ПЕТРОВ: С тази инициатива искаме да видим възможно ли е да открием образа на гражданина, на изследователя, който е чувствителен към системното нарушаване на човешките права, и дали те могат да са солидарни към проблемите, които всеки от тях е приел за своя кауза.

Искаме да поговорим за причината за мълчанието около „Възродителния процес“. По-голямото предизвикателство е след известно време ние тук да се съберем с още хора, когато дискутираме социално-травматичния характер примерно на затвора, на инвалидността, на национализма, на милитаризма, както и на други неща, които смятаме за важни и в които искаме да не сме сами, когато ги изследваме и работим с тях.

Конкретният повод е излязлата преди месец книга на д-р Румен Аврамов Икономика на „Възродителния процес“.

Юлиана Методиева

ЮЛИАНА МЕТОДИЕВА: „Маргиналия“ направи поредица от 7 авторски текста на Румен Петров. Имаше изключителен интерес към начина на интерпретиране на неща, на пръв поглед известни, включващ понятия като „репресия“, „нарушение на правата на малцинствени групи“. „Маргиналия“ ще бъде партньор на Румен Петров в сесиите, които ще правим. Подчертавам, че това е авторска теза на Румен Петров и се радвам, че „Маргиналия“ може да бъде публикатор на нашите дискусии.

В днешната дискусия участват Румен Аврамов, Вихрен Чернокожев, Екатерина Михайлова, Момчил Методиев, Михаил Иванов, Антонина Желязкова, Надя Данова, Емил Коен, Марта Методиева и учениците от Националната гимназия за древни езици Александър Вълчев, Стефания Николаева и Михаил Зарев.

Румен Аврамов

РУМЕН АВРАМОВ: Книгата[220] осчетоводява от икономическа гледна точка причините и последиците на „Възродителния процес“. В това търсене неизбежно се сблъскваш с травми, нанесени на хора и общности. „Възродителният процес“ беше гражданска война.

На пръв поглед изненадващо е, че за разлика от всички предходни кампании срещу етнически малцинства в България, при събитията от 1984-1989 г. икономиката не е движеща причина. Занимавал съм се с антигръцкото движение от началото на 20 век, с антиеврейските гонения през 40-те години. И в двата случая икономическият мотив е очевиден. Основателно или не, тези общности са възприемани като по-заможни, което поражда ревност и съперничество, а в определени моменти на екзалтация и посегателство върху имуществото им. Спрямо българските турци подобни мотиви отсъстват, защото те не се открояват със социалното и стопанското си положение. Отношението към турците е изяло политически и идеологически (националистически) обусловено.

Още от Освобождението българското общество изпитва боязън към Турция, страхове, че малцинството може да повлияе върху вътрешната политическа и социална стабилност у нас. А след 1944 г., когато България и Турция попадат от противоположните страни на Желязната завеса, турците се превръщат в разменна монета и в основен фокус на противопоставянето между двете държави. Те недвусмислено са третирани като „пета колона“ на Турция. През цялото си съществуване комунистическият режим се мята между две крайности: политики за допускане на изселвания с разбирането, че по-малобройното малцинство е по-малък проблем; „приобщаване“ чрез асимилация, т. е. чрез опити за изтриване културната и историческата му идентичност. Днес сред сериозните историци съществува консенсус, че „Възродителният процес“ е кулминация на дългосрочни тенденции в отношението към турското малцинство.

Какво се случва в икономиката през четирите години (1985-1988 г.) от първата фаза на „Възродителния процес“?

Най-напред властта насочва инвестиции в тези райони с илюзията, че ще удави травмата от насилието в пари и ще купи лоялността на турското население. Всъщност не се прави нищо по-различно от добре познатото. Партията просто продължава опитите си с утвърдения „колонизационен“ модел за изоставащите територии, правейки инфраструктурни и социални разходи и създавайки работни места. Съответно веднага се приемат гръмки „комплексни“ програми за Кърджали и другите „смесени“ райони. Но отделените пари не са огромни суми по тогавашните мащаби. Не става дума и за нови ресурси, а по-скоро за преразпределение на наличните. Така че резултатите не са впечатляващи и през 1988 г. въпросните окръзи продължават да са с чувствително по-ниско жизнено равнище.

В книгата се питам дали – както би могло да се очаква – „Възродителният процес“ предизвиква експанзия на разходите за репресивния апарат. Това ме отведе към бюджетите на МВР и УБО като сигурно съм първият, който ги е преровил. Оказва се, че през 1984 – 1986 г. действително има увеличение на сумите, заделени за силовите ведомства (включително и за Военното министерство), но че то не е свързано само с текущите събития. Отчасти се изпълняват вземани преди това решения за увеличение на заплатите и няма промяна на дела на тези разходи в общия държавен бюджет. А след 1987 г., когато стопанското състояние на страната се влошава чувствително и започват усилията за бюджетни икономии, парите за МВ и УБО също са съкратени. Дори най-острата фаза на „Възродителния процес“ през 1989 г. е посрещната изцяло в рамките на редовното бюджетно финансиране, при значително свити средства спрямо предходните години. Извънредните разходи са покривани с прехвърляне от перо в перо. Бюджетът на тези институции е бил толкова широко скроен, че това е било напълно възможно.

Свързани с асимилацията през 1984 – 1988 г. са различни проекти за предислоциране на работна ръка от и в районите с турско население. Въпреки че те нямат открито принудителен характер и се набляга на икономическите стимули, политическата им цел е съвсем очевидна. Без съмнение, тези инициативи оказват травматични ефекти върху хората, внасяйки несигурност в очакванията и тревожност от евентуално преселване. На практика обаче плановете увисват във въздуха и през 1986 – 1988 г. така и не се постига съществена промяна на демографската картина в набелязаните региони.

Често се твърди, че с „Възродителния процес“ властта е целяла да отмести вниманието от остри икономически проблеми в страната. Това не е вярно. В икономическо отношение 1984 г. е една от най-добрите години за онзи период. Току-що е решена кризата с външния дълг от края на 70-те години, дълговото бреме е сведено до най-ниското си равнище, като цяло конюнктурата е добра… И тук икономиката не може да се приеме за фактор, предизвикал политическите събития.

Но през 1989 г. икономиката нахлува с пълна сила като последица от „Възродителния процес“. След като не успява с асимилацията, режимът решава да вдигне шлюзите за излизане от страната. Това става в контекста на две важни промени: Виенският процес и свързаното с него предстоящо частично либерализиране на пътуванията зад граница; започналите през месец май протести на българските турци срещу смяната на имената под формата на щафетни гладни стачки и на бунтове, потушени с човешки жертви. След декларацията на Тодор Живков от 29 май границата е отворена за турското малцинство и до 21 август (когато Турция спира безвизовото приемане на изселници) 320 хил. души напускат България. Тук вече пресечната точка между икономиката и личните травми е очевидна. Техните проявления се четат навсякъде из огромната съхранена архивна документация на съгледваческия апарат на МВР и БКП.

Масовото теглене на спестявания от заминаващите за Турция, обмяната им във валута и/или изнасянето на левове са безусловно травматични процеси. Българският комунистически режим (за разлика от полския или югославския) не се беше сблъсквал с подобен шок след 1944 г. Става дума за огромно търсене на налични пари от населението със съответната необходимост от банкнотна емисия и с неизбежни инфлационни последици. Документите на БНБ, на ДСК и на други стопански институции много ясно отразяват картината. Изправена пред дилемата (както по-късно през 1990 и 1996 г.) дали да разреши на всички желаещи да изтеглят депозитите си от ДСК или влоговете им да бъдат блокирани, властта разумно решава да удовлетворява безусловно исканията. За бюджета това означава огромна загуба на ресурс. А човек, изправен пред житейската необходимост да си изтегли парите при извънредни и спешни обстоятелства, е поставен в капан.

Участници в дискусията. Снимка: Марта Методиева.

Травматични последици носи и уреждането на собствеността на жилищата на заминаващите български турци. Не всички решават да продадат своите жилища: това се случва с около 4-5 хиляди имота, продадени някъде с държавен рекет (като задължително условие за получаване на паспорт), другаде вследствие на икономическа принуда. По тогавашните разпоредби тези жилища се изкупуват от общините, които на свой ред ги отдават под наем, препродават или предоставят на предприятия, разпореждащи се по-късно с тях. Огромен политически, икономически, правен, нравствен, но и психологически проблем възниква, когато завърнали се от Турция (или дори неуспели да заминат) се оказват без дом. От края на 1989 г. до 1992 г. се минава през различни решения, като към 1992 г. са останали висящи около 1500-2000 случая. В крайна сметка въпросът е уреден със Закона „Доган“ от 1992 г.

Самото напускане на страната в условията на дефицит от време за подготовка и при агресивни антитурски настроения е травматична ситуация с висока икономическа цена. В книгата привеждам много свидетелства за това по какъв начин поставените в екстремални условия хора реагират на създалото се положение. От една страна, те имат най-вече нужда от ликвидност, която добиват, ликвидирайки влогове, разпродавайки набързо вещи и обръщайки левовете си в долари. От друга страна, турците търсят покъщнина и транспортни средства, особено леки коли. Така те губят отвсякъде. Като продавачи попадат в „пазар на купувача“, където именно купувачът определя условията, а продавачът се разделя със собствеността си най-неизгодно, без оглед на цената. А като купувачи заминаващите са принудени да купуват на изключително високи цени.

Отношение към обсъжданата тук тема за травмите имат и заключителните обобщения на книгата. В тях посочвам, че съществена последица от заключителната фаза на „Възродителния процес“ през лятото на 1989 г. е кръвосмесителната и взривна комбинация между кълнове на „капитализъм“ и фактическо ръководство с най-силовите средства на „военния комунизъм“. През този кратък период спонтанно възникват полусвободни сиви пазари (валутен, трудов, стоков). И в същото време режимът организира масово принудително движение на населението (бригади, депортиране), поголовно управлява ръчно икономиката… С насилието, произвола и икономическите си неравновесия „Възродителният процес“ всъщност е предистория и тренажор за последвалите травматични години на прехода…

Момчил Методиев

МОМЧИЛ МЕТОДИЕВ: Г-н Аврамов, казвате, че възродителният процес няма икономическа логика. Това ме препраща към термина „ирационален“. Мисля, че тоталитарните режими, за разлика от демократичните, които разчитат на някаква легитимност, са склонни да бъдат ирационални. Както изглежда, например, поведението на Северна Корея в наши дни. Това ме кара да задам въпроса дали „Възродителният процес“ може да се определи като „самоубийство“ на българския социализъм?

РУМЕН АВРАМОВ: Прочетени постфактум, събитията действително са самоубийство за режима. В този смисъл те са действително икономически и политически ирационални. Но за властта „Възродителният процес“ започва с надежди, защото тя разсъждава в термините на своята си „идеологическа рационалност“. Документите показват, че тогавашната върхушка изпитва автентично усещане за страх от Турция и турското малцинство.

Марта Методиева

МАРТА МЕТОДИЕВА: До каква степен наследството, което оставя „Възродителният процес“ в икономически план, е платено в първите години на демократичния преход? Може ли да се каже, че от икономическа и политическа гледна точка преходът можеше да протече по-различно, ако не беше се случил „Възродителният процес“?

РУМЕН АВРАМОВ: „Възродителният процес“ изиграва ролята на мощен и съществен катализатор, който „забързва“ икономически процеси и тенденции, започнали от 1986-1987 г. Те бяха необратими, но той ускори нещата. Мораториумът по външния дълг от 29 март 1990 г. е характерен пример. Той със сигурност не се дължи само на „Възродителния процес“. Но архивите ясно показват, че именно политическите събития от лятото на 1989 г. са решаващи за момента на прекратяването на плащанията.

Ако говорим в по-конкретен смисъл за преките цени, заплатени след 1989 г., то в тях трябва да се осчетоводят мерките, свързани с решаването на жилищния проблем на завърналите се в България турци. Иначе, 1990 е най-мътната година за българската икономика (тогава не работеше нито планът, нито пазарът) и някаква част от тогавашната инфлация е последица от събитията, свързани с „Възродителния процес“.

РУМЕН ПЕТРОВ: В икономическите програми на университетите има учебни предмети по стопанска история. Да разбирам ли, че в съществуващия предмет „Стопанска история“ ще чакаме да има урок за икономиката на „Възродителния процес“?

РУМЕН АВРАМОВ: Първо би трябвало да има урок по политическата история на „Възродителния процес“, какъвто, доколкото разбирам, отсъства. След това може да се стигне и до стопанската история.

РУМЕН ПЕТРОВ: Господин Чернокожев, табу ли е за най-новата българска литература „Възродителният процес“? Как мълчи българската литература за възродителния процес?

Вихрен Чернокожев

ВИХРЕН ЧЕРНОКОЖЕВ: Ще се спра, макар и бегло, на най-новата българска литература през последните 20-25 години.

„Възродителният процес“, който винаги слагам в кавички, през 70-те и 80-те години на 20 век, е тема табу в най-новата българска литература. Макар да се е наложило в изследователската практика, понятието „възродителен процес“ е изключително неточно. То няма собствен културологичен смисъл. „Възродителният процес“ не възражда. Той присвоява, заличава, погубва вери и самоличности. Малцина са съвременните български писатели, които са се осмелявали да нарушат забраната и да се докоснат до тази психична болка, до колективната травма, до този трагичен и срамен за 20 век процес на насилствена асимилация на мюсюлманските общности в България.

Няма да кажа нищо ново, ако кажа, че историята и литературата са най-активните производители на национализми. Все още сме далече от установяването на точните факти за т. нар. „възродителен процес“ през 70-те и 80-те години на 20 век, ако това изобщо е възможно след четвърт век отлагане.

Затиснати от клишето за „турското робство“, още сме далеч и от осмислянето и разбирането на травмата, въпреки че част от документалната основа за т. нар. „Възродителен процес“ съществува. Може би г-н Момчил Методиев ще каже дали в томовете, които имаме, напр. под редакцията на проф. Искра Баева и проф. Евгения Калинова, са публикувани най-важните документи.

Фактите сами по себе си още не са историческа истина. Интерпретациите са полюсно противоположни. Азбучна истина е, че същинската история никога не е един единствен разказ, освен в авторитарните и тоталитарните режими. Всяка репресия естествено поражда защитен рефлекс на изтласкване на забрава, забрава и пак забрава на травматичните спомени, преживявания и емоции.

Най-новата българска литература през последните 20-ина години беше твърде заета с възвръщането към собствената си подменена от соцреализма идентичност. Затова, съзнавано или несъзнавано, тя не иска да си спомни агресията, цинично нарекла се „възродителен процес“. Изключенията от това само потвърждават правилото, че изтласканите спомени рано или късно се завръщат.

В романа „Краят на потоците“, мислен и писан през далечните 1987-1989 г., по времето, когато Свилен Капсъзов, уволнен поради „непригодност“ от хайтовото списание „Родопи“, е бетонджия в Домостроителния комбинат в София, главен герой не е родопската песен, както наивно и умилително твърдеше Ганка Найденова, автор на предговора към романа, който излезе едва през 1994 г. Главен герой е погавреното от възродителите под дулата на техните танкове човешко достойнство. Има едно забележително изказване на Свилен Капсъзов в дневниците на Народното събрание от януари 1992 г., в която той съвсем директно назовава някои от главните герои на т. нар. „възродителен процес“ в Родопите през 70-те години. Нееднократно съм цитирал това изказване. То е може би едно от обясненията защо му се случи това, което му се случи. Свилен, който беше първият главен редактор на в. „Права и свободи“ (в редколегията тогава бяха Радой Ралин, Борис Димовски, бел. ред.) и настояваше ДПС да води политика, близка до политиката на тогавашното СДС, загина в инсценирана автомобилна катастрофа „при неизяснени обстоятелства“.

Апокалипсисът на възродителния процес покоси живота и на Мехмед Карахюсеинов. Той изгоря, за да опази най-свидното си – името си и честта си на човек и поет. Неговото горене от посмъртно издадената му през 1999 г. в издателство „Стигмати“ на Малина Томова книга „Не по ноти“, не е литературоведска метафора, а жива факла. Уви, допотопните демагози, за които Мехмед Карахюсеинов пишеше тогава, не изтляха. Те пак са тук и пак се готвят да ни управляват.

Когато през 2015 г. в издателство „Изток-Запад“ излезе антологията „Когато ми отнеха името. „Възродителният процес“ през 70-те и 80-те години на 20 век в литературата на мюсюлманските общности“ – антология, която съставихме заедно с проф. Зайнеп Зафер от Анкарския университет, след сигнал на известната на мнозина от вас „Дружба Родина“, на ДАНС беше възложена проверка, която не знам как е завършила. Антологията, която за пръв път представи пред българския читател една дълго скривана трансгранична, транснационална литература на травматичния опит, се оказа заплаха за националната сигурност през 2015 г. Но тази антология даде един неподозиран глас на болката „възродителен процес“. Специално благодаря на сайта „Маргиналия“ и на г-н Емил Коен, който пръв написа отзив за антологията. Има още трима мои колеги, които написаха отзиви в „Литературен вестник“ и в „Литернет“. За съжаление тази антология не предизвика почти никакъв интерес у своите герои. Тя излезе в тираж 500 и две години след нейното излизане все още може да бъде намерена в по-големите интернет книжарници. Доста екземпляри бяха изпратени на български изселници в Турция. Появи се регистративен отзвук. Явно хората там не желаят да си спомнят това време. Изтласкването на травматичния спомен е естествен процес.

Участници в дискусията. Снимка: Марта Методиева.

Все още търси път към зрителите си пиесата „Невидимите пътища на прошката“ от Теодора Димова, публикувана през 2004 г. в кн. 2 на сп. „Съвременник“, но непоставена и до днес на сцената на Националния ни театър, където е предлагана. Не е приета тази пиеса и за участие в театралния конкурс в Шумен. Според авторката текстът е директно обвинение срещу бившата Комунистическа партия. Болката „възродителен процес“ има своите протагонисти, своя сцена, своя публика. Теодора Димова е имала кураж да усети и да запише всичко това. Д-р Бекри Реджебов от пиесата на Теодора Димова никога няма да стане член на БКП, на „малоумната им партия“, както той я нарича, защото няма да изневери на истината за себе си, на самоуважението си, няма да стане Асен Асенов, както му предлагат. Това не е драматично-героическа поза, а усилие да не изневери на основната роля в живота си – да бъде близко до своето „не и аз“. Ще успеят ли героите на пиесата „Невидимите пътища на прошката“ да съберат в едно фатално разпиления си живот, да си простят и да простят? Прекъснати ли са пътищата към нормалното човешко съществуване? Ще се състои ли помирението? Има ли път към прошката? Мъчни въпроси и още по-мъчни отговори. Неслучайно дългият път към прошката завършва с монолози. Прошката е едноличен, дълбоко осъзнат интимен акт.

Неслучайно радиопиесата „Името – твоето име“ на Силвия Чолева, излъчена по Българското национално радио през 2015 г., е монодрама, чийто първообраз е един разказ от сборника „Гошко“ – 2013 г., на Силвия Чолева. Монодрамата само привидно е театър с един актьор. В по-дълбоките си пластове радиопиесата с гласа на Цветана Манева е нещо повече от драмата на една жена, която е имала лош късмет да се влюби в свой състудент помак, който бяга от България, когато искат да му сменят името. Старицата на Силвия Чолева не се бои да се изправи пред самосъд, да поеме вината си заради незнанието, заради мълчанието, заради неволното мълчаливо съгласие с насилието. Мълчаливото съгласие с насилието и трагедията на фундаменталното разчовечаване всъщност превръщат човека в жертва на властта, но и в палач на истината.

Тепърва ни предстои да доуточним адресите на вината и прошката. Няколкото творби в най-новата българска литература от последните 15-ина година, на които бегло спрях вниманието ви, са само началото на този разговор.

Накрая ще отбележа, че специално внимание заслужават отгласите от „възродителния процес“, например в пиесата на Димитър Кабаков „Жарава“ – моноспектакъл на Невена Мандаджиева в театър „199“ през 2005 г., и в романа на Димитър Коруджиев „1989-а година“. Отгласи от възродителния процес има също в „Къща отвъд света“ на Георги Данаилов и в дебютния роман на Диана Боева – „Писма за оригами“, който излезе през 2015 г. Тези творби са важни акценти от психичната болка „възродителен процес“, която чака осмислянето си не с думи, а с действия. Може би в осмислянето и превъзмогването ѝ своята роля имат психолози, психоаналитици.

ЮЛИАНА МЕТОДИЕВА: До 1989 г., когато ставаше дума за живота на малцинствата и особено на турското малцинство в България, печатните издания са били много бъбриви. Правила съм специален анализ на най-авторитетни издания по повод на документалния филм „Технология на злото[221]„, посветен на „Възродителния процес“. Тогава медиите вървят след партията и по нейна поръчка са извършвали своята „снимка“ на „щастливия живот“ на малцинствата, лъжесвидетелствали са за това „щастие“ и са успявали да извършват промиването на мозъците, включително на самите турци. Има интервюта и репортажи, в които журналистите карат „възродените“ турци да изповядват колко са щастливи, бидейки част от репресивния процес по смяна на имената им.

ВИХРЕН ЧЕРНОКОЖЕВ: След излизането на антологията, във в. „Дневник“ излезе един откъс, не знам по чия инициатива. „Дневник“ се чете доста, включително и неговият компютърен вариант. Разбира се, коментарите там бяха пълни с ругатни, които могат да се резюмират с въпроса: „Колко струва да продадеш България?“

РУМЕН ПЕТРОВ: А какво е отношението на правото като дисциплина и практика по този въпрос?

Екатерина Михайлова

ЕКАТЕРИНА МИХАЙЛОВА: Макар и да се занимавам през последните години с правото в тоталитарната държава, не съм изследвала точно този въпрос. Тръгнах по обратния ред – да видя какво се е случило след 1989 г. и оттам да открия дали е правено нещо специално в рамките на законодателството в рамките на тоталитарната държава за възродителния процес.

Ще изредя част от нещата, които са се случили като законова рамка след промените в 1989 г. По време на възродителния процес работех като адвокат и нямам спомен да е имало специална законова регулация, която да обхваща тези хора. Когато Румен Петров ме покани да говоря по тази тема, аз се замислих и му разказах някои неща, които ще разкажа и сега, за да подкрепя тезата, че държавата чрез репресивния си апарат и чрез всички структури, които владее, е оказала принуда върху тези хора, за да предприемат определени действия.

Бях действащ адвокат в Пазарджик, където няма много турци, но има и малко помаци, преселили се да живеят в града. Режимът за недвижимите имоти беше рестриктивен – действаше Законът за собствеността на гражданите. Хората трябваше да продават имотите си чрез общинския народен съвет, но все пак имаше възможност законът да се заобикаля, което ние непрекъснато правехме. Това беше в резултат на един текст, че можеш да не продаваш имота си през съвета на лимитирана цена, ако го прехвърлиш на низходящ или възходящ роднина. Така „въртяхме“ имоти непрекъснато – примерно бабата прехвърля имот на сина си, на внука си. Имаше 2-годишен срок, в който трябваше да се предприемат тези действия. Когато наближаваше края на двегодишния срок, ние ги предупреждавахме да дойдат и пак да прехвърлим имота на друг член от семейството, за да не бъде продаван от общинския съвет на символична нормирана цена. В този период от време правехме тези сделки, ако занесем пред дежурния съдия (тогава не се изискваше нотариус) акт за свето кръщение, което е пълен абсурд. Нямаше законово или нормативно изискване за това, но имаше „телефонно право“. Имаше нареждане да не се изповядват сделки между роднините, за да може хората да бъдат принудени да продават имотите си само по реда на Закона за собствеността на гражданите – чрез общинските народни съвети, или да се откажат от имотите си, тоест да ги дарят на държавата (ставало е чрез отказ по силата на Закона за собствеността на гражданите).

Такъв е моят спомен, който потвърждава онова, което намерих като законодателство след 1989 г. Не е имало специален закон. Действали са тогавашните закони, които са били рестриктивни към всички български граждани. Имало е принуда от страна на държавата, та да не могат и малките изключения, които са съществували, да бъдат ползвани.

Второ, в съда започнаха да сменят целия архив. Има срок, в който делата се пазят, чак след това се унищожават, защото не могат да се пазят безкрайно. Има обаче категория документи в съда, които не се унищожават. Те са свързани със собствеността – нотариалните актове и делата по делбите, за да може и след 100 години да се види историята на даден имот, ако има спор. Започнаха обаче да подменят имената на стария архив – където има „Ахмед“, трябва да се появи „Асен“. А човекът може отдавна да си е отишъл от този свят. Не се справиха с тази задача. Това беше обемна дейност, а после трябваше обратно да се връщат имената.

Казвам това, защото, когато говорим за травмата, не всичко намираме в документите. Моята тема е „Законите, които овластяват възродителния процес. Законови регулации. Дела и документи“. Много от нещата няма да ги намерим в документите. Няма да ги намерим и в законите. Част от характеристиката на тоталитарната държава е, че тя има и други средства за въздействие.

Какво открих, което подкрепя моята теза, че се е минавало през телефонно право и през принуда? Всичко, което е прието след 1989 г., са постановления и закони, които не отменят правни норми. Ако имаше създаден специален ред със законодателството, би следвало да има отмяна на тези репресивни актове.

Първоначално имаме две постановления на Министерския съвет – от 1990 и 1991 г., с които се предприемат първите действия, за да се подобри нещо в извършеното от държавата преди това. Въвежда се режим, че недвижимите имоти, изкупени по реда на Закона за собствеността на гражданите, могат да се предложат за изкупуване на предишните им собственици.

„Възродителният процес“ се движеше в две посоки – смяна на имената и отнемане на имуществото. Това е ставало по действащите закони, които са били достатъчно рестриктивни за всеки човек. След 1971 г., когато се приема Конституцията (живковската), понятието „частна собственост“ изчезва и се появява понятието „лична собственост“. Тази собственост е само онази, която си придобил с труд и с която можеш да задоволяваш своите потребности. Въвежда се режим – примерно семейство с две деца може да има апартамент от 80 до 100 кв. м. с две стаи, но ако не си женен или омъжена или сте семейство без деца, можеш да си купиш чрез общината или чрез ново строителство жилище в рамките на твоите потребности, които са лимитирани в закона. Личната собственост слага ограничение върху притежанието на имоти. От онова, което е повече, трябва да се освободиш, та да не би да ти носи приходи. Такава е логиката при приемането на Закона за собствеността на гражданите, за да не могат гражданите да получават нетрудови доходи.

Но да се върнем към направеното след 1989 г. След тези две постановления има специален закон – Закон за възстановяване собствеността върху недвижими имоти на български граждани от турски произход, направили постъпка за заминаване в Република Турция и други страни през периода май – септември 1989 г.“

За да се възстанови справедливостта, през 1992 г. по време на Тридесет и шестото народно събрание законодателят приема друг подход – „директно се възстановява собствеността“. А дали ще я потърсиш или не – това си е твоя работа. Държавата обявява за нищожни отказите от наследство, които можеха да се правят (те и до ден днешен могат да се правят по същия текст от Закона за собствеността на гражданите).

Мотивите на Решение № 18 от 1992 г. на Конституционния съд по Конституционно дело № 24 (по Закона за възстановяване на собствеността) ни дават отговор за травмата. Група народни представители атакуват този закон като дискриминационен, защото дава възможност на група граждани да получат директно чрез закон отнета собственост, а други, които не са от турски произход, нямат това предимство. Искането е отхвърлено от Конституционния съд. Според мен решението е добре обосновано, тъй като имаме държава, при която репресията отива отвъд закона. Казват: „Няма как някой да докаже и да си възстанови собствеността по нормалния законов ред, ако закон не каже, че му го връща, защото един е бил насилван повече с различни методи, а друг по-малко.“ А тези методи не могат да бъдат открити и доказани. Именно тук Конституционният съд е стъпил на травмата в резултат на репресията и е създадена законова норма с цел овъзмездяване и известна справедливост.

РУМЕН ПЕТРОВ: Г-жо Михайлова, знаете ли по времето на „Възродителния процес“ колко българи с турски или помашки произход са били съдии?

ЕКАТЕРИНА МИХАЙЛОВА: Знам един мой съвипусник от Велинград, с когото завършихме заедно „Право“ – Ерол Кадьов. Когато завършихме (това беше през 1979 г.), той получи най-лошата позиция при разпределението – съдия изпълнител. Тогава наистина това беше лоша позиция. Момчето започна работа, ожени се за българка, но му смениха името – Елин. Това беше в рамките на Пазарджишки окръг. За друг не знам, но са били малко.

Антонина Желязкова

АНТОНИНА ЖЕЛЯЗКОВА: И ние с г-н Михаил Иванов имахме приятелка помакиня – Жени Хайвазова от Златоград. Тя беше завършила право и адвокатстваше. Спомняме си ги поединично.

Тогава имаше опити да се заличава памет. Г-жа Екатерина Михайлова употреби израза „телефонно право“. Задавам си въпроса: дали е имало нещо в Закона за здравеопазването, за да разпореждат на лечебните заведения да заличават архиви, както са се опитали да направят в съда?! Познавам шефове на отделения, които отказваха да заличават информация. Те казваха: „Ние няколко поколения сме пазили архиви за наследствени болести. Как сега изведнъж ще ги унищожим? Това е абсурд!“ Същото се е случвало и в архивите на училищата. Трябвало е да горят дневници, за да започнат да се употребяват нови дневници и т. н. Хората са запазвали архиви по някакъв начин – примерно в мазета, криели са информация, за да запазят паметта на селските и градските училища.

МАРТА МЕТОДИЕВА: Какво точно означава „телефонно право“? (Оживление и смях в залата.)

ЕКАТЕРИНА МИХАЙЛОВА: Примерно началникът се обажда по телефона и казва: „Спирате продажбите и няма да правите сделки, без да ви кажем“.

Михаил Иванов

МИХАИЛ ИВАНОВ: Ще дам пример: Бойко Борисов се обажда по телефона на шефа на митниците и му казва какво да прави. Това е телефонно право.

АЛЕКСАНДЪР ВЪЛЧЕВ: Въпросът ми е свързан с българо-съветските отношения. Според Вас дали „Възродителният процес“ повлиява на охладняването на отношенията ни със Съветския съюз?

МИХАИЛ ИВАНОВ: Когато говорим за „Възродителния процес“, аз разбирам по-дълъг период и не се ограничавам в рамките на 1984-1989 г. Става дума за репресивната политика на БКП от 1945 г., която навлиза в своята финална права от 1969 г., когато започват груби насилствени действия срещу българите в Родопите, срещу помаците, срещу ромите, и накрая – голямата асимилация, голямото преименуване срещу турците. Съветският съюз оказва в различните периоди много голямо влияние върху българската етническа политика. Особено характерен е периодът след 1944 г., когато всичко се е правело по указание на Сталин. Има документи, които показват това. Относително самостоятелен период са 60-те години. Тогава Съветският съюз като че ли започва да се оттегля от по-активна намеса в политиката на Комунистическата партия, но винаги запазва своето постоянно присъствие като наблюдатели. Всички заседания, които се провеждат под ръководството на МВР и на Държавна сигурност, са с неизменното присъствие на съответните аташирани към това министерство хора от КГБ на много висок ранг. Фьодоров беше един от тях.

А дали са се влошили отношенията ни? През 1985 г. започва процес на раздалечаване между България и Съветския съюз. Отношенията започват да се влошават по всички азимути, един от които е икономическият. Руснаците са били сдържани, не са проявявали рязко неодобрение. По-интересното е, че когато България е подложена на огромен натиск в международните отношения – отвсякъде критика, тогава тя не среща подкрепа сред част от бившите социалистически среди. Въпреки това получава подкрепа от страна на Съветския съюз.

Александър Вълчев

АЛЕКСАНДЪР ВЪЛЧЕВ: Защо тогава Горбачов, известен с перестройката, не се противопоставя?

МИХАИЛ ИВАНОВ: Тогава Горбачов провежда линията „Оправяйте се сами“.

РУМЕН АВРАМОВ: „Възродителният процес“ започва по време на най-голямото „безвластие“ в Съветския съюз. Когато Черненко вече е болен и не се появява. След серийните погребения, първо на Брежнев (1982), после на Андропов (1984). Едва ли това е момент, в който съветската власт има склонност да се впуска във външни авантюри. По-късно, Горбачов е в открито несъгласие с Т. Живков, включително по този въпрос.

МАРТА МЕТОДИЕВА: Искам да се обърна към учениците. Смятате ли, че такива неформални събирания ще ви бъдат полезни?

АЛЕКСАНДЪР ВЪЛЧЕВ: Според мен е добре да се говори за „Възродителния процес“. Могат да се извлекат много поуки. Но от друга страна, това е събитие с 30-годишна давност. За да влезе в историята по обективен начин, мисля, че е нужно да мине поне още толкова време.

МОМЧИЛ МЕТОДИЕВ: Не съм се занимавал специализирано с „Възродителния процес“ и затова ми е малко трудно да говоря директно по темата. Бих могъл да говоря как „Възродителният процес“ се отразява на службите за сигурност, на кариерното развитие на участниците в него, но това ми се струва в известна степен технически въпрос. Имам известна представа и как Българската православна църква се отнася към „възродителния процес“, но архивите от този период ги няма, поради което имам опасения да правя генерални изводи. Макар да ми се иска да развия тази тема, дори и въз основа на явни източници, поради настоящата позиция на Българската православна църква относно бежанците, която може да бъде характеризирана най-малкото като крайно консервативна.

Но говорейки за травмата, и по-конкретно за травмата от „Възродителния процес“, си задавам въпроса – защо нямаме памет за тези събития? Когато се отваряха досиетата, аз съм развивал тезата, включително и публично, че не би могло да се очаква държавата да накаже всички агенти, да се направи масова лустрация и всички да бъдат изхвърлени зад борда. Това не може да стане по различни причини, не само защото има доста гранични случаи, но и защото има много унищожени документи. Затова съм защитавал мнението, че преди да се намеси държавата и да въведе някакви общи принципи за лустрация, това трябва да бъде направено от съответната общност, засегната от тези неща. Но от отварянето на досиетата досега това не се е случило, с малки изключения – мога да посоча например Богословския факултет или решението (спазвано досега без изключения), да не се назначават за посланици бившите сътрудници на Държавна сигурност. Вероятно има и други случаи, за които не знам, но все пак те си остават изключения. Задавал съм си въпроса „Защо?“.

Когато говорим за „Възродителния процес“ се сетих за голямото дело срещу католиците през 1952 г. Всички знаете за осъдените на смърт католици, но има и католици, осъдени на различни срокове затвор. Това е класически сталински процес. Когато човек чете делото, вижда технологията на развитие на един такъв процес, който се основава на самопризнания. В делото стоят предварителни подготвени самопризнания на обвиняемите, които след това се подписват на всяка страница. Но за да се стигне до тези признания, се минава през т. нар. очни ставки. След като един признае, се прави очна ставка със следващия и така, един по един, се стига до признанията. Голяма част от обвинените подписват, но има и такива, които категорично отказват. Един от тях – Фортунат Бакалски, е убит в затвора. В смъртния му акт пише, че на 29 август се изкъпал, излязъл на двора и два дни по-късно умрял от менингит, защото се „простудил“. Минават 7-8-10 години и осъдените излизат от затвора. Умишлено не говоря с имена, защото не мога да съдя хората, които са подписвали в тази ситуация. И като последица малцината, които не подписват самопризнания, в следващите години се оказват най-маргинализирани от всички, донякъде и от държавата, но и от собствената си общност. От човешка, а още по-малко от историческа гледна точка, ние нямаме право да съдим тези хора, но от тяхна лична гледна точка те имат житейска история, която е много по-силна от всичко останало. Започнах да си мисля доколко този наистина краен случай не се отнася към много други травматични изживявания, включително и към неща, свързани с „Възродителния процес“. Случаи като този ме навеждат на мисълта, че действителността е много по-гадна, отколкото си я представяме.

На второ място, това, което прави Държавна сигурност по отношение на различните общности, е, че успява да разбие общността. Едни хора, които приемат да направят компромис, да станат сътрудници, правят шеметна кариера, а други, които отказват да направят този компромис, постепенно са маргинализирани. Много такива примери има в историята на Православната църква. Тоест не общността си излъчва лидерите, а някаква невидима сила, в случая Държавна сигурност, се намесва и излъчва лидерите. Общността вече престава да бъде общност или поне тя е раздирана от противоречия, тъй като от една страна са моралните стожери, а от другата – тези, които държат властта.

Третият момент е втвърдяването на хората, които се съпротивляват. От една страна, дори и да не са обект на пряка репресия, те изпадат извън борда. Нямат перспектива. Стават все по-самотни, все по-излишни, нямат житейски хоризонт. Това е ужасно, но те знаят, че са прави. Резултатът е, че за всичките десетилетия, включително и в годините на прехода, те стават много твърди характери, с които много трудно се работи, стават безкомпромисни. Казвам този факт с изключително уважение към тези хора. Цялата несправедливост, която са изживели преди 1989 г., я преживяват и през следващите 25 години след 1989 г., тъй като досиетата така и не отварят, истината не излиза наяве.

Четвъртият момент е отварянето на досиетата. Преправянето на биографии е ясна работа. Но за тези 25 години, тъй като досиетата се отвориха много късно, някои от доста активните и ефективни сътрудници на Държавна сигурност през комунизма, през следващите 20-25 години, бидейки на позициите си, успяват да се обградят с хора от следващото поколение, много от които способни, немалко от тях – и почтени. И когато досиетата излизат 25 години по-късно, тези представители на т. нар. следващо поколение, именно защото са добре възпитани и почтени, никога няма да вдигнат ръка срещу своя ментор. Вярно е и това, че те продължават да зависят от него.

Като обобщение мога да кажа, че през комунизма Държавна сигурност успява да разбие общностите. Това, което се случва в годините на прехода поради късното отваряне на досиетата, а и поради общата социална несигурност, е, че тези общности започват да се капсулират. На повърхността излизат нови лидери, но възпитани от същите тези водачи, чийто досиета в продължение на 25 години не са били отворени. Новото поколение знае за съществуването на моралните стожери, но предпочита да не говори за тях, за да не засилва травмата, да не засилва несигурността. Това се случи в Българската православна църква, но и в много от гилдиите, които практически станаха наследствени професии, мисля, че много такива случаи могат да се посочат за лекарската или съдийската гилдия. Предполагам е така и в много други сфери. Накратко, след като Държавна сигурност разбива общността, а в годините на прехода тази общност се капсулира, тя не успява да възстанови системата за естествено излъчване на лидери въз основа на качества, а подменя тази система със семейственост или друг тип „мрежи“. И темата за травмата, за комунизма, някъде минава встрани – всички говорят за нея, но гледат да не бъде официално.

ВИХРЕН ЧЕРНОКОЖЕВ: В архивите на Държавна сигурност има ли следи от документи за участието на Държавна сигурност в подготовката на атентата на гара Буново и другите атентати?

МОМЧИЛ МЕТОДИЕВ: Не съм сигурен.

ВИХРЕН ЧЕРНОКОЖЕВ: Чел съм журналистически публикации, че извършителите на атентата на гара Буново са били сътрудници на Държавна сигурност, но не съм сигурен доколко тези твърдения се основават на документи.

МИХАИЛ ИВАНОВ: В документите на Държавна сигурност има специална линия – „Борбата с тероризма“. Тази линия показва, че те по никакъв начин не са знаели кои са извършителите на атентата в Буново. Всъщност извършителите на този атентат са извършители на още атентати – в Сливен, Пловдив и Варна. Извикани са хора от ЩАЗИ и КГБ да помагат, но до 1986 г. те не знаят кои са извършителите. Моята теза е, че е малко вероятно това да е манипулация на самия режим. Пита се какъв им е бил мотивът. Пропагандата, която сега е в много голяма сила, иска да ни убеди, че точно такива неща, индуцирани от Турция, са предизвикали репресията на властта. Не е така. Всъщност репресията на властта започва с преименуването на турците през 1982 г. под формата на преименуване на лица от смесени бракове. На това аз казвам „пълзяща асимилация“. До ноември 1984 г. са преименувани по тази схема около 50 хиляди. Срещу тази пълзяща асимилация спонтанно възниква много сериозна съпротива. Създават се нелегални организации и една от тях е организацията на тримата атентатори – с помашки произход.

Зададената тема трябва да бъде леко преформулирана. Втората част на темата – „Каква е съдбата на знанието за „Възродителния процес“ в университетите?“, е лесен въпрос. Знанието за „Възродителния процес“ в университетите няма съдба. Няма регламентирано изучаване на „Възродителния процес“.

По първата част от темата – „БАН по време на „Възродителния процес“, имам забележка към времевия интервал. Към „Възродителния процес“ не можем да не включим преименуването на помаците и на циганите. „Възродителният процес“ включва не само репресията „преименуване“, но и забраната за изучаване на майчиния език и забраната да развиват свой културен живот.

Темата „БАН по време на „Възродителния процес“ е много стеснена. Според мен тук е заложена огромна тема, която не е изследвана. Това не е толкова тема от психологията, а тема за обществените науки – за социологията, за историята на науката, защото става дума за обществените и хуманитарните науки по време на комунистическия режим. Ако говорим за травма, то периодът от 1944 до 1989 г. нанесе много тежки травми и поражения върху нашите обществени и хуманитарни науки. Казвам това дистанцирано, защото моето образование е по физика, но съм имал възможността да наблюдавам онова, което става в Икономическия институт на БАН, в Института по литература, в Института по право. Всичко беше подчинено на предварително зададени парадигми от Централния комитет на партията. Много пъти в Икономическият институт са се разработвали смислени неща, но когато тези неща отиват в Централния комитет, те биват хвърлени в кошчето и се прави нещо друго.

Обществените и хуманитарните науки нямаха условия да се развиват в сравнение с естествените науки. Ще дам пример. Имам братовчед, с когото живеем в една къща, икономист в Икономическия институт. Веднъж виждам на бюрото му списание „Дер Шпигел“. Попитах го: „Как попадна това при теб?“ Отговори ми, че му го е дал негов приятел от ЦК. Тогава не всеки можеше да разполага с такива издания. Така стоеше въпросът и за контактите в чужбина. Тогава бях в ръководството на комсомола в БАН. Ние се борехме младите хора да ходят на специализации и командировки в чужбина, да растат нагоре. В обществените науки под млад човек се разбираше над 40 години. В дисциплините физика, химия, биология младите хора получаваха относително по-добри възможности за развитие. Ролята на специалните служби в това отношение беше изключително силна. В Научния секретариат на БАН за връзката с тях отговаряше проф. Михаил Бъчваров от Философския институт. Когато някой трябваше да замине в командировка, много често на проф. Бъчваров казваше: „Не може“. Питаха го: „Защо бе, Мишо?“ Отговорът беше: „Органите не дават“ и така въпросът приключваше.

Тежки поражения претърпя нашата философия. Това особено силно бе почувствано след 1944 г. Имаше тежки травми в българското езикознание. Докато Сталин не е казал, че езикознанието няма класов характер, акад. Владимир Георгиев е обявен за буржоазен учен. Слава Богу, че Сталин в своята книга „Марксизмът и въпросите на езикознанието“ написва, че езикът няма класов характер, та нещата са утихнали, но никой след това не се е извинил на този човек.

Много тежки удари и кулминация в натиска върху науката можем да наблюдаваме и по време на „Възродителния процес“. Трябваше да бъдат обосновани необосноваеми тези. В кариерата се издигаха онези, които го правеха.

Темата е „БАН по време на „Възродителния процес“, но не става въпрос само за БАН. Ние можем да говорим за Университета и за другите университети в България. Има Институт по история на БКП при ЦК на БКП, има Академия за обществени науки и социално управление (АОНСУ). Става дума за доста широк комплекс от научни и учебни звена, които обхващат обществените и хуманитарните науки.

Смятам, че темата не е изследвана. С това трябва да се занимаят хора като Антонина Желязкова, Надя Данова, за да се разкаже истинската история на българската история. Трябва да се знае например как проф. Петър Петров и проф. Емил Боев обосновават „Възродителния процес“ (тук става въпрос за конкретни хора), как доминират писанията на Николай Мизов, но не в световната наука, не сред нашите научни работници, а пред ЦК на БКП. Николай Мизов разработва въпросите за исляма, Петър Петров – за насилието, Емил Боев – за българския характер на нашите съграждани турци и помаци.

Когато говорим за травма, това е преди всичко травма и поражение върху науките, както и на хората, които се занимават с тези науки. Въпреки това в нашите обществени и хуманитарни науки успяха да се утвърдят с име много хора, включително и извън България.

Когато говорим за този период, трябва винаги да си представяме тоталитарната държава. Когато в кръга на Тодор Живков се реши нещо и по-нататък се приведе в изпълнение чрез отделите на ЦК на БКП, никой не можеше да не приеме, да не започне да изпълнява. Навремето се говореше за ловната дружинка на др. Тодор Живков. Той обичаше да се обгражда с хора на много високо интелектуално ниво. Намерих снимка във в. „Труд“ на тази дружинка. Тя е имала плаващ състав. На снимката са Любомир Левчев, Емилиян Станев, Йордан Радичков, скулпторът Величко Минеков, ген. Христо Русков, акад. Ангел Балевски, поетът Георги Джагаров, художниците Христо Ненков, Светлин Русев (Светлин Русев по-късно е бил изключен от дружинката и от ЦК на БКП), Милко Балев, ген. Илия Кашев. В нея веднъж е бил и Георги Марков, който е описал всичко това. Пробвали са го за малко, но повече не са го канили.

В този състав има две лица, които играят много голяма роля при формирането на „Възродителния процес“ – Ангел Балевски и Георги Джагаров. Когато се обосновава идейно „Възродителния процес“, знаем, че има две основни групи. Едната е формирана около Държавния съвет начело с Георги Джагаров. Там активната личност е Орлин Загоров, чието турско име е Шукри Тахиров. Другата, по-умерената група, за която многократно се говори и пише, е около Стоян Михайлов – секретар на Централния комитет. Едните са за по-твърд подход, стигащ до асимилация и преименуване, а вторите са пак за асимилация, но с мирни средства, без физическо насилие.

При изследванията обаче има трудност и тя е свързана с документацията. Все още има недостъпни кътчета на нашите архиви. През 1986 г. към Президиума на БАН е бил създаден Научно-координационен съвет по възродителния процес. Три месеца негов председател е бил Илчо Димитров (от февруари до май). Едва преди две-три години архивът на този съвет е бил декласифициран и председателят на БАН Стефан Воденичаров го връчва на шефа на архива на БАН Валери Кацунов, който го държи в една папка в своя кабинет. Аз го поисках, но ми бе предадено, че архивът не е обработен и че в момента не може да се разполага с него. Кацунов е обяснил, че няма да придвижи нещата, защото още има живи хора. Все пак част от информацията излиза, защото има документи в Партийния архив и в архива на МВР. Някои от тези документи са публикувани в излезлите документални сборници.

Покрай документите на Държавна сигурност, покрай документите на ЦК на БКП, ние знаем състава на този Научно-координационен съвет. В него влизат ресорни директори на много идеологически институти, включително и Икономическия институт на БАН. Има хора и от Софийския университет. Начело на този съвет е Страшимир Димитров. Заместник-председател е Алдемир Сидеров, когото не познавам. Научни секретари са доц. Цветана Георгиева и Евгени Радушев. Доколкото знам, Евгени Радушев получава орден „Червено знаме на труда“ за приноса си към „Възродителния процес“. Членове на Бюрото са Вера Мутафчиева, Петър Петров (който издава в два тома книгата „По следите на насилието“), Николай Мизов, Георги Хрилов, Паунка Гочева (съветничка на Пенчо Кубадински в Отечествения фронт), Стефан Андреев (шеф на Народната библиотека по онова време). В Съвета са Емил Боев, Йордан Пеев, Ибрахим Ялъмов, Ибрахим Татарлъ.

Трябва да се има предвид, че когато тогава ти кажат, че влизаш в съвета, ти трябва да влезеш. Нищо друго не можеш да направиш. Но какво се случва в съвета? Той не е развил голяма дейност, не е бил финансиран, не е имал свое помещение, не е имал апарат. Създаден е през 1986 г. Програмата, която съставя, се появява през декември 1986 г. Разполагаме с протокол от заседанието на съвета през януари 1987 г. по тази програма. Виждаме, че Икономическият институт не е дал нищо за програмата.

ВИХРЕН ЧЕРНОКОЖЕВ: Институтът за литература при БАН също не написа възложения му по тази програма сборник с изследвания „Възродителният процес“ в литературата“ и проф. Боян Ничев – тогава директор на института – трябваше да дава обяснения.

МИХАИЛ ИВАНОВ: Езиковедът проф. Москов пише:

„Аз се въздържах да предложа научно-изследователска тема, защото има някои неясноти. Най-голямата е въпросът за турцизмите в българския език. Не е ясно какво се иска от нас – да твърдим в нашите разработки, че тези турцизми не са например 1000, а да кажем 100… Какво трябва да направим? Да намаляваме броя на турските думи по научен път или да ги изчистваме от речника и топонимията? Много българи са потурчени и ние трябва да докажем това по лингвистичен път. Но тук аз и много мои колеги сме на кръстопът. В нашите работи ние не можем да употребяваме думата „турско“. Ако я употребим и редакторите я видят, веднага я задраскват.“

Тук става дума за драма на учения, става дума за натиск върху неговата психика, става дума за невъзможността той да бъде учен. Става дума, макар и в много мека форма, за неговия протест.

Маргарита Ваклинова от Археологическия институт се оплаква по следния начин:

„Като съдя по нашия институт, мога да кажа, че доста голям е броят на неразбиращите процеса. Подиграват се, а някои направо заявяват, че това е грешка.“

РУМЕН АВРАМОВ: През 1992 г. Общото събрание на БАН създаде специална комисия, която да проучи „Възродителния процес“ и ролята на БАН в него. Изводите ѝ бяха доста замазващи.

АНТОНИНА ЖЕЛЯЗКОВА: Съставът ѝ беше доста съмнителен. В нея бяха поставени хора, които нищо не разбираха от нещата – физици, химици и т. н.

МИХАИЛ ИВАНОВ: През 1992 г. имаше бурно заседание на парламента на тема „Възродителният процес“. Това е първото усилие да се обяви комунистическият режим за престъпен. Аспарух Панов направи много политизирано изказване за ролята на Академията. Очевидно е чел архива, но архивът е в кабинета на Валери Кацунов.

РУМЕН АВРАМОВ: Темата за ролята на науката във „Възродителния процес“ е много важна, обширна и непроучена. В началото на 1990 г. А. Желязков предлага морално осъждане на историците, които взимат активно участие в него, но среща тотална съпротива.

Една бележка към казаното от г-жа Екатерина Михайлова. Вярно е, че носещата конструкция на правната система не е пипана, но са пипани много постановления, подзаконовата нормативна база. Например уредбата на гражданската мобилизация в мирно време, която е специално адаптирана, за да може да послужи за мобилизиране на трудови ресурси. Специално постановление пък спира за два месеца продажбите на леки коли втора ръка. То среща съпротивата в юридическите среди. Променени са наредби с оглед съкращаване сроковете, в които държавата може да се разпорежда с имотите на заминалите в Турция.

РУМЕН ПЕТРОВ: Разбирам, че мнението ви за тази среща е позитивно. Благодаря за участието!

Послеслов

В отговор на въпросите Какво, Как и Защо на социалното насилие, носещо травмиращото име „Възродителен процес“, за Румен Аврамов няма съмнение, че става дума за тежък социален разпад – за гражданска война. Икономическа логика за тази война Аврамов не открива и това поставя проблема на „Защо“ особено болезнено. Една възможна причина, според Аврамов, е страхът. Българската национална идентичност е натоварена със страх от „турското“. Може би освен страх има и срам. Във всеки случай, насилственото преименуване и политики на изселване на българи с ислямска идентичност е процес, който не е спирал от възникването на България като национална държава с установено социално и политическо господство на едно мнозинство (хората, които са научили български език от майките им, които не владеят турски и не изповядват ислямската религия).

Към 1984 г. този процес на разслоение е с почти вековна история и са се натрупали вторични разлики в разпределението на индустриализацията и между областите в преобладаващо присъствие на хора от мнозинството или на малцинството.

Аврамов изучава поведението и архивите на насилника – държавния апарат, впрегнат в една определена политика на опит за неконтролирана насилствена асимилация и прогонване от родните места, както и различните поводи за вторична (икономическа) загуба и безпомощност, причинени на българските турци. Поставя и въпроса за моралните последици от всичко това върху оставащите, които веднага след този период на травма поемат по пътя на ново десетилетие, белязано от лишения, предателства, загуби, разломи и надежди – първите години на т. нар. пост-тоталитарен преход.

И при внимателен анализ на икономист това насилие е икономически необосновано. За Аврамов анализът разкрива държавна политика, водена от силни емоции. От страх? Дали този страх е страх от неизвестността тогава? Може би. Дали към този страх не се прибавя изначалният страх на състоянието на тотална война, наречена тоталитаризъм? Възможно е.

Вихрен Чернокожев направи обзор на прозата и театъра, за да ни представи дали и как те, като вид рефлексивна човешка дейност, носят доказателства за качеството на социалното мислене върху социалния разпад, наречен „Възродителен процес“. Първият факт, на който се натъква, е, че тази рефлексия е бедна – малко на брой са нейните артефакти. Друг факт, който затруднява мисленето за „Възродителния“ процес, е затрудненото мислене върху обществото, организирано на принципите на войната, водена от държавата срещу обществото – тоталитаризма. Някои от малкото гласове не оцеляват физически, други са репресирани под различни форми и след 1989 г. Впечатлява относителното мълчание и сред жертвите, и сред останалите. Литературният анализ на Чернокожев откроява мълчанието на мълчаливото съгласие с насилието, след което срамът и вината продължават разединителната си работа.

Екатерина Михайлова показа, че правото и законът са (не)изненадващо безучастни и безинтересни в тези процеси. Но това и може да се очаква в един, още взето, безправов социален ред, какъвто е обществото на войната на държавата срещу обществото и общността, какъвто е тоталитаризмът. Не е имало нужда от специални закони за специалната репресия в режим, в който държавната репресия е приета за естествена и неподлежаща на контрол. Достатъчно е властта да се обади в съда, в прокуратурата и т. н. за да се измисли как хората да бъдат лишени от жилищата им в рамките на тогава действащия Закон за собствеността на гражданите, създаден така, че да позволява както заобикалянето му, така и телефонното вмешателството в него от страна на всевластната държава. Законите при социализма са „врата в поле“ само за абсолютната власт на държавата.

Момчил Методиев повдигна идеята за морала и за общността, рушени и разрушавани от тоталитарната държава със или без помощта на Държавна сигурност. След 1989 г. по един или друг начин мълчаливите знаещи правят кариера и получават достъп до обществената власт и лидерство. Мълчанието се насърчава и то става модел за отнасяне към времето, в което се приемаше за естествено държавата да насилва обществото, морала и общността без контрол от страна на индивида. Времето на безпомощността.

Михаил Иванов обръща внимание на „скопените“ откъм морал и човешки права обществени и социални науки тогава – състояние, което засилва допълнително моралната дезориентация на обществото, общностите и отделните хора. Това кастриране на мисълта е организирано, дори архивирано – в документи, умове, спомени и съвести. Доста от тях са заключени.

Средната възраст на участниците беше над 50 г. Повечето от нас се изкачиха трудно на третия етаж, по стръмните стълби. Според един от най-младите участници в разговора, годините, изминали от тези времена, са малко за да има обективна преценка на събитията. Сигурно е прав за годините, предвид времето пред него. За онези в дискусията, които са били ученици преди 40-50 години обективната оценка на насилието е винаги и субективна и горчива. Може би поколенията ще се срещнат и ще си поговорят. И обективно и субективно. Дано да имат време и дано местата на разговор (училища и университети) им съдействат. Засега те, обикновено, решително пречат.

Дискусията подготви за печат:

Юлиана Методиева

Коментари (1)

- 16-04-2017|деду Въсу

поздравления… шапка свалям и ръка Ви цалувам, оти: – ‚‘… бездънния ров, който комунистическата власт изкопа между двата етноса… ‚‘ – кога ли този ров бездънен! – ще бъде запълнен!?

Отворено писмо на Дьорд Конрад до Виктор Орбан

Автор(и): Дьорд Конрад

Известният унгарски писател и есеист Дьорд Конрад е написал следното „Отворено писмо до министър-председателя на Унгария“ – един документ на леденостудения гняв срещу „най-вредния унгарски политик“ от времената на посткомунизма, който се одързостява да затвори Централноевропейския университет и не се бои при това да черпи реторични средства директно от арсенала на политическия антисемитизъм, плачевно-известен от най-новата унгарска история.

Господин министър-председател!

Придруженото от възхищение откриване на многообразието на една все по-разширяваща се Средна Европа от последната трета на миналия век изпълни мнозина от нас тук, във все по-разнообразяващите се родни страни, с усещане за радостно задоволство.

Ние осъзнахме, че трябва да се учим едни от други. Навсякъде в Европа и по цялото земно кълбо младите хора започваха да се вслушват и се изпълваха с желание да ни изучават.

За това, че Джордж Сорос предостави значителна част от придобитото си чрез талант и усърдие състояние за постигане целите на едно такова образование, ние му дължим високо уважение и благодарност.

В унгарската родина, която през 1944 се беше противила до такава степен да бъде и негова родина, че беше го почти убила, той основа, чрез влагане на собственото си, а не някакво държавно състояние, множество превъзходни институции. След като Дьори или Джордж беше преживял, също както и аз, подготовката на убийството си, той беше решил в младостта си да не живее повече в една страна, в която е възможно нещо такова; където човек е изоставен на произвола на съдбата и не може да разполага свободно със самия себе си.

През 1948, когато националсоциалистическите млади мъже в кожени манта бяха заменени от комунистическо-държавни млади мъже в кожени манта, той се впусна в широкия свят, с десет долара в джоба, получени от баща му.

Че днес [унгарският] пропаганден апарат се опитва, по маниера на Гьобелс, да търси обяснение за всички нещастия на страната и света чрез примера на евреина Сорос, ни напомня силно за нацисткото „решение“ от 1933 (Евреите са нашето нещастие). Асоциациите с този най-достоен за презрение политически образец ни изглеждат неизбежни.

Дори едно само спорадично споменаване на Сорос [в такъв политически контекст] би изисквало сериозно последващо обяснение. Но това, че Вие изфабрикувахте от името на този човек един постоянно размахван кривак (един човек, който е дал на унгарските и чужди, гладни за знание млади хора много повече, отколкото Вие и хората от вашия приятелски кръг са направили когато и да е) – всичко това ме убеждава, че Вие действате, движен единствено от интереса за произволно продължаване на собствената си власт, и че за тази цел не се свените да черпите с пълни шепи дори от езиковия арсенал на хитрия, лицемерен политически антисемитизъм.

Онзи, който не се нуждае от един Централноевропейски университет, той не се нуждае и от многообразна Централна Европа, нито пък от една многолика Европа.

По същия начин, по който чуждоезичното название на Magyarországs е Унгария, така и Közép-európai Egyetem е Централноевропейски университет. Какво лошо има в това? Кой или какво е Брюксел? Столицата на Белгия и Европейския съюз, както и седалище на централата на НАТО? Или столицата на една враждебна окупационна сила? И не сте ли самият Вие онзи, който представя Унгария в намиращата се там Европейска комисия?

„Финансирани от чуждестранни пари мрежи?“ Това чета във вашето писмо, отправено към нас гражданите.

За кого и какво си мислите? За Унгария, инвестициите в която се покриват в девет десети чрез пари от Брюксел, тоест чрез подкрепата на данъкоплатците от други европейски страни? Кои инвестиции правят възможно удивителното темпо, с което расте богатството на кмета на вашето родно село и на хората от вашия приятелски кръг? Или може би многото милиарди отиват директно в джобовете на кмета?

Понеже той е толкова сръчен и умен бизнесмен, успехът му няма нищо общо с това, че в селото е бил приятел от детство на министър-председателя?

Дали и в този случай прозрачността е нещо, което ви е толкова присърце?

Защо унгарският президент говори с такава неприязън за Европейския съюз? Защото оттам идват парите? Защото за това трябва да се благодари и да се дава сметка?

Колко е дал лошият Брюксел? И колко добрата Русия?

Колко – дяволският Сорос и колко – ангелоподобният Орбан?

Чуждестранните пари вонят, когато отиват при „цивилните“, но миришат много хубаво, когато се отправят към семейството на шефа на правителството.

Първите биват „издържани“ като курви? На последния обаче това му приляга?

Дали нашата национална независимост и сигурност са наистина застрашени от Брюксел, а не примерно от самия вас, комуто се е удало да осигури на страната ни долно място в ранглистата на „новите демокрации“?

Преди двадесет години станахте за пръв път глава на правителството, а оттогава насам сте винаги в близост [до този пост], общо единадесет години вече сте на власт. Не ви ли е достатъчно това?

Убеден съм, че от времето на промяната насам вие сте най-вредният унгарски политик. На никой друг освен на вас не се е удавало да натрупа на един куп толкова много клевети и необосновани твърдения. Вие сте шампионът.

Истински патриотичното поведение, уважаеми господине, би се състояло в отказ от Вашия пост. Като пенсионер бихте могли да се радвате на собственото си малко стадионче и водещото към него детско влакче. И да ритате сам топката в празната врата.

С приятелски поздрав,

Дьорд Конрад

Дьорд Конрад (род. 1933) е унгарски писател и есеист. В есеистиката си от времената на Студената война се бори за мирна и федерална Седна Европа. Като писател се занимва предимно с темите за националсоциализма, Унгарското народно въстание от 1956 и историята на собственото си семейство. Носител е на множество международни литературни награди, сред които Herderpreis, Friedenspreis des Deutschen Buchhandels, Karlspreis 2001 i Franz-Werfel-Menschenrechtspreis.

Защо сме пост-факт

Автор(и): Питър Померанцев

Докато армията му безсрамно присъединяваше Крим, Владимир Путин се появи по телевизията и със самодоволна усмивка заяви пред целия свят, че в Украйна няма руски войници. Той не толкова лъжеше, колкото заявяваше, че истината няма значение. А когато Доналд Тръмп прави „факти“ от прищевките си, твърдейки, че е видял хиляди мюсюлмани да тържествуват в Ню Джърси когато бяха съборени кулите-близнаци, или че мексиканското правителство съзнателно изпращало „лоши“ емигранти в САЩ; когато агенциите за проверка на факти определят 78% от твърденията му като неверни, но той въпреки това става кандидат за американски президент – в такива случаи започва да изглежда така, сякаш фактите вече нямат значение в страната на свободата. Когато Брекзит-кампанията обявява „Да дадем на собствената си Национална здравна служба онези 350 милиона паунда, които ЕС ни взема всяка седмица“, а след като референдумът е спечелен същото твърдение се оказва „грешка“ по думите на един от Брекзит-лидерите, докато друг един го нарича „аспирация“, то вече е ясно, че живеем в свят на „пост-факт“ или „пост-истина“. Не просто свят, в който политиците и медиите лъжат – те винаги са лъгали – а такъв, в който вече не им пука дали казват истината или не.

Как стигнахме дотам? На технологиите ли се дължи? На икономическата глобализация? Или [обяснението е в] някаква кулминация на философията на историята? Има нещо като тийнейджърска радост в отхвърлянето на тежестта на фактите – онези тежки символи на образование и авторитет, припомняния на мястото и ограниченията ни – но защо този бунт се случва именно сега?

Мнозина обвиняват технологиите. Вместо да ни въведе в нова епоха на истинност, информационната ера позволява на лъжите да се разпространяват със скоростта на онова, което техничарите наричат „дигитални горски пожари“. По времето когато някой проверител на факти е уловил лъжата, вече са били създадени хиляди други, а самият обем на „дезинформационните каскади“ прави недействителността неудържима. Всичко, което има значение е върху лъжата да може да се щракне, а онова, което определя тази ѝ функция, е начинът, по който тя се вписва във вече съществуващите предразсъдъци на хората. Алгоритмите, създадени от компании като Гугъл и Фейсбук се основават на предишните ви търсения и щраквания, така че с всяко ново търсене и щракване вие откривате, че предварителните ви очаквания се потвърждават. Социалните медии, в наши дни основният източник на новини за повечето американци, ни водят в ехо камери, пълни с хора, мислещи по сходни начини, които ни подхранват само с неща, каращи ни да се чувстваме по-добре, независимо от това дали са верни или не.

Но технологиите може би имат и още по-фино въздействие върху отношението ни към истината. Новите медии, с техните безброй много екрани и потоци, правят реалността толкова фрагментирана, че тя става невъзможна за обхващане, с което ни подбутва към, или ни позволява да забягваме във виртуални реалности и фантазии. Фрагментацията, комбинирана с дезориентацията на глобализацията, кара хората да копнеят по едно по-сигурно минало, тя поражда носталгия. „Двадесет и първи век не се характеризира от търсене на новост“, писа покойната руско-американска филоложка Светлана Бойм, „а от размножаването на носталгиите… носталгични националисти и носталгични космополити, носталгични еколози и носталгични метрофили (хора, обичащи големи градове) си обменят пикселни пламъци в блогосферата“. Така например армиите от Интернет-тролове на Путин продават мечти по една възстановена Руска империя и Съветски съюз; Тръмп туитира „Направете Америка отново велика“; Брекзитърите си мечтаят по една изгубена Англия във Фейсбук; разпространяващите се като вируси кървави видеоклипове на ИДИЛ възхваляват някакъв митичен Халифат. „Възстановителната носталгия“, твърди Бойм, се стреми с „параноична решителност“ отново да изгради изгубената родина, мисли себе си като „истина и традиция“, обсебена е от величествени символи и „се отказва от критичното мислене в полза на емоционалната обвързаност… В крайни случаи тя може да създаде родина-фантом, в името на която човек е готов да умре или убива. Непремислената носталгия може да поражда чудовища“.

Бягството в техно-фантазиите е примесено с икономическа и социална несигурност. Ако всички факти казват, че нямате икономическо бъдеще, то защо тогава ще искате да слушате факти? Ако живеете в свят, в който някакво дребно събитие в Китай води до загуба на работни места в Лион, където правителството ви изглежда вече не упражнява контрол върху развоя на събитията, то доверието в старите институции на авторитета – политици, хора от академичните среди, медии – се срутва. Което накара един от водачите на Брекзита, Майкъл Гоув, да твърди, че британците „са се наситили на експерти“. Тръмп пък проповядва за „леймстриймните“ медии и онлайн-процъфтяването на сайтове за „алтернативни новини“. Парадоксално, хората, които не се доверяват на „мейнстриймните“ медии, са и по-склонни да поглъщат дезинформация, както показва едно изследване на Североизточния университет. „Изненадващо, потребителите на алтернативни новини, които се опитват да избегнат „масовата манипулация“ на мейнстриймните медии, са най-отзивчиви към инжектирането на фалшиви твърдения“[222] „Здравият скептицизъм“ завършва в търсене на диви конспирации. Контролираната от Путин кремълска телевизия открива американски конспирации зад всичко. Тръмп спекулира, че 11 септември е бил „вътрешна работа“, а части от Брекзит-кампанията виждат Великобритания като намираща се под атаката от страна на някакъв германо-френско-европейски заговор.

„Няма такова нещо като обективна журналистика“, твърдят шефовете на путинската пропагандна мрежа Дмитрий Кисельов и Маргарита Симонян, запитани да обяснят [кои са] редакционните принципи, които позволяват конспиративни теории да бъдат представяни като еднакво валидни с основаващите се на свидетелства разследвания. Кремълският международен канал, RT, твърди, че представял „алтернативна“ гледна точка, но на практика това означава да се представя редактора на някакво странично и крайнодясно списание като също толкова достоверен източник, колкото е и някой университетски специалист – което пък прави една лъжа също толкова подходяща за публикуване, колкото и един факт. Доналд Тръмп играе подобна игра когато представя диви слухове като разумни, алтернативни мнения, и разпространява истории, че Обама бил мюсюлманин или че конкурентът му Тед Круз имал таен канадски паспорт, под мотото: „Много хора казват…“[223]

Това приравняване на истината и неистината е както подкрепяно, така и възползващо се от един всепроникващ постмодернизъм и релативизъм, които са се просмукали надолу, в хода на последните тридесет години, откъм академичните среди към медиите, а след това и във всичко останало. Тази мисловна школа е възприела максимата на Ницше, че „факти няма, има само интерпретации“ в смисъл, че всяка версия на събитията е просто пореден наратив, където лъжите могат да бъдат извинени като „алтернативна гледна точка“ или „мнение“, тъй като „всичко е относително“ и „всеки си има своя собствена истина“ (а в Интернет това наистина е така).

Маурицио Ферарис, един от основателите на движението Нов Реализъм, а също и един от най-убедителните критици на постмодернизма, твърди, че ние сме свидетели на кулминацията на един продължаващ повече от двеста години мисловен процес. Оригиналният мотив на Просвещението е бил да се направи анализът на света възможен чрез прехвърлянето на правото да се дефинира реалността от божествения авторитет към индивидуалния разум. Декартовото „Мисля, следователно съществувам“ е изместило центъра на познанието в човешкия ум. Но ако единственото нещо, което можем да опознаем е собствения ни ум, то, както го формулира Шопенхауер, „светът е моя представа [проекция]“. През късния двадесети век постмодернистите отиват още по-нататък, твърдейки, че няма „нищо извън текста“ и че всичките ни идеи за света са извлечени от властовите модели, които са ни наложени. Това води до силогизъм, който Ферарис обобщава по следния начин: „Всяка реалност е конструирана чрез знание; знанието е конструирано чрез власт; следователно реалността е конструирана чрез властта. По този начин… реалността се оказва конструкция на властта, което я прави както противна (ако под „власт“ имаме предвид Властта, която ни доминира), така и свободно формулируема (ако под „власт“ имаме предвид „в наша власт“).

Постмодернизмът се позиционира първоначално като нещо освободително, като начин хората да бъдат освободени от потисническите наративи, на които са били подложени. Но, както посочва Ферарис, „възходът на медийния популизъм ни дава пример за сбогуване с реалността, което изобщо не е освободително“. Ако реалността е безконечно формулируема, то Берлускони, който толкова силно е повлиял на Путин, би могъл с основание да твърди, „Не разбирате ли, че нищо не може да съществува – [било то] идея, политик, продукт – ако не е [показвано] по телевизията?“[224]; по същата логика и правителството на Буш би могло да оправдае една война, основаваща се на погрешна информация. „Когато действаме, ние си създаваме своя собствена реалност“, беше казал пред Ню Йорк Таймс Карл Роув, един от висшите съветници на Буш (в цитат, специално разглеждан от Ферарис), „и докато вие изследвате тази реалност – толкова съвестно, колкото си искате – ние ще действаме отново, създавайки други нови реалности“.

За да се влошат още повече нещата: твърдейки, че всяко знание е (потисническа) власт, постмодернизмът отнема основата, на която ние бихме могли да спорим едни с други. Вместо нея той постулира, че „тъй като разумът и интелектът са форми на доминация… то освобождението трябва да се търси чрез неща като чувствата и тялото, които са революционни сами по себе си“. Отхвърлянето на базиращите се на факти аргументи в полза на емоциите се превръща в нещо добро само по себе си. Можем да доловим политическото ехо от всичко това в мислите на Арон Банкс, основателя на [британската] кампания за напускане на ЕС: „Привържениците на оставането представяха факти, факти, факти, факти, факти. Това просто не функционира. Трябва да осъществите връзка с хората емоционално. В това се състои успехът на Тръмп“. Ферарис вижда корена на проблема в отговора на философите срещу възхода на науката през осемнадесети век. Щом само науката е иззела [задачата за] обясняване на реалността, философията е станала по-анти-реалистична, за да си запази пространство, в което все още да играе някаква роля.

Когато се опитвам да си обясня света, в който съм израснал и в който живея – в моя собствен случай това е свят, поставян в рамки от Русия, ЕС, Обединеното кралство и САЩ – то не ми е нужно да се връщам чак толкова назад, за да открия време, в което фактите имаха значение. Спомням си, че фактите изглеждаха ужасно важни по време на Студената война. Както съветските комунисти, така и западните демократични капиталисти разчитаха на факти, за да докажат, че собствената им идеология е права. Комунистите фалшифицираха счетоводството си особено много – но в края на краищата изгубиха, защото не можеха повече да поддържат тезите си. И когато бяха хванати в лъжа, те реагираха с буен гняв. Беше важно да те виждат като правдив.

Но защо фактите бяха важни за тези две страни? И двата проекта се опитваха, поне официално, да докажат една идея за рационален прогрес. Идеологията, разказът и използването на фактите вървяха ръка за ръка. Нещо повече, както ми посочи медийният предприемач и активист Тони Кързон Прайс, по време на война водачеството и авторитетът са неща важни за собствената сигурност. Човек гледа към лидерите в търсене на – а те от своя страна го притискат с – фактите.

А след това дойдоха 1990-те. Нямаше повече прогрес, към който да се стремим, нищо повече за доказване. Фактите се превърнаха в нещо отделно от политическите истории. Във всичко това имаше голяма доза щастие: това беше време на хедонизъм и Екстаз(и), на замаяност, в която можехме да игнорираме фактите от банковите си сметки и да вземаме толкова кредит, колкото си поискаме. Без факти и идеи новите майстори на политиката се превърнаха в политически манипулатори [spin doctors] и политически технолози. В Русия царистките и онези на КГБ традиции за формиране на марионетни политически движения бяха примесени със западни рекламни трикове, с цел създаване на една Потьомкинска демокрация, при която Кремъл манипулира всички наративи и всички партии, от крайната левица до крайната десница. Това започна през 1996, когато фалшиви партии и фалшиви новини бяха използвани за спасяването на президента Елцин, след което то се разпространи, за да стане модел на „виртуална политика“, имитирана по цяла Евразия (политическият манипулатор на Тръмп, Пол Манафорт, работеше в света на Кремъл през 2005, за да подпомогне формоването на имитатора на Путин, президента Янукович в Украйна). В ОК то се проявяваше в необикновено успешната кариера на Алистър Кембъл, не-избрания правителствен говорител за пресата, който се считаше за толкова влиятелен, че определящата политическа сатира от онова време направи от него втория по власт човек в страната. В САЩ това започна с Първата война от Персийския залив, която Бодрияр описа като чисто медийно изобретение, през медийното пъстрило на Бил Клинтън, до Втората война от залива и легендарното „ние създаваме реалността“ на Карл Роув.

Но при целия им цинизъм, политическите манипулатори и технолози все още, или поне до този момент, се опитваха да представят поне някаква илюзия за истина. От истините им се очакваше да бъдат последователни, дори и ако не съдържаха особено много факти. А когато реалността ги догони – когато публиката осъзна илюзията за [демократизацията в] Москва, а историите за Ирак се провалиха и борсата срути – една от реакциите беше да се удвоят усилията, да се отрича, че фактите изобщо имат някакво значение, да се направи фетиш от непукизма във връзка с тях. В това за управниците имаше много изгоди – както и облекчение за избирателите. Путин не се нуждае от някаква що-годе убедителна история, той просто трябва да разясни, че лъжат всички, да подкопае моралното превъзходство на опонентите си и да убеди собствените си хора, че няма алтернатива за него. „Когато Путин лъже безсрамно, той иска Западът да посочи, че лъже“, казва българският политолог Иван Кръстев, „така че да може да посочи обратно и да каже, ‚но вие също лъжете‘„. И ако всички лъжат, то всичко върви, независимо дали става дума за личния ви живот или за инвазия в чужди страни.

Това е (тъмно) наслаждение. Всичката лудост, която чувствате вътре в себе си, сега можете да пуснете навън и това е окей. Самият смисъл на Тръмп е в това да се изливат лайна, в наслаждението от чистата емоция, много често гняв, без какъвто и да е смисъл. И една публика, която вече е прекарала цяло едно десетилетие в живот без факти, може сега да се потопи в пълно, анархистично освобождение от последователността.

Питър Померанцев е британски телевизионен продуцент, живял и работил дълги години в путинова Русия. В резултат на това той е събрал огромен опит за живота и нравите на постмодерната руска диктатура, които в момента издава в различни британски издания, в подготовка на книгата, която в края на краищата трябва да се получи от всичко това…

Коментари (1)

- 15-04-2017|patanasl@yahoo. com

Въпроса с истината за нас е нов и стар. Още преди повече от половин век известния професор Богомил Райнов казваше: „Истината е само една – това е което партията казва.“ На Запад истината може и да е полуистина или частична истина или направо неистина. Тя е и такава за този, който я приема и я оценява според собствените си възгледи, опит и познание на фактите. В Русия е както преди. Истината е само една, каквато е според Путин. Другата истина мълчи и нищо не е чула, нищо не е видяла и не може да знае.

Подклаждането на открито анти-хомосексуални настроения в Полша

Автор(и): Роберт Биедрон, Ян-Александър Карон

От 2014 насам открито-хомосексуалният Роберт Биедрон е кмет

на северния полски град Слупск.

©Michal Fludra/NurPhoto/Getty Images

Роберт Биедрон е открито хомосексуален човек и един от най-популярните политици в Полша. В интервю пред немския седмичник Die Zeit той предупреждава срещу подкопаването на демокрацията и стигматизацията на малцинствата.

Цайт онлайн: Господин Биедрон, социологическите изследвания постоянно ви показват като един от най-популярните политици в Полша. 91 процента от хората в града ви подкрепят вашата политика. И това в католическа Полша, като открито хомосексуален човек! Как така?

Биедрон: Не искам да се потупвам по рамото сам, но вярвам, че показвам как политика може да се прави и по други начини в сравнение с досега. Много ми хареса когато Хилари Клинтън каза, че ще прави политика, при която никой няма да бъде изоставен. Опитвам се да правя същото в моя град.

И как изглежда една подобна градска политика?

Това са малки, но действени стъпки: например не изкореняваме повече дървета, защото хората страдат от грозната градска гледка. Вместо широки улици, предназначени за автомобили, решихме да строим велосипедни алеи. Вече не транспортираме вода от други региони, а повишаваме качеството на собствената си питейна вода. Вярвам, че по такъв начин може да се постигне над-партийно съгласие.

Преди известно време казахте, че човек трябва да покаже среден пръст на правителството. Какво искахте да кажете с това?

Призовавам съгражданите си да се противопоставят на хомофобията. Правителството се опитва систематично да унижава и сплашва LGTBQ-общността в Полша. Нашата реакция против всичко това трябва да бъде смела.

Промени ли се общественият климат към хомосексуалните мъже и лесбийките откак Партията за ред и справедливост (PiS) дойде преди 17 месеца на власт?

Да, PiS целенасочено подклажда един хомофобен климат. Правителството си играе преднамерено със стереотипи и обществени образи на врагове. Това може да са бежанци, но също и хомосексуални хора.

Имате ли конкретни примери за това?

Сред управляващите кръгове има списъци на университетски преподаватели, които се занимават с джендър-теории и науки за сексуалната ориентация [Queer Studies]. Те са подложени на наблюдение. Такива действия само още повече изострят вече съществуващите враждебности.

Как може да се промени това?

Много неща започват още в сферата на правораздаването. В Полша няма право на узаконено [хомосексуално] съжителство; няма параграф в наказателния кодекс, който да защитава индивидите от хомо- и трансфобни престъпления, няма и антидискриминационно право. Освен това ни е необходимо законодателство, което да санкционира посланията на омразата. Всичко това е нещо отдавна нормално в Германия, а у нас липсва. Полша е един вид открит музей, в който може да се наблюдава как по-рано е изглеждала хомофобията в Европа,

По какъв начин правителството подклажда хомофобията?

От една страна има публични обиди, а това насърчава низостта и подлостта. Например народната представителка на PiS Кристина Павлович каза, че хомосексуалните хора са обществено безполезни. Освен това е налице целенасочена реторична борба срещу организации, които се застъпват за защита на малцинствата. Един от обичайните аргументи против тях е, че те били финансирани и управлявани от чужбина, например от Германия.

Офисът ви е бил нацапан, самият вие сте нападан многократно. Какво се случва с човек след такива неща?

Днес не се чувствам сплашен – и си мисля: сега трябва още повече [работа]. Но моята ситуация не е типична: като кмет аз имам повече независимост, поддържам контакт с повече хора. Но разбира се не мога да изключа възможността да се срещна с неправилни хора нощно време на улицата. Във верните на режима медии се разпространяват фалшиви съобщения за мен, което само увеличава яростта на тези или онези.

Като оставим настрана опитите за сплашване срещу хомосексуални хора – как промени PiS страната за година и половина?

PiS има мнозинство в парламента, тя съставя правителството и държи под контрола си много институции. Целта си – да създаде една националистическа Полша – партията преследва много решително. Има паралели с държавното преустройство в Унгария, което се вижда и от договореностите между Вишеградските страни [Словакия, Чехия, Полша и Унгария, Бел. пр.]. PiS се опитва да разклати основните елементи на демокрацията. Планът е да се създаде фасадна демокрация, която в действителност се управлява авторитарно.

От друга страна обаче се увеличава и парламентарната съпротива. Как оценявате състоянието на полската опозиция?

Имам чувството, че парламентарната опозиция се намира в състояние на шокова вцепененост. Мисля, че Доналд Туск и неговата Гражданска платформа (PO) са изхождали от убеждението, че е нужно само да се дават на хората нови автомагистрали, летища и стадиони, изградени със средства от ЕС – след което всички те ще станат европейци и ще започнат да ценят неща като човешките права, демокрацията и върховенството на закона. Днес започва да става ясно, че стадионите и автомагистралите са изградени, но хората не са си изградили непременно и едно по-добро разбиране за демокрацията.

И все пак има спонтанни инициативи за съпротива. Например Комитетът за защита на демокрацията (KOD) събира седмица след седмица хиляди хора за протестни маршове.

Не е случайно това, че начело на KOD се намира не професионален политик, а информатикът Мачей Кийовски. Това убедително показва кризата на полските политически партии. Хората не се чувстват адекватно представени в парламента. Те не вярват, че членовете на полския Сейм представят техните интереси.

В немските медии често се пише, че демокрацията в Полша загива, откак PiS е на власт. Споделяте ли това гледище?

Не. Демокрацията е жива. PiS се опитва да лиши от съдържание институционалната демокрация. Всички фундаменти на демокрацията, които сме изграждали в течение на последните 25 години, се разграждат последователно. Но за щастие има много хора, които обич-ат демокрацията и не се страхуват да я защитават.

Интервюто води Ян-Александър Карон

Роберт Биедрон е открито хомосексуален човек и един от най-популярните политици в Полша. Следвал е политически науки в универстетите в Олщин и Виена. През 2005 е избран в полския Сейм от прогресивната партия Ruch Palikota. От 2014 е кмет на северния полски град Слупск. В същата година е избран от седмичното списание Polityka за „Народен представител на годината“. Живее в Слупск заедно с партньора си Кристоф Шмишек, който е юрист.

Македонският комплекс за производство на фалшиви новини

Автор(и): Самант Субраманиан

Велес, Македония

© за всички фотографии: Guy Martin

Първата статия за Доналд Тръмп, която Борис публикувал, описва как по време на предизборен митинг в Северна Каролина кандидат-президентът зашлевил плесница на човек, който не бил съгласен с него. Това не се е случвало никога, разбира се. Борис намерил статията някъде в мрежата и му трябвал материал, с който да запълва сайта си, Daily Interesting Things, така че си взел текста, чак до последната неправилна запетая. Публикувал линка във Фейсбук, изпращайки го на различни групи, занимаващи се с американска политика; за негово собствено удивление „новината“ била споделена около 800 пъти. През този месец – февруари 2016 – Борис спечелил повече от 150 долара от реклами на Гугъл по сайта си. След като преценил, че това било възможно най-добрата употреба на времето му, той престанал да ходи на училище.

Борис не е истинското му име. Той предпочита да остане анонимен, тъй като не желае да влиза в разправии с останалите хора от родния си град Велес, Македония. Никой тук не желае да се занимава повече с Тръмп. Велес създава усещането за малка общност, която се опитва да се освободи от подозренията, че за нея се говори прекалено много, по погрешни причини.

В седмиците преди президентските избори Велес придоби подозрителна слава сред най-мощната нация на света; статии в The Guardian и BuzzFeed разкриха, че македонският град с 55,000 жители е регистрирано седалище на поне 100 про-Тръмп уебсайтове, много от тях пълни със сензационни, изцяло фалшиви новини. (Предстоящата криминална присъда срещу Хилари Клинтън беше една от популярните теми; друга такава беше одобрението на папата за кандидатурата на Тръмп). Изобилният трафик на тези сайтове беше хубаво възнаграждаван от автоматизирани програми за отчитане на реклами, като например Google’s AdSense. Статия в списание The New Yorker описваше как самият президент Барак Обама е прекарал цял един ден от последните дни на кампанията, говорейки „почти обсебено“ за Велес и неговата „дигитална златна треска“.

В самия Велес младите предприемачи, намиращи се зад тези сайтове, се превърнаха в обект на дразнеща интрига. Между август и ноември Борис е спечелил близо 16,000 долара от двата си про-Тръмп уебсайта. Средната месечна заплата в Македония е 371 долара.

Борис е на 18 години – слаб, леко прегърбен младеж със сиви очи, ниско остригана коса и зачатъци от брада. Когато не пуши цигара, пали друга. Слуша много гангста-рап: the Notorious B. I. G., Puff Daddy, Wu-Tang Clan; след като гледал Notorious, документално-биографичния филм за B. I. G., решил, че иска да посети Бруклин, нюйоркския квартал, който си представя като населен с повече гангстери, отколкото хипстъри. Той е непринуден разказвач, с добро чувство за хумор и ясна представа за самия себе си и своя град. Би искал някой ден да напусне Велес, защото тук няма почти нищо за правене. Човек може да живее с родителите си и да ги кара да плащат вечерите му в бара, или да виси в кафенето. Ако си фитнес-фанатик, можеш да работиш в някоя от фирмите за охрана. Няколко фабрики в околностите на града все още предлагат редовна работа, но нищо особено. „Тук не може да се печелят пари с нормална работа“, казва Борис. „А тази работа с Google AdSense не е нормална“.

В най-добрия случай английският език на Борис е несигурен и начупен – със сигурност недостатъчно добър, за да пише по пет-шест статии за Тръмп всеки ден в продължение на седмици. За негово щастие изборите пробудиха енергията на безброй много крайнодесни уебсайтове в САЩ, които произвеждат нонстоп напудрени лъжи, пременени като реални новини. През целия спектър на крайнодесните медии – от собствените кратки лъжи на Тръмп, разпространявани чрез Туитър, та чак до организираните извъртания на Breitbart News и NationalReport. net – идеологията с лекота надвива истината. Но онова, което се произвеждаше във Велес, беше още по-крайно: това тук беше предприятие на хладна, чиста неморалност, освободено не само от идеология, но и от каквато и да е грижа или усещане за същността на изборите. Тези македонци по Фейсбук не се интересуват ни най-малко от това дали Тръмп ще спечели или изгуби Белия дом. Те просто искат джобни пари, за да си купуват нещица – коли, часовници, по-добри мобилни телефони, повече питиета в бара. Именно това е аритмичното, обезпокоително сърце на цялата афера: че Интернет прави толкова просто за тези младежи да финансират материалните си прищевки и че действията им подпомогнаха достигането на толкова гигантски последствия.

Велес лежи точно по средата на Македония, от двете страни на Вардар, а червено-керемидените му постройки изглеждат така, сякаш се катерят по склоновете на околните хълмове. Някога той е бил град на скромна слава, родно място на революционери и интелектуалци – при това с жива, развиваща се индустрия. Една от най-големите му фабрики, на име Порцеланка, е давала работа на 4,000 души. За известно време, припомнят си с перверзна гордост жителите му, Велес е бил вторият най-замърсен град в цяла Югославия.

Но след като Македония е станала независима през 1991, Велес започнал да запада. Фабриките му били затворени; работните места изчезнали почти начаса. Местният футболен клуб, Борец, започнал да губи толкова често, че изпаднал от първа в трета лига. Единственото кино в града било затворено преди петнадесет години. Градският център се износил. За кратко време, някъде в средата на 2000-те, икономиката се повъзстановила, когато няколко криминални групи започнали да харчат наоколо пари, спечелени от търговия на хероин в Германия и Австрия, но полицията скоро разрушила обръча на дрогата и Велес се завърнал към обичайното си състояние на мрачна запуснатост.

За Борис, който е израснал тук, Велес нямал какво толкова да предложи. Баща му работел в града като водопроводчик. Като много други деца Борис се мотаел около старата османска часовникова кула долу при реката, обикаляйки едно кафене след друго. По едно време играел футбол, но скоро открил, че е по-добър във видео-версията на играта, отколкото в реалното нещо. Присъединил се към клуба Counter-Strike: девет или десет момчета, събрани в едно помещение, всеки зад лаптопа си, и стрелящи едни по други.

Централният пазар във Велес. Местната икономика е западнала силно през 1990-те, след като Македония е получила независимостта си.

Един ден преди няколко години Борис отивал в училище, когато забелязал паркирано близо до пътя BMW 4. „Хе“, помислил си той. „Що за чудо, любимата ми кола в този град?“

Разпитал наоколо, но никой не знаел чие е BMW-то. По-късно в едно от кафенетата се срещнал с познат от компютърните зали, Александър Велковски, който му обяснил, че колата е негова. Спечелил я с пари от уебсайта си.

Във Велес Александър и Борче Велковски са толкова известни със сайта за чисти храни, който са стартирали, че са известни под прякора „здравословните братя“. HealthyFoodHouse. com е смесица от диетични и козметични съвети, естествени лечебни средства и други церове за всичко. Сайтът е претъпкан с реклами, редуващи се с лечебни съвети от рода „поставете парче сапун под възглавницата си, за да облекчите нощните схващания на краката“ или „използвайте нашия домашен сок от цвекло, за да повишите броя на кръвните си телца“. По някакъв начин страницата на сайта във Фейсбук е успяла да привлече 2 милиона последователи; повече от 10 милиона единични посетители идват на сайта всеки месец.

След като видял BMW-то, Борис решил да направи свой собствен сайт. Вече му било ясно, че в Интернет могат да се печелят пари: за известно време, докато бил на 17, той бил един от многото ратаи, които блъскали онлайн за MicroWorkers. com, като печелел някъде по една десета от цента за неща като харесване или писане на коментар за някой видеоклип в Ютюб. Сега вече купил няколко названия на Интернет-домейни (два от тях са GossipKnowledge. com и DailyInterestingThings. com), изградил с помощта на платформата WordPress елементарни новинарски сайтове и започнал да ги пълни със статии за спорт, знаменитости, здраве и политически новини – все статии, копирани отнякъде. (За да докаже, че притежава сайтовете, за които говори, Борис вади телефона си и влиза в администраторските им панели). И когато статията за Тръмп, който бил зашлевил някого си, се превърнала в краткотрайна сензация, той осъзнал, че американската предизборна кампания предлага уникален шанс за разпространяване на „новини“ с вирусна интензивност – след което създал сайта NewYorkTimesPolitics. com (със заглавна страница, наподобяваща онази на реалния The New York Times, само че наситен с плагиатски статии за американската политика). От The Times веднага му изпратили предупреждение за прекратяване работата на сайта (или съдебен процес). Борис получил имейла когато бил навън и бил толкова уплашен, че спрял сайта начаса, направо от телефона си. През август [вече поучен от опита], той създал PoliticsHall. com, а няколко месеца по-късно и USAPolitics. co. Това бил моментът, в който парите наистина започнали да текат.

Борис си създал рутинен начин на работа. Няколко пъти на ден претърсвал Интернет за про-тръмповски статии и ги копирал на някой от сайтовете си; ако текстовете били защитени от лесно копиране чрез JavaScript, той ги преписвал в текстов файл. След като публикувал дадена статия, той публикувал линка в различни Фейсбук групи с названия като My America, My Home; the Deplorablesили Friends Who Support President Donald J. Trump. Про-Тръмп групите обикновено имали стотици хиляди членове, много повече от онези на Клинтън, което правело много лесно вирусното разпространение на фалшиви новини. (В продължение на една седмица през юли той се опитвал да върши същото сред групите, подкрепящи Бърни Сандърс, но без успех. „Привържениците на Бърни Сандърс са сред най-умните хора, които съм виждал“, казва той. „Те не вярват на нищо наготово. За да повярват в нещо, зад статията трябва да има някакви доказателства“.) Публикувал [във Фейсбук] от собствено име, но също и под прикритието на 200 и повече фалшиви профили, които закупил за тази цел. (Фалшив профил с руско име струва около 10 цента; за американско име цената се качва до 50 цента). Най-високият брой на споделяния, постигнат от някой от постингите му, бил 1,200 пъти; той смътно си спомня, че е ставало дума за предложението да се издигне стена на мексиканската граница. Научил различни трикове, с чиято помощ да монетизира по-добре сайтовете си; например големи реклами по средата на текстовете, така че един от петима посетители щраквал върху тях. Собственият му RPM – рекламен приход от 1,000 импресии – се движел някъде около 15 долара, казва той. Въоръжил се с търпение. „Нощно време си подготвях четири или пет текста, които да публикувам на следващия ден. Когато се събудех ги пусках. Отивах да пия кафе, връщах се вкъщи, намирах нови статии, пусках ги на сайта и ги споделях. След това излизах с приятели, връщах се вкъщи и отново правех същото.

Когато рекламните му приходи започнали да пристигат, Борис си накупил различни неща: нови дрехи, лаптоп Acer, който заменил стария му Toshiba, почивка на Охридското езеро. На телефона му се виждат фотографските свидетелства за начина на живот, който можел да си позволи за кратко време. „Беше нещо като ‚Купувай! Купувай! Купувай!‘„В един момент всичките му приятели поддържали точно такива сайтове и всички печелели като луди. Събирали се заедно, отивали в някой от трите нощни клуба във Велес – Тарантино, Клуб Авангард или Клуб Драма – и поръчвали шампанско за по 100 долара бутилката, с което се пръскали и поливали. „Не пия шампанско“, казва Борис. „Купувах го, за да пръскам наоколо. Всички ме гледаха!“ За Борис – само най-доброто! „Moët! Moët! Roberto Cavalli! Jack Daniel’s!“, казва той, жестикулирайки с ръце сякаш привиква барман. „Това е част от живота. Човек само веднъж живее“.

Той все още ходи в клубовете, но вече е изгубил вкуса към скъпи неща. „Вече не ми е интересно“. Което със сигурност е добре, тъй като на 24 ноември, след взрива на загриженост във връзка с разпространението на фалшиви новини, Гугъл блокирал рекламите по сайтовете му. Последният материал, който Борис публикувал на USAPolitics. co бил допитване на тема „Подкрепяте ли идеята за незабавна депортация на всички престъпни емигранти?“ В една от Фейсбук групите, където Борис споделил линка, постингът получил 292 споделяния и 361 отговора. Всичко изглеждало като пореден успех за USAPolitics. co. Но след това рекламите на Гугъл изчезнали и Борис изгубил интерес и оставил всички те си сайтове на дълбокото забвение на Интернет.

* * *

В Македония изстискването на пари от онлайн-реклами е игра, която далеч предхожда президентската кандидатура на Доналд Тръмп – и най-вероятно ще я надживее, въпреки следизборните усилия на Гугъл и Фейсбук да сдържат тази вълна. Мирко Цеселкоски е започнал да играе още през ранните 2000 години. Изградил седем или осем сайта – за спортни коли, знаменитости или супер-яхти – всички ориентирани към американски читатели, тъй като американският читател е около три пъти по-доходоносен от не-американските. Срещу пет или шест часа ежедневна работа, казва Цеселкоски, човек печели около 1,000 долара месечно. Много македонци разполагат с достатъчно свободно време; нивото на безработица в страната се движи около 24 процента.

Цеселкоски започнал да обучава други хора през 2011 – първоначално в шестседмичен учебен курс в македонската столица Скопие, където живее, а сега онлайн, в интензивни триседмични модули. За около 425 долара учениците му се научават как да подготвят, запълват с материали и популяризират сайтовете си. Цяла една трета част от програмата е посветена на овладяването на Фейсбук. „Здравословните братя“ са завършили курса на Цеселкоски. Същото са направили и няколко члена на ескадрона от Велес, които след това са създали собствени про-тръмповски сайтове. Те са го изненадали. „Никога не съм учил хората да пишат фалшиви истории“, казва той. „Може би те са открили, че могат безнаказано да правят нещо такова и по този начин да увеличават популярността на сайтовете си“. Той звучи като доволен професор по физика, който е узнал, че някой от учениците му е открил напълно нов закон на термодинамиката. След изборите някои от учениците на Цеселкоски му се обадили в паника, тъй като Гугъл изтеглил рекламите си без да им плати онова, което според тях те били вече заработили. Веднъж един младеж му казал, че фирмата му дължала повече от 60,000 долара.

Цеселкоски бил в Лас Вегас по време на изборите и победата на Тръмп го поразила. Веднага си помислил за уеб-операторите от Велес. „Възможно е те да са променили няколко процента“.

Борис не вярва и дума във всичко това. Така наречените „новини“, които той и приятелите му разпространявали, вече се намирали в мрежата по различни американски сайтове, те вече подгрявали американското кръвообращение. По какъв начин тяхното собствено дублиране на тези статии, по техните раздрънкани уебсайтове, би могло да повлияе върху изборите в една толкова мощна страна? „Ако американците искаха Хилари Клинтън да победи, тя щеше да спечели. Но те гласуваха за Доналд Тръмп. Доналд Тръмп спечели“. Сега обаче, когато всичко това вече се е случило, той намира трудно да не се чувства загрижен от резултата. „Някакъв луд човек спечели изборите. Може би ще започне Трета световна война“.

Той седи в едно от кафенетата, два дни след парламентарните избори в Македония. Тук също кампанията е била оцветена от (по-малка) епидемия на фалшиви новини. Уебсайтове, управлявани откъм Сърбия и Хърватска, са разпространявали твърдения, че водачът на левицата, Зоран Заев, искал да подели страната между македонците и етническите албанци. Избирателите им повярвали и коалицията на Заев изгубила с малка разлика. Борис се чувства силно обезверен от целия процес. В живота има прекалено много политика, мисли той. „Хората се бият едни с други. Единият брат е за една партия, другият за друга, двамата се карат, спорят“. Той клати глава. „Медиите промиват мозъците ни и хората се оставят да ги водят като овце“.

Днес дните на Борис са изцяло свободни. През по-голямата част от времето той и приятелите му се събират в това или онова кафене. Винаги избират маса на терасата, въпреки студа, за да могат да пушат и пушат. Човъркат телефоните си приблизително също толкова време, колкото и прекарват в разговори едни с други. Борис все още не мисли да се връща в училище, но размисля, смътно, да учи програмиране и да започне работа за някоя фирма като Microsoft или Apple. Но най-първо иска да направи повече сайтове. Фейсбук и Гугъл са създали нови системи за разкриване на дезинформация, но и те не могат да хванат всяка измислица, която циркулира из мрежата. Най-вероятно той няма повече да се занимава с политически фалшиви новини, но има толкова много други теми, разпалващи интереса, толкова много сайтове, от които да се краде съдържание, толкова потенциални читатели по света, които могат да щракат в достатъчно голям брой, за да му позволят най-после да си купи мечтаното Беемве.

Самант Субраманиан е кореспондент на списание The National и автор на две книги с репортажи, „Following Fish: Travels Around the Indian Coast“ and „This Divided Island: Stories from the Sri Lankan War.“ Негови материали са публикувани в редица реномирани издания като the New Yorker, the New York Times, WIRED, Granta, the Guardian, the Wall Street Journal, Newsweek и др.

Нещо назаем

Автор(и): Малкълм Гладуел

Редно ли е обвинение в плагиатство да ти съсипе живота?[225]

1.

Един ден през пролетта на 2004 г. психиатърката Дороти Луис получава обаждане от приятелката си Бети, която работи в Ню Йорк. Бети току-що е гледала на Бродуей постановка на пиесата Frozen, „Вцепенени“, от британската драматуржка Брайъни Лейвъри. „По нещо ми напомни за теб – казва Бети на Дороти. – Трябва непременно да я гледаш.“ На въпроса на Дороти за какво става дума в пиесата, Бети ѝ разказва, че една от героините е психиатърка, която работи със серийни убийци. „Аз ѝ отговорих, че не изпитвам абсолютно никаква потребност да гледам подобна пиеса“, отвръща психиатърката.

Луис се занимава със серийни убийци в продължение на двайсет и пет години. Заедно със своя сътрудник, неврологът Джонатан Пинкъс, тя е публикувала голям брой научни разработки, в които доказва, че серийните убийци страдат от предвидими форми на психологически, физически и неврологични разстройства – почти всички са жертви на физическо и сексуално малтретиране в детска възраст, което е поразило психиката им; също така почти всички са претърпели някаква мозъчна травма или душевно заболяване. През 1998 г. тя публикува мемоар за своя живот и работа, озаглавен „Виновен поради невменяемост“. Луис е последният човек, посетил изнасилвача и сериен убиец от седемдесетте години Тед Бънди, преди да го сложат на електрическия стол. Не са много хората на света, прекарали толкова време в мисли и разсъждения за серийните убийци, като Дороти Луис. Ето защо, когато приятелката ѝ я съветва да отиде да гледа пиесата, Дороти решава, че пак е нещо, свързано с работата ѝ.

Но започват да ѝ се обаждат все повече хора. Пиесата има невероятен успех на Бродуей и е номинирана за наградата „Тони“. Щом я гледал някой познат на Дороти Луис, веднага ѝ се обаждал да ѝ каже, че непремнно трябва да отиде и тя. През юни с нея се свързва служителка от театъра, където се играе „Вцепенени“. „Жената беше разбрала, че работя в тази област и познавам психиката на убийците, затова си помислила дали не бих се съгласила да участвам в дискусия след представлението – разказва Луис. – Вече бях участвала в нещо подобно и се получи добре, затова се съгласих. Помолих я да ми изпрати текста, за да прочета пиесата предварително.“

Пиесата пристига и Луис сяда да чете. Още в началото погледът ѝ се задържа върху една фраза: „Беше един от онези дни…“ Един от убийците, които Луис описва в своята книга, използва същия израз. Но тя решава, че е просто съвпадение. „После имаше една сцена с жена, която пише на приятеля си докато пътува със самолет. Името на жената бе Агнета Готмундсдотир. Героинята пишеше на своя колега невролог на име Дейвид Набкъс. Едва тогава започнах да осъзнавам, че тук става дума за нещо повече и разбрах защо всички толкова настояваха да гледам пиесата.“

Луис започва да подчертава ред след ред. Тя е работила в Медицинския факултет към Нюйоркския университет. Психиатърката в пиесата „Вцепенени“ също. Луис и Пинкъс са проучвали мозъчните травми на 15 осъдени на смърт затворници. Готмундсдотир и Набкъс също. Веднъж, докато Луис преглежда серийния убиец Джоузеф Франклин, той я помирисва някак гротескно, почти сексуално. Серийният убиец в пиесата, Ралф, прави същото с Готмундсдотир. По време на един от прегледите на Тед Бънди, Луис го целува по бузата. В някои от постановките на „Вцепенени“ Готмундсдотир целува Ралф. „Тогава цялата работа ми стана ясна – каза ми Луис. – Както си седях вкъщи и четях пиесата, осъзнах, че става дума за мен. Почувствах се ограбена и насилена по някакъв особен начин. Сякаш някой беше ми откраднал… не вярвам в душата, но ако има такова нещо, някой все едно беше откраднал моята същност.“

Луис така и не участва в дискусията. Наема адвокат. Но отива от Ню Хейвън до Ню Йорк да гледа „Вцепенени“. „В моята книга – продължи тя – описвам как веднъж излизам набързо от вкъщи с моя черен куфар на колелца и си нося два черни тефтера, а пиесата започва точно с това: Агнета изскача от дома си с голяма черна чанта и куфар на колелца и тича да изнася лекция.“ В книгата си Луис описва как веднъж като дете ухапала сестра си по корема. На сцената Агнета фантазира на глас как веднъж уж се нахвърлила на една стюардеса в самолета и я ухапала по шията. След края на пиесата участниците излизат на сцената и започват да отговарят на въпроси от публиката. „Един зрител попита откъде Брайъни Лейвъри е взела идеята за психиатърката? – припомня си Луис. – Актьорът, който изпълняваше главната мъжка роля, отговори: Доколкото знам от авторката – от едно английско медицинско списание.“ Луис е дребничка жена с огромни детински очи, които от спомена се разшириха още повече. „Не бих обърнала внимание, ако пиесата беше за психоаналитик, който се интересува от челния дял на мозъка или от лимбичната система. Тази информация е публично достъпна. Почти всяка седмица гледам такива неща по телевизията, в сериали като „Закон и ред“ и „От местопрестъплението“, и виждам как използват материал, върху който сме работили двамата с Джонатан. Това е прекрасно. И нямам нищо против. Но тази жена беше отишла много по-далеч. Беше извадила на показ неща от личния ми живот и това приемам като посегателство срещу самата мен.“

По предложение на своя адвокат Луис сяда и прави списък на всеки оспорван от нея ред в пиесата на Лейвъри. Списъкът е дълъг петнайсет страници. В първата част са изброени тематичните сходства между „Вцепенени“ и книгата на Луис „Виновен поради невменяемост“. Следващата, още по-осъдителна част, изброява дванайсет случая на почти буквални съвпадения, възлизащи на общо почти 675 думи, между пасажи от „Вцепенени“ и пасажи от профила на Луис, публикуван в едно издание през 1997 година. Материалът за нея е озаглавен „Травмираните“[226] и е поместен в броя на списание New Yorker от 24 февруари 1997. Негов автор е моя милост.

2.

Думите принадлежат на онзи, който ги е написал. Това е една от малкото прости и ясни етически норми, особено докато обществото насочва все повече и повече енергия и ресурси към дефинирането на т. нар. интелектуална собственост. Законите за авторските права станаха много по-строги през последните трийсет години. Съдилищата проявяват все по-голяма готовност да защитят интелектуалната собственост. Борбата с пиратството стана една от основните грижи на Холивуд и звукозаписната индустрия, а в света на научните разработки и публикациите плагиатството се превърна от лош литературен маниер в нещо много близо до престъпление. Когато преди две години скандално се разкри, че Дорис Кърнс Годуин е откраднала пасажи от книгите на няколко други историци, тя беше принудена да си подаде оставката от комисията, присъждаща наградата „Пулицър“. И как иначе? Ако беше обрала банка, щеше да бъда уволнена още на другия ден.

Аз работих върху „Травмираните“ за New Yorker през цялата есен на 1996-а. Посещавах Дороти Луис в кабинета ѝ в болницата „Белвю“ и гледах видеозаписи на нейните разговори със серийни убийци. Имахме една среща в Мисури. Луис даваше показания на процеса срещу Джоузеф Франклин, който призна, че е стрелял между другото и срещу бореца за граждански права Върнън Джордан, и срещу издателя на порнографски списания Лари Флинт. На процеса бе показан видеозапис на интервю, което Франклин е дал веднъж за телевизионна станция. Там го питат дали чувства угризения. Ето какво съм записал:

– Няма такова нещо – отвърна той. Замълча отново, после добави: – Единственото, за което съжалявам, е, че не е разрешено от закона.

– Какво не е разрешено?

Франклин отговори сякаш го бяха питали колко е часът:

– Да се убиват евреи.

Този разговор е почти дословно възпроизведен в пиесата „Вцепенени“.

В същата статия споменавам и че Луис не намира Франклин за напълно отговорен за действията си. За нея този човек е жертва на неврологична дисфункция и физическо насилие в детството. „Разликата между престъпление от злост и престъпление от болест е като разликата между грях и симптом“, съм написал аз. Тези мои думи се появяват и във „Вцепенени“, при това не веднъж, а два пъти. Изпратих по факса следното писмо до Брайъни Лейвъри: Хубаво е, че служа за вдъхновение на други писатели, и ако бяхте поискали разрешение да цитирате – дори и не дословно – пасажи от моя материал, с удоволствие щях да ви го дам. Но да крадете думите ми без моето съгласие е престъпление.

Но едва ли не с изпращането на писмото започнах да размислям. Всъщност, макар да ѝ написах, че се чувствам ограбен, не беше точно така. Пък и не бях кой знае колко сърдит. Още щом чух как моята статия отеква в текста на пиеса, споделих с един приятел, че това всъщност е единственият начин да стигна до Бродуей. При това не се шегувах сто процента. В известен смисъл възприех плагиатството на Лейвъри като комплимент. Някой по-ловък автор би перифразирал думите на Луис и би цитирал само моите, така че техният първоизточник щеше да бъде неузнаваем. Но нима щях да се чувствам по-добре, ако Лейвъри беше прикрила източника на вдъхновението си?

Дороти Луис обаче – напълно разбираемо – беше разстроена. Тя смяташе да заведе дело и за да увеличи шансовете си за успех, ме помоли да ѝ предоставя авторските права върху моята статия. Първоначално се съгласих, но после размислих. Луис твърдеше, че си иска „живота обратно“. Но за да го получи, явно първо трябваше да го вземе от мен. Видя ми се малко странно.

След това се сдобих с копие на пиесата „Вцепенени“. Направо ми спря дъхът. Давам си сметка, че не би трябвало да го казвам. Но въпреки това го казвам: вместо да съм обиден, че някой е заимствал думите ми, изпитах задоволство, че са послужили на една много по-голяма кауза. В края на септември скандалът избухна. Вестниците Times и Observer в Англия, както и Associated Press, публикуваха цялото обвинение в плагиатство срещу Лейвъри и материалите им бяха препечатани във вестници по цял свят. Брайъни Лейвъри беше прочела една от моите статии и, откликвайки на наученото от нея, го беше използвала, за да създаде произведение на изкуството. И ето че нейната репутация бе съсипана. Имаше нещо несправедливо в това.

3.

През 1992-ра групата „Бийсти Бойс“ записва песента Pass the Mic, която започва с шестсекундна заемка от композицията Choir (1976) на джаз-флейтиста Джеймс Нютън. Този музикален цитат е използван за упражнение, наречено мултифония, при което флейтистът пренадува инструмента, като едновременно с това пее във фалцет. В случая с Choir Нютън изсвирва на флейтата до, после изпява до, ре-бемол, до и неблагозвучното пренадуто до се смесва с ре-бемол на вокала и се получава изумително сложен и натрапчив звук. В своето парче Pass the Mic „Бийсти Бойс“ повтарят експеримента на Нютън повече от четирийсет пъти. Ефектът е зашеметяващ.

В света на музиката авторските права влизат в две категории – записаното изпълнение и композицията, предхождаща това изпълнение. Ако сте написали рап-песен и искате да направите микс с партията на хора от Piano Man на Били Джоуел, най-напред трябва да получите разрешение от звукозаписната компания, за да използвате записа, след което трябва да получите разрешение от Били Джоуел – или от този, който държи правата върху неговата музика – и чак тогава да използвате произведението за своя експеримент. В случая с Pass the Mic групата „Бийсти Бойс“ е получила първото разрешение – правото да използва записа на Choir, но не и второто. Нютън ги съди, но губи делото и причината за това може да послужи като полезен ключ към начина ни на мислене относно интелектуалната собственост.

В този случай проблемът не е бил в уникалността на изпълнението на Нютън. Всички са били единодушни, че „Бийсти Бойс“ са лицензирали по всички правила изпълнението на Нютън, като са платили правата за записа. Няма спор и как са използвали чуждата музика за своята композиция. Проблемът е бил просто дали изобщо е било необходимо „Бийсти Бойс“ да искат второто разрешение: дали всъщност композицията, заимствана в тези шест секунди, е толкова отличима и оригинална, та да може да се докаже, че е собственост единствено на Нютън. Съдът постановява, че не е.

Главното вещо лице, свидетелствало в полза на „Бийсти Бойс“ в процеса за Choir, беше Лорънс Ферара, професор по музика в Нюйоркския университет. И когато го помолих да обясни решението на съда, той отиде до пианото в ъгъла на кабинета си и изсвири следните три ноти: до, ре-бемол, до. „Това е то! – провикна се той. – Няма нищо друго! Използвано е само това. Знаете ли какво е? Най-обикновен орнамент, един нюанс. Правено е хиляди и хиляди пъти досега. Никой не би могъл да каже кой е негов собственик.“

След това Ферара изсвири най-прочутата четиринотна поредица в класическата музика – началото на Петата симфония на Бетовен: сол, сол, сол, ми-бемол. Никой не би могъл да сбърка Бетовен. Но дали оригиналът е негов? „Това вече е по-сложно – продължава Ферара. – Всъщност и други композитори са използвали този фрагмент. Включително самият Бетовен в една соната за пиано. А подобни музикални фрази могат да се открият и при композитори, предхождащи Бетовен. Съвсем друга работа е, когато говорим за познатото та-да-да-дааамммм – същите ноти, но с точно тази продължителност. Но ако става въпрос за сол, сол, сол, ми-бемол, никой не може да каже, че притежава тези ноти.

Ферара е бил вещо лице и на Андрю Лойд Уебър по време на дело, заведено от композитора на католически фолклорни песни Рей Реп. Реп твърди, че началните тактове на песента на Фантома от Уебъровия мюзикъл „Фантомът от операта“ (1984) твърде много приличат на композицията Till you, написана от Реп шест години по-рано – през 1978. Докато ми разказваше това, Ферара седна пак на пианото и изсвири началото на двете песни едно след друго. Разбира се, звучаха поразително еднакво. „Това е Лойд Уебър – обясни, като назоваваше всяка нота докато я изсвирваше, – а ето го и Реп. Същата поредица. Единствената разлика е, че при Андрю имаме чиста кварта, а при Реп – секста.“ Но Ферара не спря дотук. „Тогава им казах: дайте да чуя всичко от Андрю Лойд Уебър преди 1978-а – „Исус Христос супер звезда“, „Йосиф и неговото многоцветно палто“, „Евита“. – Той внимателно преминал през всяка партитура и в „Йосиф и неговото многоцветно палто“ открил каквото търсел. – Става въпрос за песента Benjamin Calypso, в която братята се обявяват в защита на набедения Вениамин. – Ферара засвири. Веднага ми прозвуча познато. – А това е първата фраза от песента на Фантома. Използвани са дори същите ноти. Но почакайте… Ето още едно доказателство. Чуйте Close Every Door[227] от концертното изпълнение на „Йосиф и неговото многоцветно палто“ през 1969 година. – Ферара е елегантен пъргав човек с тънки, грижливо подстригани мустаци и при самата мисъл за делото срещу Лойд Уебър започва да подскача насам-натам из стаята. Отново засвири. Този път втората фраза от песента на Фантома. – Първата половина от песента на Фантома откриваме в Калипсо напева за Вениамин. Втората половина е в Close Every Door. Напълно идентични са. В случая с първата тема, Benjamin Calypso всъщност е по-близо до първата половина на песента на Фантома от песента на ищеца по делото. Лойд Уебър е създал композиция през 1969-а и след това е заимствал от себе си.“

При Choir заемката на „Бийсти Бойс“ не може да се нарече кражба, защото става дума за много популярна музикална фраза. В случая с Фантома пасажът, за заемането на който обвиняват Лойд Уебър, също не се оказва плагиатство, защото въпросният материал не е написан от обвинителя. Според Закона за авторското право, проблемът не е в това, че си преписал от нечия друга творба. Проблемът е какво и колко си преписал. Доктрината за интелектуалната собственост не е буквално пренасяне на библейската заповед „Не кради!“. В същността на авторското право е заложена идеята, че има определени ситуации, в които е допустимо да се краде. Например защитата на авторските права е ограничена във времето; щом нещо премине в публичното пространство, всеки може да заимства от него без ограничения. Или да предположим, че в лабораторията в собственото си мазе сте изобретили лек срещу рак на гърдата. Какъвто и патент да получите, той би защитил вашата интелектуална собственост само за двайсет години. След това всеки може да ползва вашето изобретение. Получавате първоначален монопол върху творението си, защото е важно да се осигурят икономически стимули за изобретатели на неща като лекарства срещу рака. Но рано или късно, след като мине някакъв интервал от време, все някой ще открадне вашия лек срещу рак на гърдата, защото е в интерес на обществото да позволи на колкото се може повече хора да изкопират вашето изобретение. Само така другите могат да се поучат от него и да го усъвършенстват, за да предложат по-добри и по-евтини алтернативи. Този баланс между защитата и ограничаването на интелектуалната собственост е залегнал в Конституцията на САЩ. „Конгресът е овластен да подпомага напредъка в естествените и хуманитарните науки като осигури на автори и изобретатели изключителните права върху техните творби и открития за ограничено време.“ Забележете изричното уточняване на ограничено време.

4.

Вярно ли е тогава, че думите принадлежат на този, който ги е написал, така както други видове собственост принадлежат на своя притежател? Всъщност не съвсем. Както изтъква професорът по право Лорънс Лесиг в своята книга „Свободна култура“: „В обикновения език да наречеш авторското право собственост е малко подвеждащо, защото собствеността на едно авторско право е особен вид собственост… Разбирам, че съм взел нещо, ако например взема от двора на съседа си сгъваемата му масичка за пикник. В този случай аз взимам един предмет – масичка – и след това ми действие въпросният предмет вече не е на разположение на собственика си. Но какво точно взимам, ако заимствам от съседа си добрата идея да поставя масичка за пикник в собствения си двор: отивам до магазина за спортни стоки, купувам сгъваема масичка и си я слагам в градината. Какво всъщност взимам тогава?

Въпросът не е само в противопоставянето на веществеността на масичката и идеята за нея, при все че разликата е съществена. Проблемът е, че в обичайния случай – на практика при всеки случай, с много малко изключения – идеите, пуснати в световното пространство, са свободни за ползване. Аз не взимам нищо от вас, когато подражавам на начина, по който вие се обличате. При все че това може да изглежда доста странно, ако го правя всеки ден. Или, както казва Томас Джеферсън (и то важи с особена сила, когато аз имитирам начина, по който някой друг се облича), „онзи, който получава една идея от мен, всъщност сам придобива знание, без това да намалява моето знание; така както онзи, който си запали фитила на свещта от моята, получава светлина, без да намали моята“.

Лесиг обяснява, че когато се стигне до поставянето на граница между личните и обществените интереси в областта на интелектуалната собственост, в последно време съдилищата и Конгресът прекаляват със защитата на частните интереси. Той дава за пример борбата на някои развиващи се страни да получат достъп до по-евтини варианти на западни медикаменти чрез така наречения паралелен внос, което означава да купуват медикаменти от друга развиваща се страна, получила лиценз да произвежда патентованите лекарства. При това положение биха били спасени безброй човешки животи. Но САЩ се противопоставя на това и то не защото би намалило печалбата на западните фармацевтични компании (и без това те не продават чак толкова много патентовани препарати в развиващите се страни), а с довода, че това би нарушило неприкосновеността на интелектуалната собственост. „Нашата култура е притъпила това чувство за баланс – пише Лесиг. – Днес властва своего рода фундаментализъм по отношение на собствеността, който няма корени в нашата традиция.“

Но дори и този законодателен екстремизъм по отношение на интелектуалната собственост, както го осмива Лесиг, признава, че претенциите за собственост върху един интелектуален продукт не могат да бъдат безгранични. САЩ не твърдят, че развиващите се страни никога няма да получат достъп до по-евтините варианти на американските медикаменти. Те само казват, че е необходимо да се изчака, докато патентите на тези медикаменти изтекат. Аргументите, които Лесиг изтъква пред тези упорити защитници на интелектуалната собственост, се отнасят почти само до това къде и кога трябва да се постави разграничителната линия между правото да се заимства нещо и правото да се защитава то от ползване от други, а не дали изобщо трябва да има такава разделителна линия.

Плагиатството обаче е нещо различно и това е най-странното за него. Етичните правила, които определят кога е приемливо един писател да заимства от друг, са още по-крайни дори и от най-крайната позиция по отношение на правилата за интелектуалната собственост: когато става дума за литература, ние сме решили някак си, че заимстването никога не е приемливо. Неотдавна професорът по право в Харвард Лорънс Трайб беше обвинен, че в своята книга „Бог да пази почитаемия съд“, издадена през 1985 г., е ползвал материал от историка Хенри Ейбрахам. В какво се състоеше обвинението? В една публикация, появила се в консервативното издание The Weekly Standart, където Джоузеф Ботъм привежда няколко примера на близки по смисъл парафрази, но най-тежкия удар нанася с едно дословно цитирано изречение: „Тафт публично обявява Питни за „слаб член на Съда, комуто той не би възложил дела“. Всичко на всичко петнайсет думи.

Малко след като узнах за пиесата „Вцепенени“, отидох да поговоря с един приятел, който работи в музикалната индустрия. Разположихме се един срещу друг в кресла във всекидневната му в северната част на Ийст Сайд и той затърси нещо сред купчина компакт дискове. Пусна Angel в изпълнение на реге певеца Шаги, а после – The Joker, изпълнен от бенда на Стийв Милър. Каза ми да слушам много внимателно сходствата в басовите партии. После ми пусна Whole Lotta Love на Led Zeppelin и след него You Need Love на Мъди Уотърс, за да ми покаже до каква степен „Лед Цепелин“ са черпили вдъхновение от блуса. След това пусна Twice My Age на Шаба Ранкс и Кристъл, а след него захаросаната популярна песен от седемдесетте Seasons in the Sun, докато най-сетне успях да доловя ехото на втората песен в първата. След това той ми пусна Last Christmas от „Уом“! И веднага след нея Can’t Smile Without You на Бари Манилов, за ми обясни защо Манилов може да се е изненадал, когато за първи път е чул тази песен. А после го сравни с Joanna на „Кул енд дъ Генг“, за да ми посочи как по особен начин Last Christmas е в известен смисъл израз на почит и към „Кул енд дъ Генг“. „Същото звучене чуваш в „Нирвана“ – отбеляза той в един момент, – отначало по-меко, а после силно като експлозия, и по-голямата част от всичко това е вдъхновено от „Пиксис“. Но Кърт Кобейн – фронтменът на „Нирвана“ и автор на песните – беше толкова гениален, че умееше да накара заемката да звучи като негова собствена музика. Ами чуй Smells Like Teen Spirit – позова се той на най-известното парче на бандата. – Това си е More Than a Feeling на Boston. – И той започна да си тананика китарния риф, след което додаде: – Когато за пръв път чух Teen Spirit, си казах: това докосване на струната е от More Than a Feeling. Но все пак беше различно – беше неустоимо, брилянтно и ново.“

После той пусна друг диск – Do Ya Think I’m Sexy на Род Стюарт, страхотен хит от седемдесетте. Хорът изпълнява лесно запомняща се, прилепчива мелодия, която милиони американци сигурно са си тананикали под душа в годината, когато се появи песента. Смени диска и зазвуча песента Taj Mahal на бразилския изпълнител Хорхе Бен Хор, записана няколко години преди песента на Род Стюарт. Двайсетгодишен, моят приятел е бил диджей из различни клубове в центъра на града и започнал да се интересува от музиката по различни краища на света. „Тогава го усетих – каза ми той и лицето му се озари от тънка лукава усмивка. – Първите тактове на Taj Mahal звучаха съвсем по южноамерикански, на светлинни години от всичко, което бяхме слушали до този момент.“ И тогава го чух и аз. Беше толкова ясно и неприкрито, че направо прихнах – практически нота по нота това беше най-популярната фраза от Do Ya Think I’m Sexy. Не е изключено Род Стюарт сам да е композирал тази фраза – сходството невинаги е доказателство за влияние. Възможно е и да е бил в Бразилия, да е слушал местната музика и да му е харесала.

Моят приятел притежаваше стотици такива примери. Можехме с часове да седим в хола му и да се забавляваме с генеалогията на музикални произведения. Тревожеха ли го тези примери? Разбира се, че не, защото той беше достатъчно добър познавач на музиката, за да знае, че такива форми на влияние – оттук щипнато, оттам краднато, от някъде почерпено влияние – са в сърцевината на самия творчески процес. Вярно е, че понякога заимстването може да отиде твърде далеч. Имало е случаи, в които някой творец директно копира произведението на друг. Ако такива случаи не бъдат възпрени навреме, може да се възпрепятства истинския творчески процес. Но не по-малко опасно е твърде строго да се следят и преследват творческите изяви. Защото ако „Лед Цепелин“ не се чувстваха свободни да почерпят вдъхновение от блуса, нямаше да се радваме на Whole Lotta Love, а ако Кърт Кобейн не можеше да слуша колкото си иска More Than a Feeling и да си избере, заимства и трансформира пасажите, които му харесват, нямаше да имаме Smells Like Teen Spirit. А в еволюцията на рокмузиката Smells Like Teen Spirit е значителна крачка напред спрямо More Than a Feeling.

Един опитен импресарио трябва да разбира разликата между заемка, която ражда нещо ново, и заемка, която е просто копирана. Именно тази разлика, струва ми се, липсваше при обсъждането на заемките, направени от Брайъни Лейвъри. Да, тя беше присвоила мои думи. Но никой не попита защо е използвала моите думи и дали решението и да го направи, както и причината за това, не са в служба на една по-висша цел.

5.

Брайъни Лейвъри ме посети в началото на октомври същата година. Беше хубав съботен следобед и срещата ни се осъществи в моето жилище. Прехвърлила петдесетте, Брайъни има къса непокорна руса коса и светлосини очи. Беше по джинси, с широка зелена риза, обута със сабо. В нея има нещо ръбесто и грубовато. Във вестник Times предишния ден театралният критик Бен Брантли не се бе изказал много ласкаво за новата ѝ пиеса „Миналия Великден“. Звездният ѝ миг явно беше отминал с номинацията на „Вцепенени“ за наградата „Тони“. С „Миналия Великден“ бе открит сезонът на Оф-Бродуей. А сега? Тя се отпусна тежко на стола до масата в кухнята. „Отвътре ме раздира вихрушка от емоции – започна тя, като си играеше нервно с ръцете докато говореше, сякаш имаше нужда от цигара. – Винаги съм си мислела, че когато човек работи, се люшка между пълната увереност и тоталното съмнение, а сега съм потънала и в двете. Бях абсолютно сигурна, че мога да пиша добре след „Вцепенени“, а след това се надвесих над пропаст от съмнения. – Тя вдигна очи към мен. – Ужасно съжалявам“, добави.

По-нататък Лейвъри се впусна да ми обяснява: „Когато пиша, имам чувството, че се фокусирам върху няколко неща. Установявам, че съм заимствала неща от вестници, защото някоя история или нещо друго в тях ми се е сторило интересно и имам чувството, че може да му се намери място на сцената. После то започва някак си да коагулира от само себе си. Както се сгъстява супата. Постепенно се поражда историята, която има и структура. Чела съм трилъри като „Мълчанието на агнетата“, за зловещо умни серийни убийци, гледала съм и документален филм за жертвите на убийците от Йоркшър, за Майра Хайндли и Иън Брадли, известни като Убийците от тресавището. Те са отвлекли и убили няколко деца, без никой около тях да забележи. А на мен ми се струваше, че убийството няма как да е зловещо умно. Всъщност то е точно обратното на умно. То е толкова банално, глупаво и унищожително, колкото човек изобщо може да си представи. После гледах интервютата с оцелелите и останах поразена колко застинали във времето са те, „Вцепенени“. А един от тях каза: „Ако този човек е сега навън, аз, който винаги прощавам, няма да мога да му простя. Бих го убил“. Така е и в пиесата и аз много мислих по въпроса. Точ – но тогава майка ми постъпи в болница за рутинна операция, но хирургът ѝ проби корема, оттам и червата, тя получи перитонит и почина“.

Когато Лейвъри заговори за майка си, се наложи да спре, за да се овладее. „Беше на седемдесет и четири и аз си дадох сметка, че прощавам на лекаря изцяло. Помислих си, че е откровена грешка. Мъчно ми беше, че стана с майка ми, но си беше обикновена грешка. – Чувствата на Лейвъри я объркваха, въпреки всичко, защото тя си спомняше за хора в своя живот, към които от години бе изпитвала неприязън по най-незначителни причини. – В много отношения „Вцепенени“ е опит да разбера естеството на прошката“, додаде тя.

В края на краищата Лейвъри решава да напише пиеса с три образа. Първият е сериен убиец на име Ралф, който отвлича и убива младо момиче. Вторият образ е на убитата майка на момичето, Нанси. Третият персонаж е психиатърка от Ню Йорк на име Агнета, която заминава за Англия, за да прегледа Ралф. В хода на пиесата трите живота постепенно започват да се пресичат, докато образите се променят и излизат от,, Вцепенени“-ето си, когато възприемат идеята за опрощението. Лейвъри признава, че образа на Ралф е почерпила от една книга за сериен убиец, озаглавена „Убитото детство“ от Рей Уайър и Тим Тейт. За образа на Нанси тя взела идея от една статия, написана за в. Guardian от Мариън Партингтън, чиято сестра е била убита от серийните убийци Фредерик и Розмари Уест. А образа на Агнета заимствала от препечатка на моя статия, която прочела в едно британско издание. „Трябваше ми човек на науката, който да разбира проблема – обясни Лейвъри. – Защото само учен може да обясни как е възможно да простиш на човек, убил дъщеря ти, и да докаже, че серийните убийци не извършват престъпления от злоба – това са престъпления поради болест. Исках да бъда съвсем точна“, добави тя.

Защо тогава не е споменала нито моето авторство, нито това на Луис? Как е възможно да бъде толкова прецизна в проучванията си, но не и по отношение на източниците си? Лейвъри не можеше да ми отговори. „Мислех, че няма нищо лошо в това да използвам статията – отговори ми, като сви смутено рамене. – И през ум не ми мина да те попитам. Възприех я като новинарски материал.“

Тя съзнаваше колко безнадеждно и неубедително звучаха думите ѝ, както и когато продължи да ме убеждава, че моята статия била в една голяма папка с материали, които ползвала като източници при писането на пиесата си, но при първите представления в Бирмингам тази папка някъде изчезнала. Самата тя съзнаваше колко нелепо звучи всичко това.

Тогава Лейвъри започна да ми разказва за Мариън Партингтън – другата и ключова вдъхновителка – и разказът и стана още по-объркан. Докато пишела „Вцепенени“, изпратила писмо на Партингтън, за да я уведоми колко много разчита на нейния опит. А след премиерата на „Вцепенени“ в Лондон двете се срещнали и разговаряли. Докато четях статии за Лейвъри в британския печат, ето какво намерих за нея в Guardian, много преди да се появят обвиненията в плагиатство:

Лейвъри знае колко много дължи на написаното от Партингтън и държи да изтъкне това. „Винаги го казвам, защото съзнавам колко съм задължена на щедрата Мариън Партингтън и нейното есе… Човек трябва да е изключително внимателен, когато пише нещо подобно, защото то може да напомня за разбития живот на някого и не бива това се стовари върху него без той да е предварително подготвен.“

Следователно Лейвъри си е давала сметка за интелектуалната собственост на други хора, но явно това не ѝ е попречило да пренебрегне моята интелектуална собственост. Това е така, защото в нейните очи заимстваното от мен било различно. Както тя се изразява, то било като да използваш „новина“. Тя е преписала моето описание на сътрудника на Дороти Луис, Джонатан Пинкъс, провел неврологично изследване. Заимствала е описанието на разрушителните за нервната система въздействия на продължителни периоди от време, прекарани при висок стрес. Използвала е моя текст на телевизионното интервю с Франклин. Възпроизвела е един откъс, който аз съм използвал от проучване при деца, подложени на насилие, а освен това е преписала цял цитат от Луис върху естеството на злото. Не си е послужила буквално с моите размишления, нито с моите заключения, нито с моите структури. Просто е преписала изречения като: „Функцията на кората на главния мозък и особено на онези нейни части, които са точно под челната кост, известни като фронтален дял, е да преработва импулсите, които пристигат от центъра на мозъка, за да осигури оценката за добро и зло, да определи поведението и да формира взимането на решения, както и да тренира спазването на правилата на ежедневния живот“. Трудно е да изпита човек някаква гордост от това, че е написал подобно изречение. Предполагам, че то представлява преработена версия на нещо, което аз самият съм прочел в някакъв учебник. Лейвъри много добре е знаела, че би било крайно погрешно да не отдаде дължимото на Партингтън. Да заимстваш личната история на една жена, чиято сестра е станала жертва на сериен убиец, е нещо много съществено, защото тази история има емоционална стойност за „притежателя си“. Както казва Лейвъри, тази история се отнася до нечий съсипан живот. Нима може да се сравнява това с описание на физиологическите функции на мозъчната кора?

Не е без значение и как точно Лейвъри е избрала да използва моите думи. При заимстването е важно дали се прекрачва линията, отвъд която нещо се използва за друга цел. Едно е да пишеш историята на семейство Кенеди – като Дорис Гудуин – и да заимстваш факти от друга история на семейството, без да споменаваш коя и от кого е тя. Но Лейвъри не е направила просто поредния портрет на Дороти Луис. Тя е написала пиеса за нещо съвсем ново – какво би се случило, ако една майка срещне мъжа, който е убил нейната дъщеря. Използвала е моето описание на работата на Луис, както и хронологията на живота на психиатърката, като структурни елементи за постигане на правдоподобност на тази драматична среща. Нима това не е точно начинът, по който би трябвало да се работи творчески? Не е проблем да се използват стари думи в служба на нова идея. На творческия процес пречи използването на нови думи в служба на стара идея.

А това е вторият проблем на плагиатството. То не е само въпрос на екстремизъм. То се дистанцира и от много въпроси, свързани с това, което възпира или не творческия процес. Ние приемаме правото на един писател да заимства изцяло творчеството на друг – само си помислете колко много романи за серийни убийци се клонираха от „Мълчанието на агнетата“. Но когато Кейти Ейкър вписа буквално части от една сексуална сцена от Харолд Робинс в един сатиричен роман, тя беше упрекната в плагиатство (и заплашена със съд). Когато работех в един вестник, беше обичайно да ни пращат да отразяваме история, публикувана вече в Times – да напишем нова версия на нечия чужда идея. Но ако повторехме някоя от думите, използвани в Times, дори това да бяха обикновени, често употребявани изрази, можеше да бъдем наказани с уволнение. Етиката на плагиатството се превърна в нарцисизъм, задоволяван с дребни различия: понеже журналистиката не може да претендира за авторство в една работа, която по принцип представлява заимстване на чужди мисли и идеи, тя е принудена да претендира за оригиналност на ниво изречение.

Дороти Луис твърди, че едно от нещата, които най-много са я огорчили във „Вцепенени“, е представената на сцената връзка на Агнета с нейния сътрудник Дейвид Напкъс. Луис се бояла хората да не помислят, че самата тя е имала връзка със своя сътрудник Джонатан Пинкъс. „Това е клевета – каза ми Луис. – Мога лесно да бъда припозната в тази ситуация. Толкова много хора ми се обадиха да ми кажат: Дороти, това е за теб. И ако всичко останало в тази история е вярно, то в съзнанието на публиката тази връзка също се превръща в истина. Това е още една причина да се почувствам силно засегната. Ако някой иска да пише нещо за живота на другиго и при това да го направи напълно разпознаваем, тогава не бива да го въвлича в отношения, които на всичкото отгоре са и кулминацията на пиесата.“ Разбирам колко шокиращо е било за Луис да седи сред публиката и да гледа как нейният собствен образ претърпява подобно развитие. Но истината е, че Лейвъри има пълното право да обвърже Агнета с когото си поиска, защото Агнета не е Дороти Луис. Тя е измислен образ, почерпен от истинския живот на Луис, но поставен в съвършено въображаема среда от обстоятелства и действия. В истинския живот Луис целува Тед Бънди по бузата, както в някои версии на „Вцепенени“ Агнета целува Ралф. Само че Луис целува Бънди единствено защото той пръв я целува. И има огромна разлика между това да отвърнеш на целувка от убиец и сам да понечиш да го целунеш. Когато за първи път виждаме Агнета, тя излиза тичешком от къщата и е обзета от мисли за убийство, докато лети със самолета. Дороти Луис също е хукнала от дома си, мислейки за убийство. Но драматичната функция на тази сцена е да ни накара да помислим, че Агнета е луда. Докато един от неоспоримите факти за Луис е, че тя не е луда и именно защото непоклатимо владее себе си и работата си, помага на хората да преосмислят своите представи за престъпност. Луис е разстроена не само заради това как Лейвъри е изкопирала историята от нейния живот – макар и с други думи, – но и от това, че Лейвъри всъщност е променила истинската ѝ история. Тя не само протестира срещу плагиатството. Тя протестира и по отношение на изкуството – за това как стари думи се използват в служба на нови идеи. И нейните чувства са напълно разбираеми, защото изопачаването на изкуството е точно толкова смущаващо и нараняващо, колкото е кражбата чрез плагиатство. Само че с изкуство не се нарушава етиката.

Когато четох първоначалните статии за „Вцепенени“, забелязах, че всеки път и винаги критиците използват някакъв вариант на изречението: „Разликата между престъпление от злоба и престъпление поради болест е същата като между грях и симптом“. Това, разбира се, е мой израз. Аз го написах. Лейвъри го е заимствала от мен, а критиците го заимстват от нея. Плагиатът става жертва на плагиатство. В този случай не подлежи на защита и с „изкуство“: нищо ново не е сътворено с това изречение. А то не е и „новина“. А дали всъщност аз съм собственик на израза „грехове и симптоми“? Оказа се, че в едни свой израз Ганди използва същите две думи и аз съм сигурен, че ако се разровя из цялата английска литература, ще намеря навсякъде следи от престъпления от злонамереност и престъпления поради болно съзнание. Основният факт относно случая с „Фантомът от операта“ е, че Рей Реп, ако изобщо е заимствал от Андрю Лойд Уебър, със сигурност не го е знаел, а Андрю Лойд Уебър не си е давал сметка, че заимства от самия себе си. Собствеността върху едно произведение на изкуството, напомня ни Лесиг, има много форми на живот – вестникът пристига на прага ни и става част от архива на човешко знание, след което може да послужи за увиване на риба. А и докато идеите преминат в своя трети или четвърти живот, ние загубваме връзката с това откъде са дошли, както и губим контрол върху това къде отиват. Най-голямата непочтеност на фундаменталистите по отношение на плагиатството е да ни накарат да се правим, че тези вериги на влияние и развитие не съществуват и че думите на писателя са непорочно заченати и имат вечен живот. Сигурно мога да се засегна от онова, което се е случило с моите думи. А мога и просто да призная, че доста дълго и добре съм си служил с това изречение – и да го освободя от опеката си.

„Наистина е ужасно непоносимо, защото е насилие върху собствената ми представа за моята личност – говореше Лейвъри, седнала до масата в кухнята ми. Букетът цветя, който беше донесла, лежеше на плота зад нея. – Чувствам се абсолютно ужасно, преминах през истински страдания загдето не бях по-предпазлива. Ще ми се да поправя стореното, но не знам как. Изобщо не помислих, че върша нещо нередно… докато не се появи статията в New York Times и не се разпространи из всички континенти на света.“ Настъпи дълга пауза. Жената изглеждаше дълбоко нещастна. Но по-силно от нещастието беше объркването ѝ, защото тя не можеше да разбере как 675 доста обикновени думи могат да срутят всички стени отгоре ѝ. „Беше ужасно и жестоко. – Тя заплака. – Аз все още разсъждавам върху случилото се и го премислям. И непременно ще го използвам. само че още не знам за какво.“

22 ноември 2004 г.

Превод: Мариана Мелнишка

Първоначална публикация в: Малкълм Гладуел, „Какво видя кучето“,

Изд. „Жанет 45“, Пловдив 2013, стр. 271-295

Малкълм Гладуел е американски журналист, автор и бизнес консултант от британски произход. Той е автор на няколко книги, две от които стават номер едно в списъка с бестселъри на „Ню Йорк таймс“ – Повратната точка: Как малките неща могат да доведат до големи промени (2000) и Проблясък: Силата да мислиш без да се замисляш (2005).

Коментари (1)

- 25-05-2017|А. Кирилов

Прочитането на статията предизвика у мен – което не е мое авторско право – усещане за дълго спускане в здрача на

Световния океан с подводницата на капитан Немо, който, скръстил ръце на гърдите си, загрижено наблюдава слисаните ми познания.

След последния ред на статията – сиреч, след изплуването на джаджата му на светло – проумях, че колкото и изумително раз: лични да изглеждаха, рибите в океана бяха просто и само рибА. Много риба. Много риби. „Розоф домат“, безгрижно е надраскал бай Сандьо на табелката: „6 л. килограм“ Можеше да напише „розови доматИ“, ала кого го е грижа: останалите пре-продавачи са написали също „домат“. Върви, народе… изродени….

От Рузвелт до Буш

Автор(и): Ерик Хобсбом

I

Ако всички интелектуалци от моето поколение имаха две страни, тяхната собствена и Франция, то през 20 век всички обитатели на западния свят, а впоследствие всички градски жители навсякъде по света, живееха в представите си в две страни – тяхната собствена и САЩ. След Първата световна война нямаше грамотен човек на планетата, който да не знае какво означават думите „Холивуд“ и „кока-кола“, и само малцина неграмотни не бяха в състояние да разпознаят техните продукти. Америка не се нуждаеше от преоткриване: тя беше част от нашето съществуване.

И все пак онова, което повечето хора знаеха за Америка, не беше самата страна, а набор от представи, свързани по същество с нейните изкуства. Доста след Втората световна война сравнително малко чужденци пътуваха до САЩ, освен като имигранти, а между 1920-те и 1970-те политиката на американското правителство затрудняваше извънредно много имиграцията. Аз самият стъпих на американския бряг чак през 1960.

Не ми е лесно да възстановя представата, която имах за Америка преди 1930-те. Странното е обаче – тъй като чичо ми работеше всъщност за една холивудска компания, – че тя не беше свързана с филмите на Холивуд. Уестърните, които гледахме, почти не се брояха, защото дори и за децата бе ясно, че това не е животът в Америка. (Това показва колко малко знаехме за САЩ). Холивудските филми, поставени в САЩ, не целяха да покажат живота в Щатите, а онази несъществуваща страна, из която витаеха мечтите на кинозрителите. Доколкото идваше изобщо отнякъде, нашата представа се формираше от техниката и музиката: първата като идея, втората като изживяване. Защото техниката също стигаше до нас от втора ръка. Повечето от нас едва ли щяха да видят някога конвейрна линия, но ние знаехме, че именно така се произвеждат колите на Форд.

От друга страна, изкуствата стигаха до нас директно. Майка ми и лелите ми танцуваха шими и фокстрот, а ние слушахме музика, която беше несъмнено американска, дори когато се изпълняваше от английски състави и певци. Чрез радиото и грамофона опознахме Джером Кърн и Гършуин. „Джаз“, така както бе разбиран по онова време – синкопирана ритмична музика със саксофони и без щрайх, – беше вече музикалният фон на свободното време на градската средна класа. „Джаз“ означаваше Америка и поради всичко, което САЩ символизираха, означаваше модерност, къси коси за жените и ерата на машините. Персоналът на „Баухаус“ се беше снимал с един саксофон. Така че когато пристигнах в Англия[228] и с посредничеството на братовчед ми Денис бях спечелен за джаза, за мен се отвориха вратите не само към едно ново естетическо изживяване, но и към един нов свят. Подобно на Алистър Кук, един от моите предшественици като редактор на „Гранта“[229], който по онова време започваше кариерата си като дългогодишен коментатор на живота в САЩ с радио поредицата I Hear America Singing, аз също открих Америка със слушане.

Джазът бе всъщност не по-лошо от което и да било друго въведение към САЩ, защото поне в Британия музиката и нейното социално значение – една фраза, типична за 1930-те – вървяха ръка за ръка. Да бъдеш джаз-фен означаваше, по очевидни причини, да бъдеш не само против расизма и за негрите (това беше преди те да решат да се наричат чернокожи, а след това афро-американци), но и да търсиш всякаква информация за САЩ, която би могла да се отнася макар и най-бегло до джаза; оказа се, че много малко неща за тази страна не са свързани по някакъв начин с джаза. Тъй че всички фенове събираха безкрайно любопитни подробности за САЩ – от имената на американските градове, реки и железопътни маршрути до имената на гангстери и сенатори. През 1930-те можеше да си създадеш репутация просто като знаеш факти за САЩ.

Представата за Америка е толкова силна и всепоглъщаща, че човек лесно би могъл да предположи, че почти не се е променила през тези сто години, които днес знаем, че бяха „американският век“. Но за онези от нас, които осъзнаха това през 1930-те, особено ако бяха от левицата, тази представа беше в някои отношения съвсем различна. Най-малкото, защото не беше доминирана от завист. Ние започнахме да мислим за Америка в единствения момент, когато американската икономика не беше триумфалният образец на богатство и производствен потенциал за останалия свят. През десетилетието на Голямата депресия ние не виждахме вече света на „Великият Гетсби“, а света на „Гроздовете на гнева“. През 1920-те и началото на 1930-те Америка беше нарицателно име за безскрупулно печалбарство, за несправедливост и безмилостни репресии. Ала Ф. Д. Рузвелт не само опроверга тази репутация; той направи рязък завой наляво. Неговото правителство стана съвсем очевидно правителство на бедните и профсъюзите. Нещо повече; Рузвелт беше дълбоко ненавиждан от американския едър бизнес, тоест от хората, които в нашите очи олицетворяха злините на капитализма повече от всички други. Вярно е, че както обикновено на Комунистическия интернационал, зацепил в своята ултрасектантска фаза, му бе необходимо време, за да признае очевидното, и той заклейми Новия курс[230], но към 1935 дори Интернационалът трябваше да отстъпи. С една дума, през 1930-те беше възможно да одобряваш както САЩ, така и СССР, и повечето млади комунисти – както впрочем и много социалисти и либерали – постъпваха именно така. Франклин Д. Рузвелт не беше Другарят Сталин, и все пак, ако бяхме американци, ние щяхме да гласуваме за него с истински ентусиазъм. Просто нямаше друг „буржоазен“ политик в света, за когото мислехме по този начин. През онези повече от шейсет години, откакто се запознах с Артър Шлезингър младши[231] в Кеймбридж, Англия, това е може би единственият политически въпрос, по който бяхме на едно мнение. Аз споделях и все още споделям възхищението му от ФДР.

Макар прекосяването на Атлантика от Кеймбридж да беше доста разпространено, аз нямах този шанс преди войната – а по време на Студената война това изглеждаше съвсем невъзможно. Защото САЩ не искаха комунисти на своя земя. Особено пък чуждестранни комунисти. Като партиен член[232], аз автоматически попадах в категорията на онези, които нямат право на виза, освен със специално разрешително, отменящо моята непригодност, каквото бих могъл да получа само при условие, че изпълня задължителната предпоставка за приемането ми, колкото и краткотрайно, в обществото на свободните: публично да призная и осъдя моя грях, макар че изобличаването на други комунисти, доколкото ми е известно, не беше задължително за чужденци. Това не бяха формалности. Спомням си един дълъг разговор с кинорежисьора Джоузеф Лоузи, жертва на лова на вещици в Холивуд, с когото бях завързал приятелство – което не надживя този разговор – на базата на общата ни слабост към Били Холидей. В продължение на няколко години той обикаляше из Европа, като правеше филми под псевдоним или изобщо както се случеше. Най-сетне през 1960-те той успя да пробие. Както талантът, така и касовият му успех бяха на път да получат признание. Единствената пречка беше прословутият въпрос („Членувате ли или членували ли сте някога?“). Приятелите и колегите му бяха на мнение, че вече не може да си навреди, ако си признае[233]. Да признае ли? попита ме той, един въпрос, който аз изтълкувах в смисъл, че е готов да го стори. Не мога да го виня, но аз бях твърде праволинеен или твърде притворен, за да му дам без увъртане отговора, който искаше. Вероятно така трябваше да постъпя. Не е лесно човек да реши дали шансът да осъществи своя талант си струва жертвата на собствената му гордост и самоуважение. Аз все още усещам напрежението зад неговото питане.

За щастие аз самият не бях изправен пред подобна дилема. В случай, че САЩ ми поставеха този въпрос и откажеха да ме пуснат, ако отговорех честно, аз просто нямаше да ходя там. Разбира се, че исках да отида. А и причините за отиването ми там се увеличаваха, било дори само заради това, че американската академическа общност беше много по-склонна от доста тесногръдите англичани да приеме онзи, който не върви по отъпкания път.

И ето че точно по онова време се откри възможност най-сетне да посетя страната, която дотогава познавах така да се каже само като виртуална действителност. На един от ранните следвоенни конгреси по социология – в Амстердам през 1956, или по-вероятно в Стреза през 1959 – се запознах с икономиста Пол Баран, беглец от нацистка Германия, който твърдеше, че бил единственият неприкрит марксист на академична длъжност в САЩ. Явно си допаднахме с този едър, емоционален, тромав мъж, защото той ме покани да преподавам три месеца през лятото на 1960 в Станфордския университет. Планирахме да напишем съвместно една статия, критикуваща излязлата наскоро книга на Уолт Ростоу „Етапите на икономическия растеж“, рекламирана от самия автор като „антикомунистически манифест“, за която се говореше много тогава. Така и сторихме в една колиба край езерото Тахо.

В този случай проблемът с визата бе улеснен от липсата на бюрократически опит на американското консулство в Лондон. Те забравиха да ми зададат въпроса. Статутът ми на гост в САЩ не бе трайно уреден до 1967, когато бях поканен като гостуващ преподавател в Масачузетския институт по технология. За щастие МИТ беше свикнал да се оправя с кандидатите за виза от среди, подозрителни на ФБР и ЦРУ, а освен това познаваше добре и политическите механизми във Вашингтон. Престижът на Института и неговия директор, както и съзнанието, че оказва значителна услуга на държавата, даваха на МИТ достатъчна тежест, за да настоява, че трябва да му бъде позволено сам да решава кои чужденци заслужават или не да бъдат поканени. Накратко, МИТ мобилизира всички свои немалки ресурси, за да издейства виза на един иначе маловажен британски комунистически университетски преподавател. Получих визата, но с условието, че всеки път, когато реша да напусна района на Бостън, трябва да се обаждам на миловидната, но непоклатима дама, която се „грижеше за чужденците“ в МИТ. „Искате да кажете, че не мога да пренощувам в Ню Йорк без вашето одобрение?“, попитах. Тя видя колко абсурдно е това и спря да настоява. Впоследствие никой повече не се е опитвал да ограничи свободата ми на движение в САЩ.

Накратко, МИТ се наложи над имиграционните власти. От този момент нататък моите неприятности почти приключиха. Щом е налице прецедент, бюрократите знаят как да постъпват – също както миналия път. Оттогава посещавах редовно Щатите без някакви сериозни усложнения, макар че първоначално бях разпитан един или два пъти от съответния служител на консулството, който ще надзърне в досието ми и ще каже уж така между другото „Виждам, че пак сте били в Куба“, просто, за да ми напомни, че Чичо Сам не ме изпуска от полезрението си. Аз разбира се все още не можех да пристигна в Америка без виза, но впоследствие моите молби биваха разглеждани съвсем рутинно и одобрявани до няколко дни, докато най-сетне положението за априорната непригодност на комунистите отпадна и британските граждани не се нуждаеха повече от виза.

II

Така през 1960 от виртуална действителност САЩ се превърнаха в реална страна. Как? В това отношение, поне в началото, моята идентичност като капацитет в полето на джаза се оказа много по-релевантна както от моите марксистки, така и от моите академични контакти. Защото истината е, че към 1960 американските марксисти от моето поколение бяха изолирани от света, в който живееха, а американските университетски историци, които познавах, поначало не знаеха много за него. В Ню Йорк аз можех да обсъждам проблемите на първоначалното натрупване на капитала и прехода от феодализъм към капитализъм с приятелите си от Scienceand Society, най-старото англоезично списание на интелектуалния марксизъм, за което пишех, ала от тях научих за Ню Йорк неповече, отколкото някой посетител от друга планета би могъл да научи от всеки евреин от долната средна класа в Манхатън: къде се намират най-добрите магазини за млечни деликатеси и антикварните книжарници (които все още не се ограничаваха само до „Странд Букшоп“ на „Бродуей“ и „Дванайсета“), какво представлява „Д-р Браунс Селъри Тоник“[234], а също че в САЩ пастърма не е същото като онова, което англичаните наричат осолено говеждо.

Доста повече научих покрай Пол Баран на Западния бряг, главно защото той познаваше интелектуалците, които работеха с ръководения от Хари Бриджес Международен профсъюз на докерите и складовите работници, фундамента на левицата в района на залива на Сан Франсиско. Този профсъюз организираше работниците от всички тихоокеански пристанища от Портланд до Сан Диего, а до голяма степен и онези, които се поддаваха на организиране, в Хавай. Бриджес, който мечтаеше за световна обща стачка на пристанищните работници, която да свали капиталистическата система, почина малко след като се запознахме, когато Сан Франсиско бе започнал да губи имиджа си на града на мостовете и Сам Спейд. Спомням си за него с възхищение и вълнение. Един следобед организаторът на МПДСР, който по-късно премина в академичната сфера, ми проведе нещо като семинар за отношенията с мафията, с която профсъюзът бе принуден да координира действията си, защото макар тихоокеанските пристанища да бяха чисти, мафиотите контролираха профсъюзите по атлантическия бряг и в района на Мексиканския залив. Така научих, че отношенията с мафията почиват на две основни предпоставки и познаването на техните граници. Първата, взаимно уважение, бе нещо, което се разбираше от само себе си. И двете страни действаха по крайбрежието, което не беше детска площадка. Те познаваха неговите правила, най-важното от което бе, че никой никога не доносничи. Те може и да си нямаха доверие, но това не им пречеше да разговарят. Второто условие бе да не се приемат абсолютно никакви услуги от мафията, дори и най-дребни, защото това автоматично би могло да се изтълкува като установяване на зависимост. Така че докерите на Бриджес винаги посрещаха с учтив, но твърд отказ предложенията двете групи да се срещнат на някое подходящо място, като например Лас Вегас, за да обсъдят въпроси от взаимен интерес, да кажем съгласуването на общ срок за приключване на договорите с работодателите.

От друга страна, познаването на ограниченията на мафията даваше на един политизиран червен профсъюз възможността да демонстрира власт, което в очите на мафиотите трябва да е изглеждало достойно за уважение. Естествено, МПДСР нямаше власт, а просто стратегии, национални политически хоризонти, всеотдайни и компетентни интелектуалци, и не на последно място знаеше как да действа на Капитолийския хълм. Освен това МПДСР знаеше от опит, че икономическите перспективи на мафията са съвсем краткосрочни, а политическите ѝ хоризонти локални. „Техните политически контакти се ограничаваха до кметовете и другите градски фактори“, разказа ми организаторът. „Веднъж ги заведохме в Конгреса във Вашингтон, където видяха нашите хора, казаха добър ден на депутати и сенатори от двете партии, попитахме ги дали искат да се срещнат с Джими Рузвелт, сина на ФДР. Това много ги впечатли. След което преговорите потръгнаха много по-гладко“.

Всичко това ме имунизира срещу тенденцията на мнозина американски общественици и политици да преувеличават влиянието и обхвата на мафията. И дори богатството ѝ, макар че нетната парична стойност на една мафиотска фамилия, доста скромна в сравнение с големите пари в Ню Йорк, можа да бъде установена едва в началото на 1970-те, десетилетието през което итало-американците придобиха самочувствие, а Америка (с посредничеството на Холивуд) се отдаде на любовната си афера с кръстниците. По този начин аз получих и реалистична представа за американската политика.

Доколко това промени мнението ми за САЩ? Подобно на всички презокеански наблюдатели на Америка, а както се оказа и на една субкултура от американски наблюдатели, аз бях запленен от гангстерите. За щастие през 1950-те за пръв път станаха достъпни много документи и други материали за развитието на организираната престъпност в САЩ, в които се отделяше внимание и на връзките между мафията и профсъюзите. Моето проучване на сицилианската мафия пробуди естествено професионалния ми интерес към американската страна на нейните операции. Следователно бях достатъчно навътре в темата, за да напиша един текст за „Политикономията на гангстера“, като подвариант на пазарната икономика, който остана незабелязан, отчасти може би, защото на шега го предложих на най-старото, едва ли не предисторическо и нечетено консервативно списание The Quarterly Review, което го прие без никакви възражения. Тъй че когато пристигнах в САЩ, аз бях вече добре запознат с тези въпроси (но по разбираеми причини не и с текущите планове на семейство Кенеди да използва връзките си с мафията, за да ликвидира Фидел Кастро). И все пак по някакъв начин аз все още споделях ученическия или холивудския морал, според който добрите (честните хора) се държат като добри и следователно са по-добри и нямат нищо общо с лошите (мошениците), дори когато са принудени да водят мирно съвместно съществуване с тях. И днес, след като съм живял вече толкова дълго в един съвсем несъвършен свят, аз все още предпочитам да мисля така. В управляваните от държавата и съблюдаващи законността британски острови от 1950-те това все още бе един вид действителност. В САЩ обаче, където имаше повече адвокати отколкото в целия останал свят, нито се спазваше законността, нито се признаваше властта на държавата, макар за моя изненада да се оказа, че в сравнение с Великобритания, американското общество бе много по-ентусиазирано бюрократично на всички равнища.

Политиката и професорите ме отведоха в Америка, но отново джазът бе онова, което ме накара да почувствам, че имам известна представа за действителността в тази необикновена страна. За един любител на джаза едва ли би могъл да има по-добър момент да посети САЩ от 1960. Никога преди или след това не бе възможно човек да се наслаждава на живо на целия музикален спектър – от ветераните на 1920-те до анархичните звуци на Орнет Коулман и Дон Чери, които завладяваха вече авангарда по източната периферия на Гринич Вилидж. Въпреки самоубийствения начин на живот на джазмените, големите имена – с някои видни изключения, – с които моето поколение бе израснало, бяха все още във форма. Нещо повече; слушайки уникалната оригиналност на Монк и абсолютно изключителния квинтет на Майлс Дейвис от Milestones и Kind of Blue, човек неизбежно стигаше до извода, че втората половина на 50-те бе златният век на музиката, последният както се оказа. Истинско блаженство бе да си жив през тези нощи в Ню Йорк и Сан Франсиско, макар за един историк в петото десетилетие на живота му да бе вече малко късно да се наслаждава на райската младост, възпята от Уърдсуърт.

Не че джазът бе отделим от политиката на левицата, макар че през 1960 мястото му в академичния свят бе малко като хомосексуализма: това беше лично предпочитание на някои преподаватели, но не и част от академичната им работа. Ето защо Ню Йорк, който е толкова по-малко типичен за средна Америка, отколкото, да кажем, Грийн Бей, Уисконсин, бе може би най-доброто място, където човек като мен можеше да бъде убеден, че е възможно да разбере, а вероятно и да обикне тази необикновена страна. Le tout Манхатън презираше лова на вещици и като град на еврейски имигранти и център на интелектуалния издателски бизнес, на театъра, популярната музика и звукозаписната индустрия не се шокираше от факта, че сред неговите граждани имаше и последователи на революционния марксизъм, бивш или настоящ. В Голямата ябълка само ФБР се кахъреше за точното естество на нечий си политически ангажимент, още повече, че по времето когато аз попаднах там, това беше град, в който дори милиардерите подкрепяха Демократическата партия. Странното бе, че джазът не допадаше особено на американските марксисти, които някак си инстинктивно предпочитаха класическа музика и политическата песен. (Още си спомням ужасната вечер, когато заведох Пол Баран да чуем Майлс Дейвис в „Блак Хок“ в Сан Франсиско).

Повечето от моите джаз контакти бяха с мъже, с изключение на онази печена в шоубизнеса професионалистка, която посвети живота си на подпомагането на кариерата на чудесния пианист Ерол Гарнър и която реши, че ще ми направи голяма услуга като ми уреди участие заедно с Гарнър в „Шоуто на Джони Карсън“, явно смятайки, че така ще имам възможност да направя реклама на книгата за джаза, която бях публикувал наскоро[235]. (Аз бях толкова далеч от действителността на американския издателски бизнес през 1960 – с трийсет години пред британския му аналог, – че по време на четириминутното интервю изобщо не споменах книгата си). Повечето от тях бяха в известен смисъл бежанци от традиционния начин на живот на американския мъж през 1950-те, десетилетието на „мъжа в сивия костюм“, с изключение на най-големия откривател на таланти и промотер в историята на джаза Джон Хамънд младши. Никой, който го видеше, да кажем, пред „Вилидж Вангард“, не би го попитал, както попитаха мен, докато стоях с един приятел пред някакво заведение в Норт Бийч, Сан Франсиско: „Извинете, господа, но вие двамата битници ли сте?“. Джон Хамънд младши беше почти карикатура на белия англосаксонски протестант и абсолвент на „Бръшляновата лига“[236] от горната класа: висок, с прическа тип четка, говорещ с акцент, какъвто би трябвало да имат героите в романите на Едит Уортън – той самият бе издънка на фамилията Вандербилт, – и с неизменна усмивка. Както често се наблюдава в САЩ, последното не е обезателно признак на голямо чувство за хумор. Той не беше човек на празните приказки и жестове, също като бившия си шурей Бени Гудман, за когото се говореше, че смразявал оркестрантите си със своя леден поглед. Джон си остана до края непоправим и войнствен левичар, макар че ФБР никога не успя да го закове като член на комунистическата партия. Историята на джаза в САЩ преди Втората световна война и – доколкото той беше вероятно най-влиятелният индивидуален фактор за възникването на модата на „суинг музиката“ през 1930-те – изобщо историята на САЩ не могат да бъдат разбрани без него. Край смъртното му легло го попитах с какво се гордее най-много в живота си. С това, че открил Били Холидей, каза ми той.

По времето, когато се запознах с него, той не беше вече в центъра на музикалния живот, макар че като човек, който тепърва щеше да лансира шеметната кариера на Боб Дилън, не можеше да бъде смятан изцяло за човек на миналото. Друг бивш нюйоркски любител на джаза, който стана моят най-добър американски приятел, си беше поставил за цел като журналист да поддържа връзка с всички поколения, стари и млади, при това го правеше с такава естествена, добронамерена, сюрреална спонтанност, че запленяваше всички. Това беше човекът, който освен всичко друго току-що бе открил Лени Брус[237] и се беше включил в предизборната президентска кампания на големия бибоп тромпетист Дизи Гилеспи, към която и двамата се отнасяха не съвсем на шега. Ралф Глийсън бе напуснал Ню Йорк, за да стане колумнист за шоубизнес и популярна музика на San Francisco Chronicle, вестник, който се гордееше с това, че не принадлежи на Уилям Рандолф Хърст, както и със своите колумнисти, които не можеха да бъдат изненадани от нищо в този богат, надменен и учтиво дисидентски град. Той живееше в скромна къща в горната част на хълма над Бъркли, пълна с колекции от плочи, магнетофонни ленти, плакати в различни формати и (предимно млади) посетители, които постоянно вършеха някаква работа, наставлявани от Джийни, неговата енергична и покровителствена жена. Аз ходех дотам – моето убежище от Пало Алто – с първата си собствена кола, „Кайзер“ модел 1948, която купих за 100 долара и в края на лятото продадох на един математически логик със световно реноме за 50 долара.

За музика и шоубизнес районът на залива на Сан Франсиско беше шик място през 1960, добър пазар, но периферен. Всички големи имена свиреха в града, но нищо особено не се беше родило там, с изключение на първата вълна на диксиленд музиката. Това беше място, където стари майстори като големия джаз пианист Ърл Хайнс се бяха установили, сигурни, че имат добра, солидна клубна публика. Дори Дюк Елингтън предпочете да свири в един клуб, а не да даде концерт, което бе незабравимо преживяване за мен – първата възможност след 1933 да чуя неговия оркестър в средата, за която беше предназначен, а именно пространство, където хората разговарят и пият и където истинското мерило за успеха на изпълнителите не са аплодисментите, а моментът, когато изведнъж разговорът по масите секва.

Сан Франсиско, макар все още да не беше Гей република или хинтерландът на Силикон Вали, притежаваше национален профил и признато място на американската сцена, да не говорим за сензационната красота на неговия залив. Това беше един либерален град, макар и не така радикален в политическо отношение, какъвто стана съседният Бъркли през 1960-те, горд със своите дисиденти (не на последно място Хари Бриджес). Дори през онези години там преобладаваше толерантност към наркотиците. Според калифорнийските стандарти Сан Франсиско имаше пребогата история, най-известния (по онова време) китайски квартал, спомена за „Малтийския сокол“[238] и репутацията на най-видния център на авангардната литература през 1950-те – „битническото“ движение; явно градът бе толкова моден, че Кен Тайнън[239] счете за необходимо да ме поздрави, че съм отишъл там. „Там“ беше районът около „Бродуей“, Норт Бийч, един вид тихоокеански Сен-Жермен-дьо-Пре, където се срещахме с Ралф в местното кафене „Флор“[240] и в „Енрикос“, точно срещу книжарницата „Сити Лайтс“, поздравявайки и поздравявани от преминаващите известни личности на града. За разлика от нюйоркския „Бродуей“, по този „Бродуей“ хората се разхождаха. А отвъд моста през залива беше Бъркли. В средата на 60-те „белите синове на американската средна класа за кратко превърнаха Сан Франсиско в олицетворение на хипи-движението и flower power“, като между другото (както отбелязва Глийсън) „дадоха първите американски музиканти, извън изпълнителите на кънтри, които не се опитваха да звучат като черните“. Ралф стана рупор на музиката, родила се в Хейт-Ашбъри[241], на групи като „Джеферсън Еърплейн“ и „Грейтфул Дед“, макар по темперамент да не принадлежеше към наркосцената. Нещо повече, той спря дори да пуши трева. Ралф принадлежеше към поколението от интелектуалци, които пушеха лула, както правех впрочем и аз. Здравето му не беше добро и той почина през 1975 на петдесет и осем години.

По три причини Ралф Глийсън стана моят прозорец към Америка. Живеейки в света на джаза, музика за аутсайдери, той улавяше вибрациите на задаващите се събития, които убягваха на другите – променящият се тон на звуците, които се раждаха в черното гето, авангардът на бялата младеж, който откри силата на блус ритъма на чернокожия град, предчувствията за студентския бунт в Бъркли, които станаха национални след 1964 и глобални през 1968. Това бяха неща, които не се забелязваха другаде през лятото на 1960. Никой, когото познавах в Бъркли, и още по-малко в бележития, но тесногръд Станфорд, не се сети да ме попита дали бих искал да отида на политическия къмпинг, организиран онова лято от левичарите в Бъркли, просто защото никой не знаеше за това. Ралф обаче знаеше; той нямаше някакви сериозни академични или политически връзки, само че студентите разговаряха с него. Не че Ралф участваше в организирания политически радикализъм или пък се движеше в средите на местното левичарство. Много повече в неговия стил беше Симбиозната освободителна армия, перверзно reductio ad absurdum на калифорнийския милениализъм, която се помни, доколкото изобщо някой я помни, за това, че отвлече и впоследствие привлече за своята кауза дъщерята на Уилям Рандолф Хърст младши. Той аплодираше бунтарите от възникналото през 1964 студентско Движение за свобода на словото, възхищаваше се на ораторското умение, както и на дезорганизираната искреност на неговия водач, малко анархичния студент по физика Марио Сейвио, а след изгонването на последния от Бъркли, изпрати него и неговата жена/партньорка при мен в Бъркбек[242] с надеждата, че ще можем да му намерим нещо подходящо. (Катедрата по физика на Джон Бърнал му направи услуга, само че академичният живот и научната работа явно не бяха неговото форте, тъй че Марио се завърна към живота сред кафенетата и специалните магазини от интерес за наркоманите по „Телеграф Авеню“, Бъркли, в периметъра на своите стари триумфи).

Втората причина, поради която Ралф се оказа отлично въведение към Америка на 60-те, бе че като имигрант в най-утопичното в културно отношение ъгълче на Калифорния, той разбираше аспирациите на младите и тяхната културна революция. Освен това, макар и далеч от инфантилен, той самият не беше човек, който ще остарее. Аз просто не бях в състояние да споделя неговия неизчерпаем резервоар от ентусиазъм, дори за рок групи. Това бе още една причина, която го правеше невероятно чувствителен към вибрациите на идните времена. Именно той оказа помощ на свой млад последовател, с когото положиха началото на едно ново рок списание, именно той изнамери заглавието му от една плоча на чикагския блус певец Мъди Уотърс – RollingStone; благодарение на Rolling Stone и периферния сатиричен лейбъл Fantasy Records, той, най-некомерсиалният сред хората, се оказа с повече пари, отколкото бе свикнал да има, и в състояние да изпраща уиски и пури на старите си приятели.

Не на последно място, чрез своя стил и темперамент Ралф, самият той немислим извън САЩ, направи страната си по-лесна за разбиране, макар че в някои отношения нейната култура бе по-чужда на европейците от всяка друга култура освен японската. Той притежаваше характерната в очите на чужденците американска комбинация от внезапни пристъпи на любов и омраза, както и сантименталност в чувствата (но не и в думите). Въпреки това той изглеждаше имунизиран срещу трите вродени порока на американския културен живот: самовглъбеност, склонност да се размишлява върху въпроса какво означава да си американец и интелектуална тромавост. Купешки фрази от сорта на „американските ценности“ и „американската мечта“ не се срещаха в речника му, тъй като все още липсваха в говора на американците. Той приемаше американците такива, каквито са. Реториката имаше място само в техния публичен живот и официално санкционираните версии на любовта. Мисля, че за него дори една американска утопия би била непълна, ако в нея не се среща някой и друг корумпиран чикагски политик, шепа развратни радио евангелисти, натрупали милиони, ако няма няколко средища на разпалено контракултурно инакомислие дори от утопията, както и заведения като онова, което видях близо до едно от главните казина в Рино, Невада, наречено „Клуб Сиера: конни залагания и кошер деликатеси“. От друга страна, живеейки в един от най-големите световни градове, той би трябвало да очаква Бог да се въздържи от разрушаването на този Содом, тъй като десетте справедливи мъже, необходими, за да го спасят, се намираха винаги там. Той беше един от тях.

Ралф принадлежеше към онзи уникален американски продукт, корпуса от наблюдатели, предимно журналисти, най-добрите сред тях може би от поколението между 30-те и 50-те години, които пишеха за своята страна с любов, презрение и вдигнати вежди. Той ме насочи към други като него. Не бих могъл да намеря, например, по-добро въведение към Чикаго, град, който никой любител на блуса не би трябвало да пропуска. Стигнах до Чикаго с кола, от Тихия океан до Изтока, маршрут, който от времето на битниците бе обявен за инициационен ритуал на американския бунтар. Поделих си разходите с трима студенти от Станфорд, които нямаха нищо общо с Керуак. Чикаго през август, изживян от една малка стая без никаква охладителна инсталация, все още ми се струва най-горещото място, където съм бил. Този град, непоносим в лятната жега, както и под режещия зимен вятър, символизира характерната американска вяра, че физическите ограничения са създадени, за да бъдат преодолявани с техника и пари, ако целта – в случая, търговия и транспорт – оправдава усилията. Малко други големи градове са така неподходящи за незащитено човешко съществуване.

Тези усилия, въпреки всички напъни, не можаха да осигурят на Чикаго повече от мястото на Втория град. Дори в джаза, където стартира с началното предимство, че бе привлякъл най-добрите музиканти и певци от делтата на Мисисипи, той загуби от Голямата ябълка, а в организираната престъпност бе изгубил първенството си още след Ал Капоне, макар че мафията все още бе доста важна. Чикаго си остана столицата на блуса, но за разлика от своя глобално известен юношески рокендрол, чикагският блус, подобно на госпела, принадлежеше на безкрайните, монотонни, порутени черни гета в южната и западната част на града. Блусът все още бе изкуството на бедните пришълци от Юга, създаван в махленските барове, черквите и дори по пазарите. Чикаго имаше една национална звезда, кмета Дейли, последния и най-великия от градските босове, способен да осигури местните гласове на всеки кандидат на Демократическата партия, което се оказа от решаващо значение за избирането на Джон Кенеди. Докато пиша тези редове, градът все още се управлява от неговия син.

И все пак, именно това му придаваше известна атмосфера на местна сплотеност. Не мога да си представя, че така цененият от мен Стъдс Търкъл би могъл да изгради кариерата си в друг град. Показателно е, че първата от великолепните книги, които му спечелиха световна репутация като хроникьор на обикновения живот, беше „Улица Разделение: Америка“, една чудесно структурирана устна история на Чикаго в седемдесет гласа, наречени на улици от северната част на града – най-приятната част през 1960. В някои отношения аз я предпочитам пред неговите по-късни, по-амбициозни и известни многогласови композиции „Трудни времена: устната история на Голямата депресия“, „Работа“, „Добрата война“ и останалите. Когато се запознахме, той беше на четирийсет и осем и както обикновено зает със своето ежедневно предаване по някакво местно радио, с четения, музикални коментари, всичко, най-вече интервюта. Неговата кариера като актьор и телевизионна фигура беше съсипана от антикомунистическия лов на вещици. Известно време Търкъл, който знаеше какво значи предразсъдъци, работи като рекламен агент на чернокожи чикагски музиканти, след което се установява в едно местно радио, където няма нужда от големи пари и следователно няма голяма външна намеса. Благодарение на пакта за взаимна самозащита на чикагци срещу външните търсачи на сензации, никой не развява плашилото на комунизма срещу него, след като става утвърдена фигура. В края на краищата той беше част от онази, съществуваща във всеки голям град, малка общност от репортери, коментатори, интелектуалци и други кафеджийски философи и наблюдатели, която зачита своите членове.

Дали това беше най-добрият начин за един чужденец да опознае САЩ? Мъжете и жените, с които се запознах покрай Ралф Глийсън и Стъдс Търкъл, не бяха „средна Америка“. Това бяха хора като грандиозната госпел певица Махалия Джаксън, един от най-големите артисти на 20 век, която се доверяваше на малцина мъже и още по-малко на бели. За афроамериканците религията е най-дълбока вяра, обществена платформа, конкурентно изкуство и печеливша индустрия. Махалия, една едра жена в своя голям буржоазен дом, освободена за момента от постоянната нужда на изпълнителите от шоубизнеса да правят шоу пред хората, съчетаваше спокойното самочувствие на сродна с Исус душа с поведението на успешния професионалист. Това бяха хора като „Лорд Бъкли“, тогава в последните месеци на живота си, комбинация от хипстер[243] и викторианско цирково конферансие, който с афектиран глас рецитираше Библията и Шекспир на уличния език на черните по време на следобедното си представление в „Гейт ъв Хорн“. Това бяха хора като Бил Рандъл от Кливланд, който беше лансирал Елвис Пресли в северните щати, дискжокей по професия, учен-любител по призвание на историята на радиото, индианците и други американски предмети. (Защо Кливланд, тази безкрайна ивица покрай езерото Ери, е играл такава важна роля за разпространението на рокендрола, е въпрос, на който все още нямам обяснение). Във всеки случай, онази Америка, която открих чрез познанството си с тези хора, не беше никак скучна.

Академична Америка, която бе рамката на моето професионално опознаване на САЩ в продължение на четирийсет години, далеч не беше толкова добро въведение към страната, просто защото животът на университетските преподаватели, обитаващи своите малки национални и глобални села, е доста еднакъв в повечето развити страни; какъвто е впрочем и животът на студентите. Американските професори установяват връзки с новодошлите с голяма лекота, тъй като географската мобилност е вградена в структурата на тяхната кариера, както, разбира се, и на местния начин на живот. САЩ остават страна на мъже и жени, които сменят местоживеене, работа и лични отношения много по-често, отколкото където и да било другаде по света. Освен това, с няколко видни изключения, университетите бяха независими общности, разположени в малки и средни градове, които не се занимаваха с академичните дела, поне до последната третина на 20 век, когато се разбра, че информационната революция е превърнала университетите във важни генератори на икономическо богатство и технически напредък. Това бяха общности, в които имигрантите, свикнали с университетския живот, можеха да бъдат лесно, макар и повърхностно, интегрирани, при условие, че говореха добре английски, който към 1970-те беше станал обичайният втори международен език. Един индийски физик в Корнелския университет ми каза: „Ако преподавах в Британия, винаги щях да се чувствам чужденец. Тук не се чувствам такъв, защото в известен смисъл тук всички са чужденци“.

Хвърляйки поглед назад към тези четирийсет години на посещения и живот в САЩ, трябва да кажа, че през първото лято, което прекарах там, научих за страната толкова, колкото и през последвалите десетилетия. С едно изключение: за да опознае Ню Йорк, или дори Манхатън, човек трябва да живее там. Колко време? Аз живях в Ню Йорк по четири месеца всяка година от 1984 до 1997, и макар Марлийн[244] да остана при мен за целия семестър само три пъти, това бе достатъчно за нас, за да се почувстваме кореняци, а не посетители. Аз прекарах дълго време в САЩ, като преподавах, четях в тамошните прекрасни библиотеки, пишех или просто се забавлявах, или пък всичко това заедно в „Гети Сентър“, докато се намираше в Санта Моника, но онова, което научих, опознавайки лично Америка, бе придобито в течение само на няколко седмици или месеци. Ако бях Дьо Токвил, това щеше да е достатъчно. Та нали „Демокрацията в Америка“, най-добрата книга, написана някога за САЩ, се базира на едно деветмесечно пътуване в страната. Уви, аз не съм Дьо Токвил, а и интересът ми към САЩ не е същият като неговия.

III

Ако бъде написана днес, книгата на Токвил със сигурност ще бъде порицана като антиамериканска, тъй като много от онова, което френският мислител казва, е критично към САЩ. Още от основаването си САЩ са предмет на привличане и възторг, но също така на нападки и неодобрение. Ала едва от началото на Студената война отношението на хората към САЩ започва да се преценява по същество само в термините на одобрение или неодобрение, и то не само от онези американци, които са склонни също да дебнат за прояви на „не-американско“ поведение сред собствените си сънародници, но и в международен контекст. Въпросът „На страната на САЩ ли сте?“ измести въпроса „Какво мислите за САЩ?“. Нещо повече, никоя друга страна не очаква, нито поставя такъв въпрос за себе си. Откакто, след като спечели Студената война срещу СССР, на 11 септември 2001 Америка най-неправдоподобно реши, че каузата на свободата отново е под заплаха и се хвърли в друга битка на живот и смърт срещу един нов, ала този път абсолютно неясно дефиниран зъл враг, всякакви скептични забележки по адрес на САЩ и тяхната политика най-вероятно отново ще започнат да предизвикват гневна реакция.

И все пак, колко неуместна, колко абсурдна е тази мания за одобрение! В международен план САЩ бяха във всяко отношение най-успешната сред всички страни през 20 век. Тяхната икономика стана най-голямата в света, задаваща темпото и насоката на движение, тяхната способност за технологически напредък беше уникална, изследователската дейност както в естествените, така и в социалните науки, дори техните философи станаха изключително влиятелни, а хегемонията им върху глобалната потребителска цивилизация бе извън всякаква конкуренция. В края на века те се оказаха единствената глобална сила и империя. Нещо повече – в някои отношения САЩ представляват най-доброто, което даде 20 век. Ако мненията се определяха не според демоскопите, а според мигрантите, Америка почти със сигурност щеше да бъде предпочитаната дестинация на повечето хора, които са принудени или са решили да напуснат родната си страна – със сигурност на онези, които знаят малко английски. Моят собствен пример на човек, избрал да работи в САЩ, илюстрира казаното. Същевременно трябва да се каже, че да работиш в САЩ или да ти харесва да живееш в САЩ – особено в Ню Йорк – не означава, че искаш да станеш американец, макар че на мнозина американци все още им е трудно да проумеят това. За повечето хора това не означава вече окончателен избор между собствената и някоя друга страна, както беше преди Втората световна война или дори преди въздухоплавателната революция от 1960-те, да не говорим за телекомуникационната и имейл революция на 1990-те. Да се работи и дори да се живее в две или повече страни днес е нещо обичайно.

При това парите не са единственият магнит. САЩ обещават по-големи възможности на талантливите, на енергичните, на устремените към новото, отколкото всички други страни. Там все още се пази една стара, макар и отслабваща традиция на свободна и егалитарна интелектуална любознателност, както в несравнимата Нюйоркска обществена библиотека, чиито съкровища все още – за разлика от другите големи библиотеки по света – са достъпни за всеки, който влезе през вратата ѝ откъм „Пето Авеню“ или откъм „42-ра“ улица. От друга страна, човешката цена на системата за онези извън нея или неуспели да се „справят с живота“ беше също така очевидна в Ню Йорк – във всеки случай докато последните не бяха изтласкани извън полезрението на средната класа, извън улиците или вкарани в неописуемата „концентрационна вселена“ на най-голямата затворническа популация (на глава от населението) в света. Когато за пръв път отидох в Ню Йорк, Бауъри[245] все още беше едно огромно човешко сметище. През 1980-те това сметище бе вече по-равномерно разпределено по улиците на Манхатън. Зад днешните случайни обаждания по джиесема, които долавям на улицата, аз все още чувам монолозите на нежеланите и лудите по тротоарите на Ню Йорк в едно от най-лошите десетилетия на града, що се отнася до нехуманност и бруталност. Човешкият брак е другото лице на американския капитализъм в една страна, където на аргото на престъпниците „бракувам“ означава „убивам“.

За разлика от други страни, в своята национална идеология САЩ не просто съществуват. Те постигат. САЩ нямат колективна идентичност, освен като най-великата страна, онази, която превъзхожда всички останали, всепризнатият образец за света. Както казва футболният треньор: „Победата не е най-важното – тя е единственото“. Това е едно от нещата, заради които Америка изглежда толкова странна на чужденците. На връщане от един семестър в Ню Ингланд се отбихме със семейството ми за кратка ваканция в едно малко, бедно, езиково непонятно крайморско градче в Португалия и аз все още си спомням усещането за завръщане у дома, в нашата собствена култура. Географията нямаше нищо общо с това. Когато няколко години по-късно пак се спряхме за подобна ваканция в Португалия, този път на връщане от Латинска Америка, нямах такова усещане за пресичане на някаква културна граница. Впрочем една от тези цивилизационни специфики е присъщото на самите американци чувство за собствената им особеност („Само в Америка…“), или поне странно неустановеното им усещане за самите себе си. Въпросът, който занимава толкова много американски историци, проучващи собствената си страна, а именно: „Какво означава да бъдеш американец“?, е въпрос, на който рядко се отделяше внимание от историците от моето поколение в Европа. Нито националната, нито личностната идентичност, както биваха представяни на тукашните академични дискусии, изглеждаха така проблематични на гостуващите в Америка британски преподаватели – във всеки случай през 1960-те. „Каква е тази криза на идентичността, за която говорят всички?“, ме попита Марлийн след една подобна дискусия. Тя не беше чувала това понятие до пристигането ни в Кеймбридж, Масачузетс, през 1967.

Чуждестранните учени, които откриха Америка през 1960-те, осъзнаваха вероятно нейните особености по-непосредствено, отколкото биха сторили днес, защото много от тях не бяха все още интегрирани във вездесъщия език на глобализираното потребителско общество, който приляга така добре на дълбоко вкоренената егоцентричност, дори солипсизъм на американската култура. Защото каквото и да е било положението по времето на Дьо Токвил, не енергичното отстояване на егалитаризма, а един индивидуалистичен, тоест антиавторитарен, антиномичен, но същевременно странно легалистичен анархизъм съставлява сърцевината на ценностната система на САЩ. Онова, що е оцеляло от егалитаризма, се проявява главно в отказа от доброволно зачитане на йерархичното върховенство, което обяснява може би ежедневната грубост, дори бруталност – според нашите стандарти, – с която властта се използва във и от САЩ, за да се определи кой кого командва.

Изглежда, че американците са погълнати от себе си и своята страна по начини, които са абсолютно чужди на гражданите на други стабилни и отдавна установени държави. Американската действителност беше и си остава върховната тема на изкуствата в САЩ. Мечтата да я обхванат някак си цялата преследваше американските творци. Никой в Европа не се стремеше да напише „големия английски роман“ или „големия френски роман“, докато американските автори все още се борят (напоследък в няколко тома) с „големия американски роман“, дори и да не използват вече тази фраза. Всъщност човекът, който се доближи най-много до реализирането на тази цел, не беше писател, а един очевидно повърхностен производител на изображения с удивителна дълготрайност, в чието значение ме убеди през 1970-те в Ню Йорк британският художествен критик Дейвид Силвестър. Къде другаде, освен в САЩ би могло да се роди творчество, като това на Анди Уорхол, една невероятно амбициозна и специфична, безкрайна поредица от вариации на тема „животът в Америка“ – от нейните супени консерви и бутилки с кока-кола до нейните митологии, мечти, кошмари, герои и героини? В художествената традиция на стария свят не съществува подобно нещо. Но също като опитите на други творци в САЩ да обхванат тоталността на своята страна, визията на Уорхол не се покрива с успешния стремеж към щастие, „американската мечта“ на американския политически жаргон и психо бръщолевене.

Доколко се промениха САЩ в течение на моя живот, или поне през онези четирийсет години откакто за пръв път стъпих там? Ню Йорк, както постоянно ни се напомня, не е Америка и както казва У. Х. Одън, дори онези, които никога няма да бъдат американци, биха могли да се смятат за нюйоркчани. Още повече, ако някой идва всяка година в същия апартамент някъде сред гората от кули, свидетели на постепенната джентрификация на площад „Юниън“, ако бива посрещан от все същия портиер албанец и ако уговаря поддържането на апартамента с все същата испанска госпожа, която през нейните дванайсет години в града никога не е сметнала за необходимо да научи английски. Също както други нюйоркчани, така и ние с Марлийн даваме съвети и препоръки на чуждестранните гости за новостите от последното им идване в града и къде да се хранят тази година; за разлика от нашите приятели, които живеят постоянно в Ню Йорк – семействата Шифрин, Кауфман, Кацнелсън, Тили, Креймър, – ние (с изключение на едно или две партита) не каним вкъщи. Като истински нюйоркчанин, аз възприемам изчезването на някое любимо заведение, магазин или институция като загубата на роднина, на редовните обеди на Нюйоркския институт по хуманитаристика разменям клюки със смесица от пишещи хора, издатели, представители на шоубизнеса, професори и служители на ООН, които съставят местната интелектуална сцена – защото една от най-големите прелести на Ню Йорк е, че животът на духа не се доминира от академичните институции. Накратко – няма друго такова място на света като Голямата ябълка. И все пак, колкото и да не е типично американски град, Ню Йорк не би могъл да съществува другаде, освен в САЩ. Дори и най-космополитните му жители са определено американци, както нашият покоен приятел Джон Линденбаум, хематолог в една болница в Харлем и любител на джаза, който бил изпратен по някакъв медицински проект в Бангладеш и заминал за там с цял куфар джаз плочи и с лопатката си за сладолед. В Ню Йорк има много повече евреи и – за разлика от обширни райони на САЩ – много повече хора там знаят за съществуването на останалия свят, но онова, което научих като нюйоркчанин, не се различава съществено от малкото, което знам за Средния Запад и Калифорния.

Странното е, че усещането за живота – или както казваха през 60-те „вибрациите“ – в САЩ се е променило много по-малко, отколкото в други страни, които познавах през изминалия половин век. Не може и сравнение да има между живота в Париж, Берлин и Лондон от моята младост и същите тези градове през 2002; това се отнася дори за Виена, която съзнателно прикрива своята социална и политическа трансформация, превръщайки се в тематичен парк на своето славно минало. Дори силуетът на Лондон, както се вижда от там където живея на склона на Парламънт Хил, се е променил (парламентът днес почти не се вижда); Париж пък не е същият, откакто господата Помпиду и Митеран оставиха отпечатъка си върху него. Ню Йорк обаче, въпреки че преживя същите социално-икономически промени, както други градове – деиндустриализация, джентрификация, масов наплив от Третия свят, – не дава усещане за всичко това, то дори не се и забелязва. Това е изненадващо, защото, както е известно на всеки нюйоркчанин, градът се променя ежегодно. Аз самият станах свидетел на фундаментални новости в нюйоркския живот, като например корейския магазин за плодове и зеленчуци, края на такива институции на долната средна класа като веригата универсални магазини „Гимбъл“ или преобразяването на Брайтън Бийч в Малката Русия. И все пак, Ню Йорк си остава Ню Йорк много повече, отколкото Лондон е останал Лондон. Дори силуетът на Манхатън в общи линии все още е същият както през 1930-те, особено сега, след изчезването на неговата най-амбициозна следвоенна добавка – Световният търговски център.

Дали тази осезаема стабилност е само илюзия? В края на краищата САЩ са част от глобалното общество, чието положение се промени по-радикално и бързо след 1945, отколкото когато и да било преди в човешката история. За нас промените там не изглеждаха толкова драматични, понеже проспериращото високотехнологично масово потребителско общество, което пристигна в западна Европа едва през 1950-те, не беше ново за Америка. Докато към 1960 аз бях наясно, че историческа межда разделя начина, по който британците живееха и мислеха преди и след средата на 50-те, за САЩ 1950-те бяха, или поне изглеждаха по-голяма и по-добра версия на онзи 20 век, който техните по-състоятелни бели граждани познаваха вече от две поколения, особено след като се възстановиха от шока на Големия срив. Външно погледнато, САЩ продължаваха да се движат в своето установено русло, макар че някои от техните граждани – главно онези с университетско образование – започнаха да променят настройката си, а когато модернизацията на страните от Европейския съюз се задълбочи, мебелировката на живота в Америка, с която европейските туристи влизаха в контакт, започна да им се струва не толкова „авангардна“, дори малко посредствена. Обикаляйки с кола Калифорния през 70-те, 80-те и 90-те, последната не ми изглеждаше коренно различна от Калифорния през 1960, докато Испания и Сицилия бяха станали вече съвсем други. През целия ми живот Ню Йорк винаги е бил един космополитен имигрантски град; Лондон стана такъв едва след 1950-те. Детайлите в тъканта на САЩ се промениха и продължават да се променят, но основните десени остават удивително стабилни в кратка перспектива.

Като историк, аз съм наясно, че зад тази привидна стабилност текат големи и дългосрочни, може би фундаментални промени. Те остават обаче скрити поради преднамерената съпротива срещу промени от страна на американските обществени институции и процедури, и привичките на американския живот, както и поради онова, което Пиер Бурдийо нарича в по-общ смисъл habitus, или начина на правене на нещата. Вкарани в усмирителната риза на една конституция от 18 век, подсилена от две столетия на талмудическа екзегетика от страна на адвокатите – теолозите на републиката, институциите на САЩ са сковани от неподвижност, много по-голяма от онази в почти всички други държави през 2002. Досега тя не е допуснала дори такива минимални промени като избора за държавен глава на италианец, евреин, камо ли пък жена. Същевременно тази неподвижност имунизира правителството на САЩ срещу хора с визия, всъщност срещу всеки готов на големи решения, тъй като взимането на бързи и действени национални решения, дори от президента, е почти невъзможно. САЩ, поне в своя обществен живот, са страна, пригодена да функционира с посредствени хора, тъй като не може другояче, а през 20 век те бяха достатъчно богати и силни, за да си го позволят. Те са единствената страна в моя политически живот, където трима способни президенти (ФДР, Кенеди, Никсън) бяха заменени от днес за утре с хора, нито квалифицирани, нито очакващи да вършат тази работа, без това да предизвика никакво забележимо сътресение в хода на САЩ и световната история. Историците, които вярват в превъзходството на високата политика и великите мъже, се оказват в затруднение, когато става дума за Америка. Установилите се мъгляви механизми на държавното управление във Вашингтон биват замъглявани още повече от сензационните парични ресурси на корпоративните кръгове и групите за натиск, както и от неспособността на избирателния процес да прави разграничение между реалната и все по-ограничената политическа страна. Така, след края на СССР, САЩ тихомълком се приготвиха да действат като единствената свръхсила в света. Проблемът е, че положението им няма исторически прецедент, че тяхната политическа система е нагодена към амбициите и реакциите на първичните избори в Ню Хампшър и провинциалния протекционизъм, че те нямат представа какво да правят със своята власт и че без съмнение светът е твърде голям и сложен, за да бъде доминиран продължително от една-единствена свръхсила, колкото и големи да са нейните военни и икономически ресурси. Мегаломанията е професионалното заболяване на глобалните победители, освен ако не бъдат възпирани от страх. Никой не възпира САЩ днес. Ето защо – докато пиша това през април 2002 – могъществото на Америка може и очевидно дестабилизира света.

Нашият проблем не е в това, че биваме американизирани. Въпреки масираното въздействие на културната и икономическа американизация, останалият свят, дори капиталистическият свят, засега поне се оказва удивително резистентен към модела на американската политика и общество. Това се дължи може би на обстоятелството, че американският социален и политически модел на капиталистическа либерална демокрация, базираща се на универсалните принципи на индивидуалната свобода, не е толкова кохерентен и следователно годен за износ, както внушават патриотичната идеология и конституцията на САЩ. Далеч от това да бъдат безспорен пример за подражание от останалия свят, САЩ, колкото и да са могъщи и влиятелни, остават един безкраен процес, деформиран от големите пари и обществените емоции, от неспирния кърпеж на обществени и частни институции, за да бъдат пригаждани към фактите на живота, които непромененият текст на една конституция от 1787 не е могъл да предвиди. САЩ просто не се поддават на подражание. А и повечето от нас не биха искали да им подражават. От пубертета аз съм прекарал в Америка повече време, отколкото във всяка друга страна с изключение на Британия. Същевременно съм доволен, че моите деца не са израснали там и че аз принадлежа към една друга култура – която, все пак, е и моя.

Проблемът по-скоро е в това, че американската империя не знае какво иска или какво може да постигне със своето могъщество, нито пък съзнава неговите ограничения. Тя просто настоява, че онези, които не са с нея, са против нея. Това е нашият проблем в кулминацията на „американския век“. Тъй като съм на осемдесет и пет години, аз едва ли ще доживея неговото решение.

Превод от английски с малки съкращения: Стоян Гяуров

Eric Hobsbawm, From FDR to Bush, in: Interesting Times. A Twentieth-Century Life (2002).

Ерик Хобсбом (1917–2012) е английски историк и теоретик на историческата наука; популярен с трудовете си върху „дългия XIX век“ (1789—1914 г.), теоретик и критик на национализма.

Десет западни мита за мюсюлманите

Автор(и): Дъг Сондърс

В книгата си „Митът за ислямската вълна„известният канадски журналист и изследовател Дъг Сондърс описва някои широко разпространени на Запад лъжливи представи за мюсюлманската емиграция. Според него, както по-рано е било с евреите и католиците, днес мюсюлманите се възприемат като хора, неспособни да се интегрират в обществото, като бързо възпроизвеждаща се общност с религия, която е по-скоро идеология на завоеванието, отколкото вяра. С помощта на най-съвременните данни той се опитва да покаже доста по-малко тревожната истина за новопристигащите.

И така, нека разгледаме 10-те разпространени мита.

Мит 1 – мюсюлманите имат най-висок коефициент на раждаемост и ще завладеят света с броя си

Преди две поколения изглеждаше, че ислямските страни са обречени на нарастване на населението, неподлежащо на контрол. Говореше се за някаква специфична ислямска раждаемост от 5 деца средно на жена и гора от минарета по света.

Днес е очевидно, че ислямът не е директно свързан с нарастването на населението. В Иран, единствената в света ислямска теокрация, през 1980 г. едно средностатистическо семейство има около 7 деца, а сега 1,7 – ниво, по-ниско от съответното за Франция или Великобритания. Друг пример са Обединените арабски емирства с 1,9 деца на семейство или Турция, която е управлявана от набожни мюсюлмани от 10 години – 2,15. Подобна е ситуацията и в Ливан, въпреки нарастващото влияние на „Хизбула“: 1,86 деца на семейство – т. е., населението на държавата намалява (това ниво е по-ниско от нивото за възпроизводство).

Навсякъде по света мюсюлманското семейство от средно 4,3 деца през 1995 г. спада до 2,9 към 2010 г., а до средата на века се очаква спад на тази стойност дори под нивото на растеж на населението (2.0) и преминаване към характерния и за Запада размер на семействата. Това е ясен знак за модернизационната и светска вълна, която премина през ислямските общности, дори тези, управлявани от ислямистки партии.

Мит 2 – имигрантите-мюсюлмани ще ни удавят

Хората смятат, че броят на мюсюлманските имигранти нараства експоненциално, но това не е така.

Подобна илюзия създават данните, сочещи, че раждаемостта сред имигрантите е дори по-висока, отколкото в родните им страни. Работата е там, че повечето имигранти раждат децата си скоро след като пристигнат – те са млади, а в родните им страни раждаемостта се разпределя статистически върху цялото население. Също така, статистиката понякога е некоректна, защото взема броя на децата в семейството и го умножава по броя години, в които жената може да ражда, като така се получават резултати, по-високи от действителните.

В действителност, размерът на семействата на имигрантите мюсюлмани бързо се превръща в подобен на размера на западните домакинства – дори по-бързо от еврейските или католическите имигранти в своето време. Във Франция и Германия мюсюлманите са с 2,2 деца на семейство, малко над средното равнище в тези държави. Докато пакистанските имигрантки в Англия имат средно по 3,5 деца, то техните дъщери вече имат само по 2,5. По цяла Европа разликата в раждаемостта между мюсюлмански и немюсюлмански семейства е паднала от 0,7 до 0,4 и продължава да се изравнява.

Мит 3 – мюсюлманите ще станат мнозинство в Европа

Вече има достатъчно на брой представителни проучвания за Европа, които показват, че прирастът на мюсюлманското население се забавя и дори ако темпове на имиграция останат същите, към средата на века хората в Европа, изповядващи исляма, ще са 10% – в момента те са 7%. Но докато това се случи, както вече се спомена, мюсюлманските семейства ще са статистически еквивалентни на европейските семейства.

Мит 4 – мюсюлманите в САЩ ще са доминиращата група, която не е интегрирана

Въпреки истеричната реторика на американската крайна десница, мюсюлманите в САЩ са много скромна група, при това – много добре интегрирана, въпреки че 70% от американските мюсюлмани са първо поколение имигранти, а 70% са пристигнали в Америка дори след 1990 г. В САЩ броят на мюсюлманите понастоящем е едва 2,6 милиона. Очаква се до 2030 г. това число да нарасне до 6,2 милиона или 1,7% от американското население, т. е. изповядващите исляма ще са наравно с евреите и хората, принадлежащи към епископалната църква. Въпреки че са ново пристигнали, интересно е да се отбележи, че в Америка мюсюлманите са икономически проспериращи и високо образовани. Те са на второ място след евреите по образованост, като 40% от мюсюлманите имат полувисше образование (колеж), спрямо средно 29% при американците.

Мит 5 – мюсюлманските имигранти на Запад споделят същите виждания като мюсюлманите в Близкия изток и Пакистан

Всъщност, възгледите им драстично се променят след имиграция. Например, 62% от американските мюсюлмани казват, че може да се намери начин Израел да съществува и да бъдат уважавани правата на палестинците – процент, много близък до този на американците, смятащи това – 67% – и твърде далеч от резултати в Близкият Изток. Там с подобно твърдение биха се съгласили едва 20% до 40%.

Подобни са и резултатите, когато американски и германски мюсюлмани биват запитани дали толерират хомосексуализма – съответно 39% и 47% са отговорили положително. Сравнено с данните от повечето ислямски страни, където процентите са под 10, това е голяма разлика. Още повече, с всяко ново имигрантско поколение, процентите на приемане на западните ценности нарастват.

Мит 6 – Мюсюлманите в Америка са лоялни повече на своята религия, а не на страната си

Наистина, в Америка 49% от хората, изповядващи исляма, се определят като „първо мюсюлманин, а после американец“ и 47% от тях твърдят, че посещават джамия в петък. Ако се сравни това с американските християни, проличава, че възгледите на хората са много сходни – 46% от християните поставят принадлежността към вярата на първо място и държавата на второ (при евангелистите този процент нараства дори до 70!), а 45% от тях ходят на църковните служби всяка неделя.

С други думи, мюсюлманите приемат религиозните навиците на хората около тях в държавата, в която са. Това много силно се наблюдава във Франция, където 1/5 от мюсюлманите са атеисти, а едва 5% посещават редовно джамия – точно толкова, колкото и френските християни.

Мит 7 – мюсюлмани от бедните страни заливат Запада

На практика най-населените и бедни мюсюлмански страни „произвеждат“ най-малко имигранти, при това много малко от тях се насочват на Запад. Мюсюлманите съвсем не са най-многобройната група имигранти, дори и в страни, които са разположени близо до мюсюлмански страни. Примерно взето, в Испания едва 13% от имигрантите са мюсюлмани, останалите идват от испаноговорящи страни отвъд Атлантика. Във Великобритания 28% от имигрантите са мюсюлмани.

Мит 8 – Мюсюлманските имигранти мразят приелите ги общества

Фактите сочат, че всъщност имигрантите са много по-доволни от нови си живот и светски институции, отколкото населението като цяло. 84-90% от мюсюлманите в Америка са доволни от живота си (75% от американците заявяват същото). Дори и в квартали, където джамията е била поругавана 75% от мюсюлманите заявяват, че това е „отлично“ или „добро“ място за живеене.

83% от британските мюсюлмани са горди да бъдат британски поданици – срещу 79% от британците; 31% от мюсюлманите са съгласни с твърдението, че най-добрите дни на Великобритания са в миналото ѝ, но подобно мнение се споделя от 45% от британците.

Мит 9 – Мюсюлманите на Запад одобряват тероризма

Докато 8% от американските мюсюлмани смятат, че използването на сила срещу цивилни е „често или понякога оправдано“, ако каузата е справедлива, при американците от друга вяра процентът е 24%. Подобна е обстановката и в европейски страни като Англия, Франция и Германия, където процентите на мюсюлманите и немюсюлманите, вярващи, че „атаките на цивилно население са морално оправдани“, са много сходни, с разлика до 1%. Това никак не е учудващо, предвид, че 85% от жертвите на ислямският тероризъм са мюсюлмани.

Мит 10 – най-разпространеното бебешко име във Великобритания е Мохамед

Това е вярно, но не означава това, което си мислите. Сред детските имена има моди, освен това името Мохамед има 12 варианта и то е давано на почти всички бебета на родители мюсюлмани, независимо от истинското им име; също така нараства и броят на бели родители англосаксонци, които дават неанглийско име на децата си.

Превод: Мариян Карагьозов

Дъг Сондърс е британско-канадски журналист и автор, добре известен колумнист за канадския ежедневник The Globe and Mail. Той е международен кореспондент на вестника и експерт по въпросите на международната политика. Книгите му включват заглавия-бестселъри като The Myth of the Muslim Tide и Arrival City.

Коментари (2)

- 30-04-2017|чел Корана и др.

В какъв смисъл във Франция 1/5 от мюсюлманите са… атеисти?! Атеисти ли са наистина, или са си мюсюлмани? Понякога зад такива невинни неволни грешки се крият по-интересни реалности от видимата повърхност… да не се окаже, че някаква значителна част от мюсюлманите възприемат само външните форми на поведение на страната, в която живеят, но всъщност не стават нито атеисти, нито християни? Човек може и в къщи да се моли, без да го виждат анкетьорите – публичното ходене на джамия в петък е препоръчително, но не задължително, дори във вече завоюваните от исляма земи… просто ми хрумва това подозрение, ще търся още информация.

- 30-04-2017|Златко

Действително, преводът би могъл да се прецизира тук. Онова, кеото се има предвид, са хората от мюсюлмански произход (както става ясно от първото, неправилно преведено изречение на тази част от текста: фразата „from muslim background“ означава „от мюсюлмански произход“, а не „изповядващи исляма“).

Впрочем, събирателното название „християни“ също не означава непременно религиозни хора, както например в израза „християните в Европа“, който съвсем не означава, че се имат предвид религиозните хора в Европа, а просто ония, идещи от страни с традиционно-християнска религия. Разбира се, когато човек НЕ ЖЕЛАЕ да приеме един или друг емпиричен факт, той винаги може да настоява, че фактът е погрешно определен и т. н. Както всички виждаме ежедневно, земята е плоска, а не кръгла. Естествено, толкова естествено…

Ето текста от оригинала, между другото…

6. Muslims in America are more loyal to their faith than their country

True, 49% of Americans from Muslim backgrounds say they consider themselves „Muslim first and American second“ and 47% claim to attend a mosque on Friday. But you have to compare that to American Christians, 46% of whom say they identify themselves as „Christian first and American second“ (that number rises to 70% among Evangelicals). And 45% of American Christians attend a church service every Sunday.

In other words, Muslims have adopted exactly the same rate of religious observance as the people around them in their host country. We see this just as strongly in France, where a fifth of Muslims are atheist and only 5% attend a mosque regularly – almost the same rate as French Christians.

Защо немските турци са по-добре интегрирани, отколкото изглежда?

Автор(и): Райнер Херман

Дали голямото одобрение за турския президент Ердоган и неговата нова конституция е доказателство за неуспешната интеграция на немските турци? В никакъв случай, казва Дъг Сондърс, канадски журналист и изследовател, който в продължение на дълги години се е занимавал по много континенти с въпроса как големите емигрантски потоци променят облика и общностите на големите градове по света. От всичко това е възникнала книгата „Градът на пристигането„[Arrival City], която междувременно се превърна в международен бестселър.

В подкрепа на твърдението си канадският журналист изтъква три аргумента:

Първо, подобно изборно поведение на диаспорните общности не е нищо необичайно. Така например италианците от Северна Америка са гласували с преобладаващо мнозинство за Силвио Берлускони, поляците от Англия за братята Качински, а много руснаци, живеещи в Европа, поддържат Владимир Путин. При това те избират ръководени не от личен опит, а под влиянието на национални символи и личности. Ако биха имали право да гласуват в страните-приемници, те биха гласували не за радикални партии, а например в Германия за социалдемократите и зелените.

Второ, Ердоган успя да се представи като човек във възход и представител на интересите на емигрантите.

Трето, немските турци се интересуват повече от турска политика, отколкото от немската, защото тук в страната в продължение на десетилетия им е отказвано участие в политическия живот, чрез значителните трудности, с които е свързано получаването на германско гражданство. По такъв начин тяхното днешно изборно поведение е цената, която се плаща за пропуските от миналото. През последните петнадесет години тези грешки обаче бяха коригирани. Днес вече не е нещо спорно да се каже, че Германия е имиграционна страна.

Високо ниво на заетост на децата на имигранти в Германия

В новаторската си книга Сондърс се опитва да очертае условията, при които на имигрантите се удава да станат част от едно чуждо, урбанизирано общество. Той дефинира „града на пристигането“ като онези места в даден голям град, в които хората, идещи от чужди страни, се опитват да станат част от големия град. Тоест, да намерят работа, да получат образование, да вземат участие в културата. Една дълга линия води от провинциите, в които те са родени, често в далечни и чужди страни, до тази част от „града на пристигането“.

Но това място е само междинна спирка. И това е така, защото родителите се надяват, че на децата им ще се удаде да извършат скока в истинския град. Дали това ще се получи зависи от множество препятствия, които тези новодошли трябва да преодолеят в „града на пристигането“. Пример за място в което подобни планове често се провалят, провалят е брюкселското предградие Моленбек: от там произхождат множество ислямски терористи. Немското градче Офенбах напротив е пример за успехите на един „град на пристигането“. За това ще стане дума след малко.

Сондърс е наблюдавал многократно начините, по които интеграцията успява или се проваля – в Китай и Индия, в Съединените щати, Франция, Турция и много други страни. Той стига до заключението, че Германия е сред най-успешните интеграционни страни. Един от критериите за това е нивото на заетост на децата на имигрантите. Друг такъв е бързото доближаване на нивото на образование на децата от турски произход в сравнение с германските ученици.

Много от консервативните партии се обръщат към имигрантите

Като индикатор за променена умонагласа към имигрантите в индустриалните страни Сондърс вижда това, че – с изключение на Франция и Съединените щати – консервативните партии постепенно се отварят за тях. Това е така при британските консерватори, но също и в Канада, лъдето при изборите за парламент преди шест години за първи път повече имигранти са гласували за консерваторите, отколкото оза лейбъристката партия. Също и германската християндемократическа партия на канцлерката Меркел желае да привлече хората от турски произход като избиратели. Сондърс намира това последователно и логично, тъй като имигрантите са по-религиозни от средната част от останалото население, плюс това като дребни предприемачи те са икономически консервативни.

Сравнявайки ги в световен план, Сондърс намира немските „градове на пристигането“ за типични истории на успех – например в Берлин кварталите Нойкьолн, Вединг, а също и Кройцберг, който междувременно се е превърнал в един от най-скъпите квартали в града. При тях той вижда осъществено на практика онова, което оформя същността на един „град на пристигането“: имигрантите могат да се интегрират със собствени сили, като ползват ресурсите в непосредствена близост – хора от същия или подобен на техния културен кръг, професионални мрежи от дребни предприемачи. Като пример за особено успешно място той посочва Офенбах. Градчето, което се намира на изток от Франкфурт [на Майн] е вече от шестдесет години важен пункт и дестинация за различни вълни от имигранти. В самото начало, през 1960-те, те са идвали от южна Европа, по-късно от Турция, след то ва от други места по света. Днес Офенбах е немският град с най-висок процент на чужденци сред населението.

В Офенбах се повтаря онова, което Сондърс, самият той израснал в мултикултурния Торонто, е наблюдавал и в нюйоркския квартал Бруклин. Когато в началото на 1990-те е пътувал с приятели до Ню Йорк, Бруклин все още се е смятал за квартал с много имигранти и висока престъпност. Повечето хора са го избягвали. По-късно обаче, привлечени от разнообразието, не на последно място и в културния живот, тук са започнали да се заселват все по-заможни хора. Днес Бруклин е вторият най-скъп (след Манхатън) градски квартал в Съединените щати.

Мигрантите трябва бързо да получават гражданство

Сондърс идентифицира три критерия, които са важни за хората, когато пристигат в дадена страна. Първо там вече трябва да живеят хора, които могат да им помогнат. Напълно желателно е първоначално имигрантите да живеят там, където вече има други имигранти. Второ, това трябва да са места, по които има шансове за намиране на работа или започване на собствен бизнес. Трето, трябва да има жилища, които те могат да си позволят. При това в началото те най-често се отказват от евтини места. Повечето имигранти предпочитат да се заселят в скъпи, гъсто населени индустриални зони, вместо в страни като Португалия, където цените на жилищата като цяло са по-ниски. Също и в провинциите те отиват с неохота.

Ето защо според Сондърс немските политици ще преживеят разочарование. Огромното мнозинство от хората, които през последните две години дойдоха в Германия, няма да се заселят в села или провинциални градчета, където множество жилища стоят празни. Тъй като там няма работни места, за имигрантите няма никаква мотивация да се заселват в такива места. Убежищата за имигранти са временно решение, обикновено те се ползват само в течение на броени месеци. За да бъдат реално интегрирани, бежанците и имигрантите трябва да живеят в близост до работните си места.

Изхождайки от опита на множество страни, които са приемали бежанци, Сондърс стига до следния извод: единственият начин да се интегрират имигранти е да им се дава бързо гражданство. Дори още преди да са започнали да говорят езика, така че да могат да се чувстват и държат като граждани на страната, в която живеят. Много от бежанците обаче се надяват да се завърнат бързо в родината, което затруднява интеграцията; по тази причина те не се опитват да си намерят постоянна работа.

„Градът на пристигането“ е или място, на което се удава да се реализира мечтата за социално издигане, или такова, на което тя се проваля. При първия случай паралелните общности малко по малко се размиват и се развиват по поска на реално човешко общуване и общество. При втория случай паралелното общество, както в Моленбек, се превръща във водовъртеж от провали, като следствие от отхвърлянето и високите бариери пред смесването. При това феноменът засяга както имигрантите, така и местните хора, живеещи на такова място. В Германия обаче, смята Собдърс, интеграцията функционира по-добре, отколкото в повечето останали страни. Изборното поведение на немските турци не променя това заключение с нищо.

Райнер Херман е немски автор и журналист, дългогодишен сътрудник на Frankfurter Allgemeine Zeitung. Един от добре известните немски специалисти по Близкия Изток и Турция. Автор на пет книги за Турция и арабския свят.

Свободата в американската и в европейската мечта

Автор(и): Никола Бенин, Силва Василева

В същината си Американската и Европейската мечта

са две коренно противоположни идеи за свобода и сигурност.

Джереми Рифкин

В своята многовековна история човечеството е имало различни мечти – епохално велики и съдбовни за развитието на цивилизацията, но и безумни, авантюристични, водещи до кръвопролития и унищожаване на хуманните ценности. Към първите мечти ще споменем откриването на Америка, летенето във въздуха и пътуването до космоса, както и достигането до дъното на моретата и океаните. Вторите мечти са родени в мозъците на политиците и генералите войнолюбци, чието най-жестоко проявление е „мегасмъртта“, по думите на Збигнев Бжежински [1], през Първата и Втората световна война. Човешкият род е живял и с друг вид мечти – утопии, сред които са „Държавата“ на Платон, откриването на Златното руно и на Аркадия, изграждането на „Новата Атлантида“ от Френсиз Бейкън и „Градът на слънцето“ от Томазо Кампанела, построяването на развитото социалистическо общество и др.

Сред множеството мечти обаче има две – Американската и Европейската мечта, които са водещи и съдбовни за организирането и развитието на част от човешкото общество.

Американската мечта има няколко същностни страни. Първото, което трябва да се знае за нея, според Джереми Рифкин, е, че: „тя е замислена от самото си начало за Америка. Тя не е мечта, която да бъде споделена или изнесена в останалата част на света. Човек може да преследва Американската мечта само на американска земя. Уникалността ѝ по отношение на американския контекст я прави толкова привлекателна, а Америка – така успяла“ [2]. Още първите европейци, които през 1620 година слизат на Плимът Рок, и се заселват на американска земя, живеят с убеждението, че Бог ги е спасил от деспотизма и ги е направил свободни.

Техният духовен водач Джон Уинтроп проповядва, че те са „богоизбран народ“ и уподобява заселниците с израелтяните, избягали от египетските надзиратели и достигнали до Ханаан. Той, подобно на библейски пророк, говори на своето малко паство в проповедта „Градът на хълма“ (City upon a hill): „Трябва да знаем, че ще бъдем като град на хълма, пред погледа на всички хора“ [3].[246] В другата проповед „Модел на християнско милосърдие“ (A Model of Christian Charity) Джон Уинтроп визира хармонична християнска общност, чиито закони и правителство логично ще се продължават от благочестива и целенасочена уговорка. Според него този начин на управление и съжителство ще спомогне за достигането до „Златен век“ и всички народи по света ще копират тази форма на управление. Той пише: „Ние трябва да открием, че Богът на Израел е сред нас, когато десет от нас трябва да са в състояние да отстоят на хиляда от нашите врагове“ [4].

Известно е, че всяко новозараждащо се общество, обърнало своя поглед към хоризонтите на времето, се нуждае поне от две неща – от легитимиращи начала и от образци на организационно структуриране. Валери Стефанов допълва: „Добре е, когато легитимацията се основава на факти, но ние знаем, че тя нерядко черпи сили от измислицата. Това не е повод за съмнения и обезкуражаване. Не бива да си представяме историята единствено само като поле на изкопани артефакти и на сигурни факти. Историята е била винаги поле на въображението“ [5]. Тези мисли ни дават основание да зададем риторичните въпроси – „Кой, ако не въображението ражда мечтите?“ и „Нима мечтите не стоят в основата на историята?“.

Изводът, който можем да направим, е, че първите заселници в Америка живият със съзнанието, че са Божи пратеници, които чрез основните протестантски принципи – силата на вярата и постоянството, ще опитомят огромната дива земя и ще създадат нов рай. В този аспект представата на американците за богоизбран народ е единият от крайъгълните камъни в основата на Американската мечта. Тази мечта не е просто химера или светъл идеал, тя е начин да се мисли американецът, да му се даряват определени способности и да заживява с дадени ценности. Казано с една дума, Американската мечта е политика на легитимиране, на самоутвърждаване. В литературата и изкуството тя е превъплътена в художествено обобщени образи на човека и неговите дейности, през призмата на големите въпроси за смисъла на живота, мисията, избора, трудовата етика. Един от ярките примери за мисията на американците като избран народ, предопределени от Бога за величие, откриваме в книгата „Бялата куртка или светът на воина“ от Херман Мелвил:

Ние, американците, сме богоизбран народ – Израел на нашето време, и носим факела на свободата в света. Преди седемдесет години избягахме от робството и в допълнение в правото ни по рождение, като обикнахме само един континент на Земята, Господ ни даде като завет за бъдещето суверенно право да покорим без нито капка кръв езичниците, които тепърва ще идват и ще се приютяват под сянката на нашия факел. Господ е предопределил, а човечеството очаква от нашата раса велики дела; и велики дела чувстваме в душата си [7].[247]

Освен мисията за предопределеност, която поражда в душата на американеца самочувствието в неговите способности за постигане на успех в живота, има още един важен компонент в Американската мечта, който определя и поддържа нейната духовна енергия. Това е нейната прагматична същност. Ако Джон Уинтроп задава духовните начала в Американската мечта, то Бенджамин Франклин, несъмнено е държавникът, който закодира в нея практическа насоченост. Иначе казано, ако Уинтроп предлага спасение, то Франклин утвърждава самоусъвършенстване.

Познавайки много добре Просвещението в Европа и усетил неговото плодотворно въздействие върху развитието на обществото, когато е в Париж, Бенджамин Франклин дава приоритет на утилитарното пред сакралното. С визионерско мислене той обогатява същността на Американската мечта с философията на Декларацията за независимост, написана основно от Томас Джеферсън. Ето как гласи известното встъпление на Декларацията: „Ние считаме тези истини за видни от само себе си, че всички хора са създадени равни, че те са дарени от своя Създател с някои неотчуждаеми права, че сред тези права са живот, свобода и стремеж към щастие“. За Франклин смисълът на щастието е непрекъснатото самоусъвършенстване на човека. Оттук неговата представа за Американската мечта е американците да бъдат трудолюбиви хора с практически умения, които да създадат материалния рог на изобилието.

Може да се каже, че Американската мечта става толкова устойчива и плодотворна, защото съчетава в себе си две фундаментални стремления на човека – щастие на земята и спасение на небето. Едното се постига чрез непрекъснато самоусъвършенстване в бизнеса, а другото чрез постоянната вяра в милостта на Бога. Джереми Рифкин обобщава: „Никоя предишна мечта не предлага перспектива за най-доброто и на двата свята – тук и сега и в отвъдното“ [8].

Въпреки че американците са вдъхновени от Американската мечта за изграждане на високо развито индустриално и урбанистично общество, терминът е употребен за първи път през 1931 година от историка Джеймс Тръслоу Адамс в книгата „Епосът на Америка“. Авторът е искал да постави термина като заглавие на своя научен труд, но издателят му Елъри Седжуик го разубеждава с думите: „Никой чистокръвен американец няма да плати три и половина долара за някаква си мечта“. Адамс отговаря: „Чистокръвните американци винаги са били склонни да заложат и последния си цент за една мечта“ [9].

Шестдесетте години на миналия век са белязани със знака на съдбовна промяна в мисленето и поведението предимно на младите хора в САЩ и Европа. В страната на неограничените възможности афроамериканците надигат своя глас, за правото да се возят на първите седалки на автобусите в Монтгомъри, Алабама. Младежите настояват за спиране на войната във Виетнам, а студентите се барикадират в университетите, протестирайки против недемократичността на образователната система. В свободния свят се чувства полъхът на една нова, несрещана и неизживяна дотогава свобода. Тя се проявява в открития секс, рокендролът, наркотиците, поведението на хипитата, свободата на словото. Символно тази необуздана свобода на „децата цветя на живота“ е на показ с портретите на Че Гевара и Хюи Нютън, наред с плакатите на „Бийтълс“ и на „Ролинг Стоунс“. В съзвучие с тези с тези социални брожения Джон Кенеди заявява: „Проблемите на света не могат да бъдат решени от скептици или циници, чиито хоризонти са ограничени от очевидните реалности. Нуждаем се от хора, способни да мечтаят за неща, които никой не е виждал“.

Подобен гняв на младите хора се наблюдават и в Европа. И те, както и американските младежи, мечтаят за нов свят, в който ще се зачитат правата на човека и хората ще живеят в мир и разбирателство. Техните социални протести обаче са подтиквани повече от стремежа към неподчинение, отколкото към промяна. За разлика от младежите в САЩ, те нямат надеждата, че нещата ще се променят.

Историята поставя пред Американската мечта велико предизвикателство, ако не за промяна, то поне за обогатяване с нови концептуални идеи. През 70-те години копнежът към духовна трансформация измества стремежа към идеологическа революция. Социален израз на идеите за духовна промяна са емблематичните движения: феминисткото движение, гей движението, движението на природозащитниците, движението за защитата на човешките права и на правата на животните. Американските активисти мечтаят за фундаментални реформи в света и вярват, че факелът на статуята на свободата ще огрее по всички кътчета на земята. Това тяхно самочувствие е породено от американския дух, който носят в себе си, и култивираното съзнание, че Америка е велика и специална нация със специална мисия. Те живеят с гордото съзнание, че в страната на неограничените възможности всичко може да се постигне, стига да бъдат уверени в своите сили и да бъдат активни на практика да осъществят своите мечти.

За съжаление за американците и за световната история новите идеали за премахването на несправедливостта в света и за духовна трансформация на човека не се имплантират в Американската мечта. Ще отбележим, че в Америка се извършват духовни изменения, но те са в негативна посока към бързото и лесно забогатяване чрез хазарта, а не чрез труда, към бързата и евтина слава в реалити шоу, към консуматорско потребление и т. н. Събитията през 60-те и 70-те години за сетен път доказват истината, че историята има своя скрита логика на развитие и не винаги зависи от намерението на хората. Не трябва да забравяме, че историята добива смисъл, едва когато се погледне от нейния историен, а не исторически, аспект. Това разбиране за нея дължим на Мартин Хайдегер [10].

Американската мечта поради своята вековна устойчивост и консервативен характер се оказва неподатлива към обогатяването с тогавашните класови, културни, сексуални и екологични идеи. Можем да посочим още много причини, поради които тя се оказва непригодна да припознае и да бъде изразител на един дързък нов социален и духовен експеримент. Сред всички възможни обяснения се откроява разсъждението на Джереми Рифкин: „Самата лелеяна Американска мечта, някога идеал и повод за завист в света, е тази, която доведе Америка до сегашната задънена улица. Тази мечта набляга на разюздените възможности за всеки индивид да се стреми към успеха, който в речника на американците обикновено означава финансов успех. Американската мечта е насочена в прекалено голяма степен към личното материално благополучие и твърде малко държи сметка за по-широкото човешко благополучие, за да е уместна в един свят на повишен риск, разнообразие и взаимозависимост“ [11].

И така, докато Американската мечта се превръща в история, на социалния хоризонт се появява нова, Европейска мечта, чиито зародиш е в копнежите и борбите на младите европейци през 60-те и 70-те години. Естествено е да си зададем въпросите: По какво се различават двете мечти? С какво Европейската мечта се оказва по-перспективна в задаването на нова визия за бъдещето?

Една от специфичните разлики между мечтите се откроява спрямо обвързаността им с постмодернизма. Европейската мечта започва тогава, когато свършва постмодернизмът[248]. По своята същност тя е нов, фундаментален проект на добрата стара Европа, в който хората се освобождават от западната идеология и започват да създават споделена история в споделен общ европейски дом. Основните стожери в него са универсалните човешки права и изконните права на природата, което препраща към глобалното съзнание. Така Европейската мечта отваря хоризонти на нова история в глобалното общество.

Другата същностна разлика между двете мечти е по отношение на свободата. За американците свободата е свързана с независимостта. Когато човек е независим, той не е уязвим от другите и хора и от социално-политическите катаклизми. В представите и манталитета на американеца да си независим означава да си материално обезпечен, т. е. да си финансово независим. В този смисъл непрекъснатото трупане на капитал създава усещането за самодостатъчност и автономия в живеенето сред другите. Така американецът е свободен, когато не зависи от другите и е недостъпен в пространството на своята частна собственост.

В Европейската мечта свободата не е в независимостта, а в приобщаването и алтернатива на пътищата в живота. „Да си свободен, според Джереми Рифкин, означава да имаш достъп до безчет взаимно зависими отношения с другите. Колкото повече са общностите, до които човек има достъп, толкова повече са възможностите му за избор, за да води пълен и смислен живот“ [12]. Това схващане за свободата намира юридическа обосновка в принципа за „свободното движение на лица (хора), стоки, услуги и капитали“, който става основополагащ при създаването на първичното и вторичното право на Европейския Съюз.

В Американската и Европейската мечта се съдържат коренно противоположни идеи за устойчивото развитие на света. След като частната собственост се утвърждава като основна организационна структура в американското общество, американецът в своя живот е непрекъснато ръководен от стремежа за нейното увеличаване. Алчността за трупане на капитал води американеца до безразсъдно експлоатиране на природните ресурси и замърсяване на околната среда. Показателен пример за неекологичното мислене и поведение на хората в Съединените щати е отхвърлянето през 2001 година на Протокола от Киото от президентството на Джордж Буш, определяйки го като вреден за американската икономика и прекалено благоприятен за развиващите се страни. Друг пример за стремеж за бързо забогатяване и за финансова независимост и замърсяването на почвата и водите с необузданата употреба на хербициди и засаждането на растения с ГМО.

Устойчивото развитие е ключов компонент в Европейската мечта и посочено Договора на Европейския съюз като обща и дългосрочна цел. Стратегията на Европейския съюз за устойчиво развитие, преработена през 2006 година, представлява рамката за дългосрочното виждане за устойчивост, според което икономическият растеж, социалното сближаване и опазването на околната среда вървят заедно, подкрепяйки се взаимно. Ще акцентираме, че през последните години Европейският съюз включи целта за устойчиво развитие в широк набор от политики. По-специално, той оглави в международен план борбата срещу изменението на климата и пое ангажимента да насърчава създаването на икономика с ниски въглеродни емисии, която се основава на знанието и използва ресурсите ефективно.

Ще завършим съпоставката на Американската и Европейската мечта с отношението към проблема за качеството на живота, който е взаимообвързан със свободата. За американеца качеството на живота произтича от притежаването на много пари. Печеленето на финансов капитал дава възможност за закупуването на кола и жилище, на храна и на стоки. Известен факт е, че американците консумират огромно количество храна и САЩ се превръща в нация със нов вид пополо гросо (дебели хора). За да постигнат този вид качество на живот те работят непрекъснато. Алеко Константинов още в края на XIX век прозира тази специфична черта на американския начин на живот. В пътеписа „До Чикаго и назад“ той пише:

Туй бясно движение на железници, на параходи, на трамваи, с асансьори, тези замрежени с жици улици, този дим, този шум, тази суета… при това онези загрижени физиономии, онези неми уста, лишени вече от способност да изобразят усмивка… У-у! Студено! Лутнали, припнали всички американци като чаркове на една машина, като че безсъзнателно, автоматически сноват, преплитат се и от машината капят долари, тези долари те пак ги влагат в машината и пак като чаркове сноват… Е, ами кога ще живеем?… [14]

Алеко Константинов болезнено възкликва и поставя фундаменталния екзистенциален въпрос „Е, ами кога ще живеем?…“. Американците и днес не се замислят върху отговора на този въпрос. В мечтата за финансова независимост и оттук за свобода, те в действителност губят много от човешкото в себе си, превръщат се в „чаркове на една машина“. Може да се каже, че те живеят в един абсурден свят, в който в стремежа си да бъдат свободни американците стават роби на технологиите и на страстта за печелене на пари.

Екзистенциалният въпрос „Е, ами кога ще живеем?“ или казано по друг начин, „Живееш, за да работиш или работиш, за да живееш?“ е в дневния ред на Европейския съюз. В Европейската мечта важно измерение на качеството на живот е свободното време, през което човек трябва духовно да се усъвършенства. Ето защо в страните на обединена Европа непрекъснато се правят политики за намаляване на работното време. Така например Френското правителство през 1999 година въведе тридесет и пет часа работна седмица. Джереми Рифкин обобщава: „Френският експеримент е особено любопитен, тъй като опровергава американския начин на мислене, че упоритата работа и дългите часове на работното място са неделими от постигането на значителни резултати в производителността и от по-доброто качество на живот на работниците.[…] френската производителност през 2002 г. е по-висока от производителността в САЩ, а работниците във Франция са разполагали с далеч повече време за почивка и забавления“ [15].

Идеята за свобода в Европейската мечта е конкретизирана и узаконена чрез различни форми на свобода в Харта на основните права на Европейския съюз от 2010 година. В член 10 „Свобода на мисълта, съвестта и религията“, който съдържа две алинеи, е записано: „1. Всеки има право на свобода на мисълта, съвестта и религията. Това право включва свободата да променя своята религия или убеждения и свободата да изповядва своята религия или убеждения индивидуално или колективно, публично или частно, чрез богослужение, обучение, религиозни обреди и ритуали.

2. Правото на отказ от военна служба се признава съгласно националните закони, които уреждат упражняването на това право“ [16].

Свободата на мисълта, съвестта и религията е белязана със знака на универсалността и е призвана да съгражда нови форми на живот. Това фундаментално човешко право трябва да направи значителен пробив в стария ред на битието, да премахне установените предразсъдъци, обременяващи човечеството.

Ще посочим и обсъдим още един член на Харта на основните права на Европейския съюз. Член 11 „Свобода на изразяване на мнение и свобода на информация“ гласи:

„1. Всеки има право на свобода на изразяването на мнения. Това право включва свободата да отстоява своето мнение, да получава и да разпространява информация и идеи без намеса на публичните власти и независимо от границите.

2. Свободата и плурализмът на медиите се зачитат“.

С този член на Харта на основните права на Европейския съюз сме изправени пред възможността да не се крием зад словото и да не се страхуваме свободно да изразяваме нашите мисли. Това право е съдбовен гарант, че няма да бъдем преследвани заради нашите възгледи и убеждения.

Ето и налагащите се обобщения:

Свободата в Американската мечта е независимост.

Свободата в Европейската мечта е възможността на правото на избор.

Свободата в Американската и Европейската мечта е възможността да обитаваме други светове и да имаме друг живот.

Свободата в Американската и Европейската мечта е „едно от най-ценните блага, с които небесата даряват хората“, както е казал лудият мъдрец Дон Кихот де Ла Манча.

Литература

[1] Бжежински 1994: Бжежински, Збигнев. Извън контрол. София: Обсидиан.

[2] Рифкин 2005: Рифкин, Джереми. Европейската мечта. Как бъдещето на Европа затъмнява Американската мечта. София: Прозорец, с. 23.

[3] Winthrop 1630: Winthrop, John. A Model of Christian Charity. – In: Miller, P. Errand into the Wilderness. Cambridge, MA: Harvard University Press, 1984. p.11.

[4] Winthrop 1630: Winthrop, John. The Sun Is but a Morning Star. http://liternet.bg/ebook/amerikanska/bio/j_winthrop.htm

[5] Стефанов 2014: Стефанов, Валери. Храмът и рицарите днес. – В: Ралчев, Р. Тамплиерство и масонство. Съвременният Орден на Храма и присъствието му в България. Т. III. София: Орден на Рицарите Тамплиери на Йерусалим, Велик Приорат България, с. 15.

[6] Кратка история на Америка 2011: Под ред. на Майкъл Джей Фрийдман. София: Бюро за международни информационни програми Държавен департамент на САЩ, с. 13.

[7] Melville 2000: Melville, Herman. White-Jacket: Or the World in a Man-of-War. Oxford, U. K.: Oxford Press. ch.36.

[8] Рифкин 2005: Рифкин, Джереми. Цит. съч., с. 31.

[9] Decker 1997: Decker Jeffrey Louis. Made in America: Self-Styled Success from Horatio Alger to Oprah Winfrey. Minneapolis: University of Minnesota Press. Pp 154–155.

[10] Хайдегер 2005: Хайдегер, Мартин. Битие и време. София: АИ „Проф. Марин Дринов“.

[11] Рифкин 2005: Рифкин, Джереми. Цит. съч., с. 9.

[12] Пак там, с. 19.

[13] Лиотар 1996: Лиотар, Жан-Франсоа. Постмодерната ситуация. София: Наука и изкуство.

[14] Константинов 1894: Константинов, Алеко. До Чикаго и назад.

https://chitanka.info/text/3705-do-chikago-i-nazad

[15] Рифкин 2005: Рифкин, Джереми. Цит. съч., с. 53.

[16] Харта на основните права на Европейския съюз 2010

https://www.cpdp.bg/? p=element&aid=437

Силва Василева е заместник-директор на Регионална библиотека „Любен Каравелов“ – Русе

Д-р Никола Бенин е главен асистент в Катедрата по български език, литература и изкуство (БЕЛИ) към Русенския университет „Ангел Кънчев“.

1 Статията е въведение към най-новата книга на Ян-Вернер Мюлер, „Що е популизъм?“. Б.пр.

2 Озаглавена „Какво правят популистите, когато са на власт“

3 Озаглавена „Как да противостоим на популистите“

4 В американския политически живот един доклад на малцинството [minority report] e мнение на най-малко двама членове на дадена комисия, което се различава от онова на мнозинството членове на комисията. Понятието няма нищо общо с етническите, религиозни или други малцинства в американското или някое друго общество. Бел. пр.

5 Синдром на оцеляването [Survivor guilt] e термин от психологията, с който се обозначава чувството за вина, когато човек е оцелял след някакво травматично събитие, при което други хора са загинали. Ситуациите, които го предизвикват, могат да бъдат най-различни – убийство, тероризъм, военни действия, природни бедствия и пр. Счита се за важен симптом на пост-травматичните стресови смущения [Posttraumatic stress disorder]. Бел. пр.

6 Тоест състезания, при които може да спечели само едната, а не и двете участващи страни. Бел. пр.

7 В тази връзка виж: Miroslav Hroh: Social Conditions of National Revival in Europe. A Comparative Analysis of the Social Composition of Patriotic Groups among the Smaller European Nations, Cambridge 1985, или Nardodni Hnuti v Evrope 19. Stoleti, Prague 1986.

8 Самото понятие „национализъм“ навлиза в научно обращение едва в по-ново време – може би не по-рано от появата на трудовете на американския историк Карлтън Хейес, и преди всичко на неговата Историческа еволюция на модерния национализъм, Ню Йорк 1931 [С. Hayes. Historical Evolution of Modern Nationalism. N, Y., 1931]. Понятието си остава доста слабо използвано в междувоенна Европа, както може да се види от обзорния труд на А. Кемилайнен Национализъм. Проблеми, свързани с думата, понятието и класификацията. Иваскала 1964 [A. Kemiläinen. Nationalism. Problems concerning the Word, the Concept and the Classification, Jyvaskla 1964]. Първият значителен европейски учен, който подлага понятието на системен анализ е Е. Лемберг [в неговия] Национализмът. 2 тома, Хамбург 1964. [E. Lemberg, Der Nationalismus, 2 vols, Hamburg 1964].

9 Например, ако сравним честотата на националните движения в Западна и Източна Европа от деветнадесети век, то броят им е приблизително един и същ. Но пропорциите се променят ако се апитаме колко автономни средновековни култури са били или интегрирани, или унищожени, във всеки от двата региона. На Запад са оцелели само някои от тези култури, които са оформили базата за по-късните национални движения: други, като ниско-немските [Niederdeutsch], арабски или провансалски – не са. Западните монархии по правило са се оказвали много по-способни да асимилират „не-държавни“ култури и общности, в сравнение с Хабсбургската, Романовската или Османската империи.

10 От 16 до 19 век официален език в Норвегия е датският. Бел. пр.

11 Има национални движения, които полагат националната независимост като цел много рано – например норвежкото, гръцкото или сръбското. Но много повече достигат до това значително по-късно, при извънредните обстоятелства на Първата световна война – сред тях чешкото, финландското, естонското, латвийското и литовското движения; докато други Ч словенското или белоруското – не ги формулират дори и тогава. Каталонският пример предоставя пък ярък пример за случая, при който дори едно мощно национално движение не поставя изискване за независима държава.

12 Тоест с подписването на мирния договор във Версай, с който приключва Първата световна война. Бел. пр.

13 Виж Nations and Nationalism, Oxford 1983, passim. (Българско издание: Гелнър, Ърнест. Нации и национализъм. Изд. „Панорама“, София 1999).

14 Виж произведението на Дойч Nationalism and Social Communication [Национализъм и социална комуникация], Cambridge, Mass., 1953]. Други учени също са подчертавали важността на социалната комуникация за разбирането на националното чувство, без да възприемат перспективата или терминологията на Дойч. Виж например Бенедикт Андерсън. Imagined Communities. Reflections on the Origins and Spread of Nationalism, London 1983 – enlarged edn 1991. (Въобразените общности: Размишления върху произхода и разпространението на национализма“. София: Критика и хуманизъм, 1998).

15 Ото Бауер пръв разбира отношението между процеса на изграждане на нациите и капиталистическата трансформация на обществото. Виж O. Bauer, Die Nationalitätenfrage und die Sozialdemokratie (Националният въпрос и социалдемокрацията), Vienna 1907.

16 Този епизод не е анализиран в западната литература; виж J. Tomaszewski, Zdziejdw Polesia 1921–1939, Warsaw 1963, pp. 25, 32ff.

17 За пръв път посочих важността на този национално-релевантен конфликт в книгата си Die Vorkämpfer der nationalen Bewegungen bei den kleinen Völkern Europas (Предшественици на националните движения при малките народи в Европа), Prague 1968. За по-подробен последващ анализ на проблема за безработните интелектуалци виж A. D. Smith, The Ethnic Revival in the Modern World (Етническото възраждане в модерния свят), Cambridge 1981.

18 Недостигът от изследвания по този проблем обяснява защо Ерик Хобсбаум не е успял да анализира социалната структура на фаза С в последния си труд, Нация и национализъм 1789-1945. (Nation and Nationalism 1789–1945, Cambridge 1990).

19 Отделни частични резултати са публикувани в Miroslav Hroch, „Das Bürgertum in den nationalen Bewegungen des 19. Jahrhunderts – ein europäischer Vergleich“, in Jürgen Kocka, ed., Bürgertum in 19. Jahrhundert, Volume 3, Munich 1988, pp. 345ff.

20 Типичен пример за един такъв лековат подход представлява Walter Kolarz, Myths and Realities in Eastern Europe, London 1946.

21 Die bürgerliche Belletristik als Vermittlerin des bürgerlichen Geschichtsbewusstsein: deutsches und tschechisches Geschichtsbild im Vergleich, Bielefeld, ZIF, 1987.

22 За психо-географията като фактор при националната идентичност виж F. Barnes, ed., Us and Them: The Psychology of Ethnonationalism, New York 1987, pp. 10ff.

23 Настоящите национални движения от „Изтока“ и „Запада“ са значително по-малко сравними днес, отколкото са били преди 1918, Западните национални движения (например онези на баските, каталонците, уелсците, бретонците или шотландците) са все още обикновено ангажирани с фаза С или дори с фаза В, която е започнала през 19 век – докато болшинството от източните движения (например чешкото, естонското, литовското или полското) са постигнали национална независимост след Втората световна война, а други (например белоруското или украинското) днес подхващат отново фаза В или (при словаците и хърватите) фаза С.

24 В хуманитаристиката от дълго време съществува спор около разграничението между общи морални принципи и мотиви за действието. Според някои учени, доколкото заявените от социалните актьори морални принципи рядко съвпадат с мотивите за действие, то те не трябва да бъдат взимани под внимание при неговото обяснение. Според други изследователи обаче, дори да приемем, че идеалите, на които актьорите се позовават, в редица случаи не съвпадат с техните мотиви, тези идеали въпреки всичко трябва да бъдат отчитани при обяснението на тяхното поведение (Skinner, 2002).

25 Студенти от други софийски висши учебни заведения (УНСС, НАТФИЗ, Нов български университет, УАСГ, Техническия университет и др.), както и висши учебни заведения в страната (Великотърновския университет, Благоевградския университет, Пловдивския университет, Русенския университет, Бургаския свободен университет и др.) се присъединиха към протестите на студентите от Софийския университет, окупирайки някои аудитории в сградите на съответните учебни заведения. Но тези окупации бяха частични, в някои случаи дори символични. Дори в Софийския университет изцяло окупирана беше само сградата на Ректората, докато в другите университети понякога ставаше дума за една единствена аудитория. В този смисъл окупацията не се радваше на цялостна подкрепа нито от страна на студентите, нито от страна на преподавателите.

26 Студентските окупации предизвикаха широк интерес не само сред медиите, но и сред академичните изследователи. Детайлно описание и проницателен анализ на университетските окупации ни предлага белгийският историк Том Джунс в статията си «Students Take Bulgarian Protests To The Next Level. Can They Break The Political Stalemate?» (Junes, 2013). В статията си Джунс изтъква не само залозите на окупациите, историческия и политически контекст, в който те се случват, но също и специфичната им организация, отличаваща ги от летните протести.

27 Декларацията на «ранобудните студенти» от 5 ноември 2013 г. беше публикувана на техния официален сайт. Текстът на декларацията все още е достъпен на следния адрес: https://www.facebook.com/RanobudniteStudenti/posts/234255333405175 [посетена 09/11/2013].

28 В тази опозиция «морално» се разглеждаше от критиците или скептично настроените към окупациите като синоним на «либерално», което пък от своя страна препращаше към либералната «десница».

29 Целият текст на декларацията на «ранобудните студенти» за образованието все още е достъпен на множество сайтове. Например той може да бъде намерен на следния адрес: http://dariknews. bg/view_article. php? article_id=1171504 [посетена 10/09/2013].

30 Тук трябва да направя важното уточнение, че членовете на Хаспел не бяха единодушни по отношение на летните протести през 2013 г. нито пък по отношение на студентските окупации през есента на същата година. Ако повечето от тях се дистанцираха от летните протести, виждайки в тях стремеж на «десницата» отново да се върне на власт, то някои от тях много активно се ангажираха със студентските окупации. Пример в това отношение може да бъде Жана Цонева от Хаспел, която участваше в окупацията на Софийския университет.

31 Показателен в това отношение е анализът на Ивайло Атанасов «Окупацията на кръстопът», публикуван на сайта Нови леви перспективи (Атанасов, 2013).

32 Седмица след студентската окупацията на Софийския университет Мария Иванчева публикува текста « За студентската стачка » на сайта Нови леви перспективи, в който обвързва подкрепата си за студентския протест с това, дали той ще се развие в посока на дясно-либерални или социални искания, тоест дали ще постави под въпрос капитализма или не (Иванчева, 2013).

33 В тази връзка – как стремежът на студентите да не се идентифицират с политически партии и идеологии повлия на развитието на окупацията – вж статията на Валентина Георгиева The Student Occupation of Sofia University in 2013: Communication Patterns for Building a Network of Support (Gueorguieva, 2014).

34 Легитимността на моралните искания беше поставена под въпрос през есента на 2013 г. по множество начини, като се тръгне от твърдението, че те са проява на неоправдано високомерие, поставящо онези, които си позволяват да правят морални съждения над останалите хора, и се стигне до съмнението, че подобни искания отварят пътя на националистически и фашистки движения и организации.

35 Образец в това отношение може да бъде статията на тогавашния депутат от Българска социалистическа партия Антон Кутев «Класовата борба не е отживелица – има си интереси срещу интереси», в която авторът коментира летните протести през 2013 г. (Кутев, 2013).

36 В тази връзка много интересна и показателна е статията на Тодор Христо «Реклама и окупация» (Христов, 2013). Статията на Христов до голяма степен се вписва в логиката на Славой Жижек, който прави глобален анализ на гражданските протести, избухнали на много места по света през последните няколко години (Zizek, 2013). Според Жижек всички тези протести, съзнателно или несъзнателно, са насочени към глобализирания капитализъм. Въпросът е да се намерят средствата, отговарящи на величината на предизвикателството, а именно премахването на капитализма.

37 Оригиналното заглавие на книгата на Хиршмън е Shifting involvements: private interest and public action (Hirschman, 1982), което превеждам като Между частния интерес и публичното действие. Позоваванията и цитатите в тази статия са от френския превод на книгата на Хиршмън (Hirschman, 1983).

38 Корените на този песимизъм и скептицизъм по отношение на колективните мобилизации несъмнено водят към наследството на държавния социализъм. Още в самото начало на 90-те години на ХХ век полският социолог Пьотр Щомпка отбелязва, че за страните от Централна и Източна Европа ще бъде относително лесно да отхвърлят политически и икономически държавния социализъм, но ще им бъде много по-трудно да се справят с наследените от него културни кодове. (Sztompka, 1991.)

39 Според изследване, проведено от на Алфа рисърч през есента на 2013г., доверието към тогавашното правителство е било под 20%, доверието към парламента – 11%, доверието към Конституционния съд – 12%. (Димитрова, 2013.)

40 В статията си за студентската окупация на Софийския университет Валентина Георгиева с основание твърди, че окупацията не успя да предизвика непосредстевно оставката на правителството на Пламен Орешарски, както и не успя да промени непосредствено българското общество (Gueorguieva, 2014, с. 46). Бих възразил обаче на Валентина Георгиева, че нито първото, нито второто могат да бъдат превърнати в единствени или определящи индикатори за успеха или неуспеха на окупацията. В духа на Хиршмън смятам, че приносите и ползите от окупацията са свързани със самия акт на окупацията като гражданско действие, както и със социалния опит, какъвто тя представляваше както за пряко участвалите в нея студенти, така и за българското общество, което я съпреживя.

41 Призракът на национал-популизма и на националистическия протекционизъм се ползва с трайна и дори нарастваща популярност в българския политически живот. В момента на този политически профил отговарят поне две организации в българския парламент: партия Атака и коалицията Патриотичен фронт. През късната есен на 2013г. в страната бе учредена и «Националистическа партия на България», близка по идеология до гръцката «Златна зора». За момента партията не се радва на популярност и няма сериозна подкрепа сред избирателите.

42 Загоров, О. Оптимистични терзания. С., 2015, с. 31.

43 Денчев, Ст., Палашев, Н. Политическото лидерство в условията на неолиберализма. // International Journal of Research in Social Sciences (ISSN 2249-2496).

44 Пак там.

45 Игълтън, Т. Почему Маркс был прав? М., 2012.

46 Chevallier, J. L‘État post-moderne. Collection Droit et société. 4e éd. T. 35. Paris, 2014, p. 146.

47 Осем души притежават [собственост] колкото половината човечество. https://fakti.bg/biznes/219745-osem-dushi-pritejavat-kolkoto-polovinata-chovechestvo.

48 Тофлър, А. Революция на надеждата. С., 2005.

49 В. „Прелом“, 1991 г. интервю на Екатерина Бончева с Иван Дочев „Истината за българските легиони“

50 Луковмарш, основен организатор е БНС, с участието на ВМРО, ПП „Съюз на репресираните в България след 9-ти септември 1944 г. „Български демократичен форум/БДФ/Съюза на ВВНВУ, Кръв и чест

51 Д. Марков, „Национализъм, шовинизъм, интернационализъм, 1991 г. в. Прелом, изд. БДФ

52 Николай Поппетров, „Социално наляво, национализмът – напред“, ИК Гутенберг, 2009

53 Справка на Държавна сигурност, изготвена през 1989 г- по искане на ЦК на БКП – Уикипедия

54 Конгрес на СМНЛ, в. Прелом, 1933 г.

55 Любомир Вълев, „Фашизмът и националсоциализма“, в. Прелом, 1933 г.

56 Ю. Методиева, „Покерът на елитите“, Маргиналия, 2016

57 Димо Казасов, Списък на забранените книги, 1944 г. сайт Omda.

58 Истината за фашисткото минало на Румъния, Дойче Веле

59 „Какво означават гастролите на антисемита Дянко Марков в ЕП“?, Маргиналия, 2014

60 Прелом, издание на С. М. Н. Л, 1933 г.

61 Диана Иванова работи като независим журналист, групов терапевт и куратор в България и Германия. Изследването е отличено със стипендия „Reporters in the field“ на фондация Робърт Бош. http://www. bosch-stiftung. de/content/language2/html/8167. asp

62 Особено съм благодарна на Мартин Дитрих в Бон, Елизабет Викукал във Виена, Щефан Лютте и Мартин Арендс в Берлин, Рут Хофман в Хамбург

63 Всички реални имена са подменени

64 Ruth Hoffman, „Stasi-Kinder. Aufwachsen im Überwachungsstaat, 2013, List Taschenbuch

65 Ruth Hoffman, Stasi-Kinder, List Taschenbuch, 2013

66 Събирането на истории продължава – ако имате желание или въпроси, пишете на dianaiwanowa@t-online. de

67 „Пожелания и благословии у българския народ“, 1937

68 Конфуцианската традиция в страната предпоставя, че само момчетата продължават родовата линия – нещо, което в съчетание с политиката за само едно дете е довело до гигантски „изкуствен подбор“ на мъжки деца в продължение на много години. Бел. пр.

69 С понятието стоковизация, което предлагам като превод на английското commdification, в съвременните социални науки се обозначава превръщането на все повече области от социалния живот в стока. Бел. пр.

70 Подобно на монопола състояние на пазара, при което обаче пазарната доминация се притежава не само от една, а от малък брой (обикновено две или три) фирми. Бел. пр.

71 Меритокрацията (от латинското merito, „заслужил“, и старогръцката kratos, „власт“) е форма на обществено устройство, при която успехът на индивидите се определя от собствените им заслуги, а не толкова от други фактори. Бел. пр.

72 Цитатите от Библията се позовават на Цариградския превод от 1871 г Б. пр.

73 Съвременният световен рекорд за хвърляне на камък с прашка е поставен през 1981 г. от Лари Брей: 437 метра. Естествено, при такова разстояние точността не е идеална. Б. а.

74 Израелският министър на отбраната Моше Даян – архитектът на смайващата победа на Израел в Шестдневната война от 1967 г. – е и автор на есе на тема историята за Давид и Голиат. Според него „Давид съвсем не се изправя срещу Голиат с по-несъвършени, а (напротив) с превъзхождащи оръжия; величието му се състои не в това, че е готов да влезе в битка срещу далеч по-силен от него опонент. А в знанието как да използва оръжие, с помощта на което слаб човек може да се възползва от открилите се възможности и да стане по-силен.“ Б. а.

75 Ayhan Kaya (2016), „The rise of populist extremism in Europe: Theoretical Tools for Comparison,“ Critical Heritages (CoHERE): performing and representing identities in Europe, Horizon 2020, http://cohere-ca.ncl.ac.uk/#/grid/125

76 London School of Economics (LSE)

77 Ionescu, Ghita and Ernest Gellner (1969). Populism: Its Meanings and National Characteristics. Weidenfeld & Nicolson: 4

78 Ibid: 1

79 Berlin, Isaiah (1967). „To define populism,“ Interventions made by Isaiah Berlin during the panels in the London School of Economics Conference on Populism, 20-21 May 1967:6

80 Ghergina et al. (eds.), Contemporary Populism. Cambridge: Cambridge Scholars Publishings: 114-139.

The Guardian (2011). „UK riots were product of consumerism and will hit economy,“ says City broker, 22 August.

81 Mudde, Cas (2016). „How to beat populism: Mainstream parties must learn to offer credible solutions,“ Politico (25 August), http://www. politico. eu/article/how-to-beat-populism-donald-trump-brexit-refugee-crisis-le-pen/

82 Джобик, е унгарска националистическа политическа партия, известна като движение за „една по-добра Унгария“ (на унгарски: Jobbik Magyarországért Mozgalom)/ Бележка на преводача

83 Berezin, Mabel (2009). Illiberal Politics in Neoliberal Times: Culture, Security and Populism in the New Europe. Cambridge: Cambridge University Press: 43-44.

84 Betz, Hans-Georg (1994). Radical Right-Wing Populism in Western Europe. New York: St. Martins’ Press.

Betz, Hans-Georg (2015). „The Revenge of the Ploucs: The Revival of Radical Populism under Marine Le Pen in France,“ in Hanspeter Kriesi and Takis S. Pappas, eds., European Populism in the shadow of the great recession. Colchester: ECPR Press: 75-90.

85 Fennema, Meindert (2004). „Populist Parties of the Right,“ ASSR Working Paper 04/01 (February), Amsterdam School for Social Science Research.

86 Rydgren, Jens (2007). „The Sociology of the Radical Right,“ Annual Review of Sociology, 33: 241-262.

87 Beauzamy, Brigitte (2013). „Explaining the Rise of the Front National to electoral prominence: Multi-faceted or contradictory models?“ in R. Wodak, M. Khosravinik and B. Mral (eds.), Right –Wing Populism in Europe: Politics and Discourse. London: Bloomsbury: 177-190.

88 Курсивът е на преводача

89 Berezin, Mabel (2009). Illiberal Politics in Neoliberal Times: Culture, Security and Populism in the New Europe. Cambridge: Cambridge University Press.

90 Курсивът е на преводача.

91 Курсивът е на преводача.

92 Laclau, Ernesto (2005a). „Populism: What’s in a Name?“ in Francisco Panizza, ed., Populism and the Mirror of Democracy. London: Verso: 32–49.

93 Wodak, Ruth (2015). The Politics of Fear: What Right-Wing Populist Discourses Mean. London: Sage: 2

94 Kaya, Ayhan (2015). „Islamization of Turkey under the AKP Rule“ Empowering Family, Faith and Charity,“ South European Society and Politics, 20/1, p.47-69.

95 Виж: European Parliamentary Research Service Blog, https://epthinktank. eu/2016/10/03/outcome-of-the-informal-meeting-of-27-heads-of-state-or-government-on-16-september-2016-in-bratislava/most-important-issues-for-eu-citizens/ достъп, осъществен на 4 август, 2016.

96 Howard, Marc Morjé (2000). „Can Populism Be Suppressed in a Democracy? Austria, Germany, and the European Union,“ East European Politics and Societies, Vol. 14, No. 2: 18–32.

97 Shils, Edward A. (1956). The Torment of Secrecy: The Background and Consequences of American Security Policies. Glencoe, Ill.: Free Press

98 Mudde, Cas (2004). „The Populist Zeitgeist“, Government and Opposition. Volume 39, Issue 4: 541-563; Mudde, Cas (2007). Populist Radical Right Parties in Europe, Cambridge University Press; Mudde, Cas (2016). On Extremism and Democracy in Europe. London: Routledge.

99 (Weyland, 2001; и Barr, 2009) Weyland, Kurt (2001). „Clarifying a contested Concept: Populism in the Study of Latin American Politics,“ Comparative Politics 34 (1): 1-22; Barr, Robert R. (2009). „Populists, Outsiders and Anti-Establishment Politics,“ Party Politics 15 (19): 29-48.

100 Wodak, Ruth (2015). The Politics of Fear: What Right-Wing Populist Discourses Mean. London: Sage, Hawkins, Kirk A. (2010). Venezuallea’s Chavismo and Populism in Contemporary Perspective. New York: Cambridge University Press.

101 Laclau, Ernesto (2005). „Populism: What’s in a Name?“ in Francisco Panizza, ed., Populism and the Mirror of Democracy. London: Verso: 32–49; Laclau, Ernesto (2005). On Populist Reason. London: Verso

102 Worsely, Peter (1969). „The Concept of Populism,“ in Ghita Ioenscu and Ernest Gellner, eds., Populism: its meanings and national characteristics. Weidenfeld and Nicolson: 247

103 Ibid.

104 Taguieff, Pierre-André (1995). „Political Science Confronts Populism: From a Conceptual Mirage to a Real Problem,“ Telos 103: 9-43; Moffitt, Benjamin (2016). The Global Rise of Communism: Performance, Political Style and Representation. Stanford, California: Stanford University Press.

105 Taguieff, Pierre-André (1995). „Political Science Confronts Populism: From a Conceptual Mirage to a Real Problem,“ Telos 103: 10, 41.

106 За по-нататъшна дискусия относно популизма като идеология и стил, виж: Tarchi, Marco (2013). „Populism and Political Scence: How to get rid of the ‘Cinderlla Complex’“, in S. Ghergina et al. (eds.), Contemporary Populism. Cambridge: Cambridge Scholars Publishings: 114-139.

107 Mudde, Cas (2004). „The Populist Zeitgeist“, Government and Opposition. Volume 39, Issue 4: 541-563.

108 Taggart, Paul (2000). Populism. Buckingham: Open University Press; Franzosi, Paolo, Francesco Marone and Eugenio Salvati (2015) „Populism and Euroscepticism in the Italian Five Star Movement,“ The International Spectator, 50:2: 109-124.

109 Shils, Edward A. (1956). The Torment of Secrecy: The Background and Consequences of American Security Policies. Glencoe, Ill.: Free Press; Y. Meny and Y. Surel `(2002), Democracies and the Populist Challenge, Palgrave Macmillan UK. 228.

110 Shils, Edward A. (1956). The Torment of Secrecy: The Background and Consequences of American Security Policies. Glencoe, Ill.: Free Press;

111 Worsely, Peter (1969). „The Concept of Populism,“ in Ghita Ioenscu and Ernest Gellner, eds., Populism: its meanings and national characteristics. Weidenfeld and Nicolson: 244;

112 Laclau, Ernesto (2005). On Populist Reason. London: Verso

113 Stavrakakis, Yannis and Giorgos Katsambekis (2014). „Left-wing populism in the European periphery: the case of SYRIZA,“ Journal of Political Ideologies, 19:2: 119-142.

114 Ibid: 123

115 (Katsambekis, 2016; Mudde, 2007). Katsambekis, Giorgos (2016). „Radical Left Populism in Contemporary Greece: Syriza’s Trajectory from Minoritarian Opposition to Power,“ Constellations, doi: 10.1111/1467-8675.12234; Mudde, Cas (2007). Populist Radical Right Parties in Europe, Cambridge University Press.

116 Taggart, Paul (2000). Populism. Buckingham: Open University Press: 95.

117 Mudde, Cas (2004). „The Populist Zeitgeist“, Government and Opposition. Volume 39, Issue 4: 541-563.

118 Müller, Jan-Werner (2016). What Is Populism? Pennsylvenia: University of Pennsylvania Press.

Ostiguy, Pierre (2009). „The High-Low Political Divide: Rethinking Populism and anti-Populism,“ Political Concepts Working Paper Series, 35.

119 Berlin, Isaiah (1967). „To define populism,“ Interventions made by Isaiah Berlin during the panels in the London School of Economics Conference on Populism, 20-21 May, 1967.

120 Mudde, Cas (2004). „The Populist Zeitgeist“, Government and Opposition. Volume 39, Issue 4: 541-563: 546

121 Rydgren, Jens (2008). „Immigration Sceptics, Xenophobes or Racists? Radical Right-Wing Voting in Six West European Countries“, European Journal of Political Research, 47: 737–65: 740.

122 Goodwin, Matthew (2011). „Right Response: Understanding and Countering Populist Extremism in Europe,“ Chatham House Report (September): 10.

123 Kaya, Ayhan (2012), Islam, Migration and Integration: The Age of Securitization. London: Palgrave.

124 Ayhan Kaya (2016), „The rise of populist extremism in Europe: Theoretical Tools for Comparison,“ Critical Heritages (CoHERE): performing and representing identities in Europe, Horizon 2020, http://cohere-ca.ncl.ac.uk/#/grid/125

125 Moffitt, Benjamin (2016). The Global Rise of Populism: Performance, Political Style and Representation. Stanford, California: Stanford University Press: 29

126 Mudde, Cas (2007). Populist Radical Right Parties in Europe, Cambridge University Press.

127 Şandru, Daniel (2013). „The Ideological Components of Populism,“ S. Ghergina et al. (eds.), Contemporary Populism. Cambridge: Cambridge Scholars Publishings: 53-83

128 Shils, Edward A. (1956). The Torment of Secrecy: The Background and Consequences of American Security Policies. Glencoe, Ill.: Free Press: 956

129 Mudde, Cas (2004). „The Populist Zeitgeist“, Government and Opposition. Volume 39, Issue 4: 541-563; Mudde, Cas (2007). Populist Radical Right Parties in Europe, Cambridge University Press.

130 Berlin, Isaiah (1967). „To define populism,“ Interventions made by Isaiah Berlin during the panels in the London School of Economics Conference on Populism, 20-21 May 1967: 3

131 Köttig, Michaela, Renate Bitzan and Andrea Petö (eds.) (2017). Gender and Far Right Politics in Europe. London: Palgrave; Goodwin, Matthew (2011). „Right Response: Understanding and Countering Populist Extremism in Europe,“ Chatham House Report (September); Kaya, Ayhan and Ayşegül Kayaoğlu (2017 Forthcoming). „Individual Determinants of anti-Muslim prejudice in the EU-15,“ Uluslararası İlişkiler Dergisi.

132 Moffitt, Benjamin (2016). The Global Rise of Communism: Performance, Political Style and Representation. Stanford, California: Stanford University Press.

133 Ostiguy, Pierre (2009). „The High-Low Political Divide: Rethinking Populism and anti-Populism,“ Political Concepts Working Paper Series, 35.

134 Виж: „Erdoğan ‘makes his own fashion,’ Turkey’s semi-official agency says,“ http://www. hurriyetdailynews. com/erdogan-makes-his-own-fashion-turkeys-semi-official-agency-says. aspx? pageID=238&nID=76826&NewsCatID=338

135 Moffitt, Benjamin (2016). The Global Rise of Communism: Performance, Political Style and Representation. Stanford, California: Stanford University Press: 66.

136 Ibid: 63

137 Singer, Peter (2004). The President of Good and Evil, New York.

138 Halvorssen, Thor (2010). „Behind Exhuman of Simon Bolivar in Hugo ChavezS Warped Obsession,“ Washington Post, July 25.

139 Виж „Erdoğan challenges Turkey’s most popular whistle-blower,“ Hurriyet Daily News, 21 February 2015, http://www. hurriyetdailynews. com/erdogan-challenges-turkeys-most-wanted-whistleblower-. aspx? pageID=238&nID=78651&NewsCatID=338.

140 Taggart, Paul (2000). Populism. Buckingham: Open University Press; Moffitt, Benjamin (2016). The Global Rise of Communism: Performance, Political Style and Representation. Stanford, California: Stanford University Press.

141 Wodak, Ruth (2015). The Politics of Fear: What Right-Wing Populist Discourses Mean. London: Sage; Albertazzi, Daniele (2007). „Addressing at the People – A comparative study of the Lega Nord’s and Lega dei Ticinesi’s political rhetoric and style of propaganda,“ Modern Italy, 12/3: 327-347.

142 Wodak, Ruth (2015). The Politics of Fear: What Right-Wing Populist Discourses Mean. London: Sage: 11

143 Bell, Daniel (1965). The End of Ideology: On the Exhaustion of Political Ideas in the 1950s. New York: Free Press.

144 Dirlik, Arif (2003). „Global Modernity? Modernity in an Age of Global Capitalism,“ European Journal of Social Theory 6 (3): 275-292.

145 Marx, Karl and Friedrick Engels ([1846] 1970). The German Ideology. London: Lawrence & Wishart: 64

146 Lenin, Vladimir Illich (1988). What is to be Done? London, New York: Penguin

147 Gramsci, Antonio (1971). Selection from the Prison Notebooks. London: Lawrence & Wishart.

148 Popper, Karl ([1945] 1966). The Open Society and Its Enemies: Vol. 1: The Spell of Plato (5th ed.). Princeton, NJ: Princeton University Press.

149 Arendt, Hannah (1951). The Origins of Totalitarianism. New York: Schocken Books.

150 Althusser, Louis (2001). Lenin and Philosophy and other essays. New York: Monthly Review Press.

151 Althusser, Louis (2001). Lenin and Philosophy and other essays. New York: Monthly Review Press: 97

152 Bell, Daniel (1965). The End of Ideology: On the Exhaustion of Political Ideas in the 1950s. New York: Free Press.

153 Fukuyama, Francis (1989). „The End of History,“ National Interest 16.

154 Hall, Stuart (1993). „The Question of Cultural Identity,“ S. Hall et al. (der.), Modernity and Its Futures. Cambridge: Polity Press: 274

155 Levinas, Emmanuel (1986). „The Trace of the Other“ in M. Taylor (ed.), Deconstruction in Context. Chicago: University of Chicago Press: 346-359; Levinas, Emmanuel (1987). Collected Philosophical Papers, çev., A. Lingis, The Netherlands: Kluwer Academic Publishers; Levinas, Emmanuel (1998). On Thinking of the Other: Between Us. London: Athlone Press.

156 Bhabha, Homi K. (1990). „The Third Space. Interview with Homi Bhabha“, J. Rutherford (der.), Identity, Community, Culture and Difference, London: Lawrence and Wishart: 207-221; Guattari, Felix (1989). „The Three Ecologies,“ New Formations 8 (Summer): 131-147; Gilroy, Paul (1987). There Ain’t no Black in the Union Jack. London: Hutchinson, 1987

157 Guattari, Felix (1989). „The Three Ecologies,“ New Formations 8 (Summer): 131-147: 14

158 Guattari, 1989: 14

159 Connolly, William (2003). Identity/Difference. Minneapolis: University of Minnesota

160 Ibid: 220

161 Ibid: XXI

162 Eisenstadt, Shmuel N. (2000). „Multiple Modernities“, Daedalus, Vol.129, No. 1 (Winter): 1-29.

163 Connolly, William (2003). Identity/Difference. Minneapolis: University of Minnesota.

164 Walzer, Michael (2002). „Equality and Civil Society“ in S. Chambers and W. Kymlicka (eds.), Alternative Conceptions of Civil Society (Princeton: Princeton University Pres): 34-49.

165 Walzer, 2002: 40-41.

166 Moffitt, Benjamin (2016). The Global Rise of Communism: Performance, Political Style and Representation.

167 Goodwin, Matthew (2011). „Right Response: Understanding and Countering Populist Extremism in Europe,“ Chatham House Report (September).

168 Тоест бунтар от поколението от 1968. Бел. пр.

169 Имат се предвид изборите за президент плюс онези за народни представители (Конгрес и Сенат). Бел. пр.

170 Прекалено голям, за да пропадне. Прекалено велик, за да пропадне. Бел. пр.

171 Онова, което Дайнър има предвид най-вероятно е огромната демографска криза, в която Русия е изпаднала от края на 1980-те години насам. Виж в тази връзка Демографското бъдеще на планетата, „Либерален преглед“, 17.2.2017. Бел. пр.

172 „Да умрем за Талин“ (фр.) С други думи, дали Западът би бил готов да защити Балтийските републики със сила, дори и на цената на евентуална война с Русия. Бел. пр.

173 С други думи, колко голяма е заплахата от един подновен германски национализъм и свързаните традиционно с него опасности за мира в Европа? Бел. пр.

174 Същото, разбира се, важи и за разпадането на Османската империя, което слага рязък и преждевременен край на може би най-значителния от културна и икономическа гледна точка период в новата българска история – Възраждането. Виж в тази връзка важното изследване на британския икономист Майкъл Паларе „Балканските икономики, 1800-1914. Еволюция без развитие“. София, Изд. АПОСТРОФИ, 2005. Бел. пр.

175 Тоест такава, при която може да спечели само едната страна, бел. пр.

176 Зимел смята, че привлекателността на планините, чиито форми в края на краищата са „тромави, артистично-блудкави“ също зависи от взаимната игра на противоположни тенденции – в този случай ерозията и вулканизма. Бел. авт.

177 След като е разрушил всички основания на ежедневните уверености, Декарт започва да изгражда нова система от вярвания и убеждения, базираща се на единствено необоримия според него факт, че, щом е в състояние да мисли всичко това, то очевидно е налице поне едно нещо, чието съществуване не може да бъде отречено: собственото му мислещо съзнание. Оттук и изходният постулат на философията му: „мисля, следователно съществувам“. Бел. пр.

178 От римското „трибун“ – народен представител. Бел. пр.

179 „Истинските неща“ (The Right Stuff) е американски филм от 1983 г по едноименния роман на Том Улф, в който се разказва за тестване на пилоти, включени в изследвания за високоскоростното въздухоплаване във Въздушната база „Едуардс“, както и на подбраните за астронавти по проекта „Меркурий“ – първия опит на САЩ за управляван от човек полет в космоса. Б. пр.

180 Участъкът от по-ниско окосена трева, в чиито рамки би трябвало да се извършват ударите. Б. пр.

181 Помощник на голфъра, който носи оборудването и се грижи за титуляра, включително със съвети. Б. пр.

182 Терен, покрит със специално обработена трева около дупката, върху който се играе пут – удар, при който топката се търкаля по терена с цел да се насочи и пласира по-близо до дупката или да се вкара в нея. Б. пр.

183 Пластмасов или метален цилиндър, който огражда дупката отвътре. Б. пр.

184 Брой удари, които висша категория играч прави, за да вкара топка в дупката. Ако парът/номиналът за дадена дупка е 4, с 4 удара трябва да се улучи дупката – тогава се казва, че играчът е направил пар. Б. пр.

185 Вкарване на топка в дупката, след като играчът е направил един удар над пара/номинала. Б. пр.

186 „Ида“ – полски игрален филм от 2013 г. на режисьора Павел Павликовски. През 2015 г. получава „Оскар“ за най-добър чуждоезичен филм.

187 Руритания – в англоезичния свят нарицателно за централноевропейска страна с монархическа форма на управление.

188 Доктор Кой – герой от едноименен британски научнофантастичен сериал на BBCот 1963 г. Той е лорд, пътуващ във времето със своя космически кораб ТАРДИС, който прилича на синя телефонна кабина.

189 Познат на българския читател с книгата си „Опиум“ в превод на Мартин Христов, издателство „Ерго“, 2005.

190 Защо Централна Европа, а не Източна? Чеслав Милош го използва, за да защити уникалния характер на своята Европа, различен и от Запада, и от Русия. За него, както за Милан Кундера, било важно да е близо до центъра на Европа. А с наименованието „Източна Европа“ имало опасност да попаднат в една и съща категория със своите властелини.

191 Вероятно разграничението между Централна и Източна Европа не е толкова маловажно. Централна Европа е претенция за принадлежност. Източна Европа е акт на изключване. Източна Европа винаги си остава въображаемо място, което обикновено принадлежи на друг.

192 Познат на българския читател с „Магребински истории“ в превод на Желязко Желязков, Black Flamingo, 2014.

193 Робърт Джон Уестън Евънс (1943) – историк, специалист по постсредновековна история на Централна и Източна Европа.

194 Франческо де Лана-Терци -италиански йезуит, смятан за бащата на аеронавтиката.

195 Йохан Йоахим Бехер (1635-1682) eнемски химик, лекар, един от първите, развили икономическата теория – камерализъм.

196 Тувия Белски – полски евреин, който по време на Втората световна война е партизанин на Източния фронт.

197 За онези, които биха искали да се запознаят набързо с историята на проблема бих препоръчал чудесния „Дълъг пролог“ от Икономика на „Възродителния процес“ на Румен Аврамов. Важността на тази книга едва ли може да се надцени, ако и за оценката ѝ, не ще и дума, сигурно ще са необходими поне няколко десетилетия; но така вървят нещата по нашенско, агаля-агаля, и това го знаем всички.

198 За онези, които биха намерили подобно твърдение пресилено, бих задал прост въпрос, основаващ се на още по-просто уравнение. От едната страна стои цифрата 30,000, а от другата 1.500,000. По какъв точно начин се намира нещо отдалечено подобно на всичко това в историята на българския комунизъм, уважаеми дами и господа отрицатели?

199 Известен софистично-реторичен похват, при който реалните аргументи на отсрещната страна биват подменяни с други, по-слаби такива, които се поставят в устата на фиктивна спореща единица, „сламена кукла“. След оборването на тези слаби аргументи се твърди, че са оборени и реалните аргументи на отсрещната страна. Бел. пр.

200 Статията е от 2009 г. Бел. пр.

201 Всъщност плащанията продължават чак до 1990-те години. Между 1954 и 1991 г. Федералната република изплаща около 110 милиарда марки под формата на различни обезщетения за оцелели след Холокоста евреи. Виж Jeffrey Herf, Zweierlei Erinnerung. Die NS-Vergangenheit Im Geteilten Deutschland., Propyläen, 1998, стр. 340). Бел. пр.

202 Или – какъвто е случаят у нас – от официалните „съжаления“ и „разкаяния“, изказвани неведнъж на правителствено ниво и по повод „спасяването“ на българските евреи, и по повод „Възродителния процес“ (който дори получи санкционирано от Народното събрание „осъждане“). Всички тези жестове на официалност, ако не бъдат подкрепени от реален поврат в обществения климат и реално осъзнаване на необходимостта от колективно разделяне със зловредното минало и неговото наследство, нямат никаква тежест и не водят до никаква реална обществена промяна. Подобно на лицемерно детенце, което „се извинява“, само за да започне начаса да върши точно същото, една такава нация се намира в състояние на вечно детинство и не може да разчита на сериозно приемане в семейството на останалите, надрасли тази фаза от развитието си, народи и страни. Бел. пр.

203 Така нареченото „пиратство“ [filibustering] е тактика за блокиране работата на Сената чрез възползване от обстоятелството, че според правилника всеки негов член може да говори неограничено дълго време, в резултат на което един или множество сенатори започват да говорят в течение на много! часове (и се редуват). Работата на Сената е по същество блокирана през това време. Бел. пр.

204 След като през 1821 се отцепва от Испания, първоначално Панама е част от т. нар. „Голяма Колумбия“, от която се отделя през 1903 вследствие на интервенция от страна на САЩ (за да се построи изоставения по това време Панамски канал). Бел. пр.

205 Снайдър е историк, професор по история на Централна и Източна Европа в Йейлския университет в САЩ. Той стана световно известен с книгата „Кървави поля. Европа между Хитлер и Сталин“, която през 2015 г. беше издаден от издателство „Рива“ и у нас, както и с още непреведената на български език книга „Черната земя. Холокостът като история и предупреждение“. Книгите и статиите му са преведени на 33 езика; когато излезе на български, книгата му „Кървави поля…“ беше преди това преведена на още 27 езика.

206 Тимъти Снайдър, За тиранията. Двадесет урока на ХХ век, С., изд. „Обсидиан“, 2017 г., 132 стр., превод Кольо Коев.

207 Тази фраза авторът е избрал за епиграф на книгата си.

208 Цит. съч. стр. 19

209 Пак там, стр. 29

210 Пак там, стр. 51

211 Пак там, стр.59

212 Пак там, стр. 71

213 Пак там, стр. 85

214 Пак там, стр. 105

215 Непреводима игра на думи с двете съставки на названието Oxford: ox – вол, и ford – брод. – Б. пр.

216 „На моста в Авиньон“, френска детска песничка. – Б. пр.

217 „Мостът Мирабо“. – Б. пр.

218 „Сън в лятна нощ“, 5 действие, 1 сцена. – Б. пр.

219 „Радикален“ произхожда от латинската дума radix, корен. – Б. пр.

220 Румен Аврамов, Икономика на „Възродителния процес“, Център за академични изследвания, София, 2016 г.

221 2001 г. Сценарист – Татяна Ваксберг, режисьор – Марта Илиева.

222 Data Mining Reveals How Conspiracy Theories Emerge on Facebook, MIT Technology Review (Mar. 18, 2014), http://www.technologyreview.com/view/525616/data-mining-reveals-how-conspiracy-theories-emerge-on-facebook/

223 https://www.washingtonpost.com/politics/a-lot-of-people-are-saying-how-trump-spreads-conspiracies-and-innuendo/2016/06/13/b21e59de-317e-11e6-8ff7-7b6c1998b7a0_story.html

224 http://alexanderstille.net/the-corrupt-reign-of-emperor-silvio/

225 „Нещо назаем“ е израз от традиционен сватбен напев, според който булката трябва за късмет да носи на тържествената церемония „нещо старо, нещо ново, нещо назаем и нещо синьо“. Б. пр.

226 Става дума за травми в ранната възраст, които според медицински изследвания водят до анормалност в предния дял на кората на главния мозък, която се смята за основна причина за агресии, включително серийни убийства. Б. пр.

227 В превод: „Затворете всички врати“. Песента на набедения Йосиф, хвърлен в тъмница от фараона. Б. пр.

228 1933. Преди това Хобсбом, който е роден в Александрия, живее във Виена и Берлин.

229 Литературното списание „Гранта“ се ражда през 1889 като студентско издание в Кеймбридж. Освен Хобсбом, негови редактори през годините са били и други известни впоследствие интелектуалци.

230 Политиката на икономически и социални реформи на ФДР в отговор на световната икономическа криза.

231 Американски историк (1917-2007) и съветник на двама президенти.

232 Хобсбом е член на Британската комунистическа партия от 1936 до разпадането ѝ през 1991.

233 Лоузи влиза в Американската комунистическа партия през 1946.

234 Вид безалкохолна напитка.

235 The Jazz Scene (1959); под псевдонима Франсис Нютън, от 1955 до 1965 Хобсбом поддържа месечна колонка за джаз в лондонското списание New Statesman.

236 Събирателно определение на група елитни университети от американския изток.

237 Американски комик и социален критик (1925-66).

238 Роман от Дашиъл Хамет (1929), филмиран през 1941, чието действие се развива в Сан Франсиско.

239 Кенет Тайнън (1927-80), влиятелен английски театрален критик и автор.

240 Намек за легендарното парижко „Кафе дьо Флор“, любимо кафене на френските интелектуалци.

241 Квартал на Сан Франсиско, люлката на хипарското движение.

242 Лондонски университет, в който Хобсбом преподава.

243 Представител на градска субкултура, възникнала през 50-те години в САЩ под влияние на джаза (на черните) и поетите от „битническото поколение“; американска форма на европейската бохема от 19 и ранния 20 век.

244 Съпругата на Хобсбом.

245 Улица и квартал в южната част на Манхатън.

246 През 1620 година 101 лайденски пуритани получават разрешение от компания „Върджиния“ и се отправят към американската земя на кораба „Мейфлауър“. Морската буря отклонява кораба на север и пътниците слизат на брега на Кейп Код в Нова Англия (New England). Джон Уинтроп (1588–1649) пристига в Новия свят 10 години по-късно, през 1630 година, с кораба „Арабела“, на който пише своята концептуална проповед „Модел на християнско милосърдие“ (A Model of Christian Charity). Вж: (Кратка история на Америка 2011: 13) [6].

247 Цитатът е по Рифкин, Дж. Европейската мечта. Как бъдещето на Европа затъмнява Американската мечта. София: Прозорец, 2005, с. 24.

248 Постмодернистите ревизираха идеологическите принципи на модернизма, отричайки „големите разкази“ (в историята и литературата). Жан-Франсоа Лиотар откроява основните черти на постмодерната наратология: разказа функция губи показатели – големия герой, големите опасности, големите описания и голямата цел [13]. В дебата за „края на историята“, поставен от Франсис Фукуяма, се достига до тезата, че историята не е нищо друго освен съперническа борба между икономически и политически идеологии относно притежаването на ресурсите, разпределението на капиталите и пазарите и управлението на хората.

Table of Contents

Януари 2017

Разсейки Автор(и): Захари Карабашлиев

Статуята, която не изглеждала както трябва Автор(и): Малкълм Гладуел

Що е популизъм? Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Пътят на Ердоган Автор(и): Халил Карàвели

Синдромът на оцелелите – мисли по повод историческата памет в Украйна Автор(и): Рикардо Дуда

От националните движения към напълно формираната нация: процесът на изграждане на нациите в Европа Автор(и): Мирослав Хрох

История с торта Автор(и): Захари Карабашлиев

Приказка за две статуи Автор(и): Александър Баунов

Може ли Европейският съюз да надживее популизма? Автор(и): Даниел Грос

Студентските окупации от ٢٠١٣ г. във фокуса на две рационалности Автор(и): Боян Знеполски

Сензационното тайно досие и поредната криза около Доналд Тръмп Автор(и): Скот Шейн, Никълъс Конфесоре и Матю Роузънбърг

Тайното досие „Тръмп“ – извадки Автор(и): различни разузнавателно-информационни източници

Цената на „Възродителния процес“ Автор(и): Николай Цеков

Колко струват погромите над българските турци? Автор(и): Татяна Ваксберг

Четвъртък сутрин Автор(и): Иван Димитров

Асиметрия и междукултурно общуване Автор(и): Мюмюн Тахир

Как зад гърба на историята една партия стана „демократична“ Автор(и): Юлиана Методиева

Февруари 2017

Децата на ДС: гордост и несигурност Автор(и): Диана Иванова

Бъдещето след Тръмп Автор(и): Славой Жижек

Демографското бъдеще на планетата Автор(и): Никълъс Ебърстад

Капитализъм и неравенство Автор(и): Джери З. Малър

Децата на Щази по особен начин също са жертви Автор(и): Рут Хофман, Диана Иванова

Децата на жертвите говорят често с езика на Щази Автор(и): Щефан Тробиш-Лютге, Диана Иванова

Давид и Голиат Автор(и): Малкълм Гладуел

Възходът на популисткия екстремизъм в Европа: теоретични инструменти за сравнение Автор(и): Айхан Кая

За турците и за техните пословици Автор(и): Георги Карев

Остава ни да разчитаме единствено на историческия си усет Автор(и): Дан Дайнър

Истинското предателство към Дякона Левски Автор(и): Захари Карабашлиев

Убиец ли е Левски? Автор(и): Неда Антонова

„Икономиката на ‚Възродителния процес‘ “ е значимо изследване Автор(и): Михаил Иванов

Март 2017

Скандинавският модел Автор(и): Никлас Зенстрьом

„Ние“ и „Те“ Автор(и): Джери З. Малър

Икономическо развитие и демокрация Автор(и): Роналд Ингълхарт и Кристиан Велцел

Изкуството на развалата Автор(и): Джейкъб Микановски

Обратният домино-ефект в Европа Автор(и): Пиерпаоло Барбиери

Нашият главнокомандващ фалшификатор Автор(и): Александър Джордж

Размисли за Ганди Автор(и): Джордж Оруел

Предупреждението на Райхстага Автор(и): Тимъти Снайдър

Румъния – приказка за два проблема Автор(и): Александър Клап

Ариведерчи, отец Паоло! Автор(и): Ива Михайлова

Руският канал RT – нещо като BBC? Или по-скоро КГБ? Автор(и): Стивън Ерлангер

Турция: завръщането на султана Автор(и): Кристофър де Белаг

Изкуството на неуспеха Автор(и): Малкълм Гладуел

Сбогом, Източна Европа! Автор(и): Джейкъб Микановски

За моя любим Фатерланд Автор(и): Златко Енев

Април 2017

Митът за възраждането на авторитаризма Автор(и): Даниел Дюдни, Джон Айкънбери

Националните извинения притежават силата да променят бъдещето Автор(и): Едуин Батистела

Кончината на анадолския тигър Автор(и): Максимилиан Поп

Ясно е как, неясно е защо Автор(и): Веселина Седларска

Тимъти Снайдър: „Постистината е предфашизъм“ Автор(и): Емил Коен

Идеята за Европа Автор(и): Джордж Стайнър

Великобритания: икономика на ръба на пропастта Автор(и): Саймън Хед

Десните – делене и събиране на празни черупки? Автор(и): Румяна Коларова и Огнян Минчев

За травмата, мълчанията и винатаот „Възродителния процес“ Автор(и): участници в дискусията „За травмата“на клуб „Маргиналия“

Отворено писмо на Дьорд Конрад до Виктор Орбан Автор(и): Дьорд Конрад

Защо сме пост-факт Автор(и): Питър Померанцев

Подклаждането на открито анти-хомосексуални настроения в Полша Автор(и): Роберт Биедрон, Ян-Александър Карон

Македонският комплекс за производство на фалшиви новини Автор(и): Самант Субраманиан

Нещо назаем Автор(и): Малкълм Гладуел

От Рузвелт до Буш Автор(и): Ерик Хобсбом

Десет западни мита за мюсюлманите Автор(и): Дъг Сондърс

Защо немските турци са по-добре интегрирани, отколкото изглежда? Автор(и): Райнер Херман

Свободата в американската и в европейската мечта Автор(и): Никола Бенин, Силва Василева

Table of Contents

Януари 2017

Разсейки Автор(и): Захари Карабашлиев

Статуята, която не изглеждала както трябва Автор(и): Малкълм Гладуел

Що е популизъм? Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Пътят на Ердоган Автор(и): Халил Карàвели

Синдромът на оцелелите – мисли по повод историческата памет в Украйна Автор(и): Рикардо Дуда

От националните движения към напълно формираната нация: процесът на изграждане на нациите в Европа Автор(и): Мирослав Хрох

История с торта Автор(и): Захари Карабашлиев

Приказка за две статуи Автор(и): Александър Баунов

Може ли Европейският съюз да надживее популизма? Автор(и): Даниел Грос

Студентските окупации от ٢٠١٣ г. във фокуса на две рационалности Автор(и): Боян Знеполски

Сензационното тайно досие и поредната криза около Доналд Тръмп Автор(и): Скот Шейн, Никълъс Конфесоре и Матю Роузънбърг

Тайното досие „Тръмп“ – извадки Автор(и): различни разузнавателно-информационни източници

Цената на „Възродителния процес“ Автор(и): Николай Цеков

Колко струват погромите над българските турци? Автор(и): Татяна Ваксберг

Четвъртък сутрин Автор(и): Иван Димитров

Асиметрия и междукултурно общуване Автор(и): Мюмюн Тахир

Как зад гърба на историята една партия стана „демократична“ Автор(и): Юлиана Методиева

Февруари 2017

Децата на ДС: гордост и несигурност Автор(и): Диана Иванова

Бъдещето след Тръмп Автор(и): Славой Жижек

Демографското бъдеще на планетата Автор(и): Никълъс Ебърстад

Капитализъм и неравенство Автор(и): Джери З. Малър

Децата на Щази по особен начин също са жертви Автор(и): Рут Хофман, Диана Иванова

Децата на жертвите говорят често с езика на Щази Автор(и): Щефан Тробиш-Лютге, Диана Иванова

Давид и Голиат Автор(и): Малкълм Гладуел

Възходът на популисткия екстремизъм в Европа: теоретични инструменти за сравнение Автор(и): Айхан Кая

За турците и за техните пословици Автор(и): Георги Карев

Остава ни да разчитаме единствено на историческия си усет Автор(и): Дан Дайнър

Истинското предателство към Дякона Левски Автор(и): Захари Карабашлиев

Убиец ли е Левски? Автор(и): Неда Антонова

„Икономиката на ‚Възродителния процес‘ “ е значимо изследване Автор(и): Михаил Иванов

Март 2017

Скандинавският модел Автор(и): Никлас Зенстрьом

„Ние“ и „Те“ Автор(и): Джери З. Малър

Икономическо развитие и демокрация Автор(и): Роналд Ингълхарт и Кристиан Велцел

Изкуството на развалата Автор(и): Джейкъб Микановски

Обратният домино-ефект в Европа Автор(и): Пиерпаоло Барбиери

Нашият главнокомандващ фалшификатор Автор(и): Александър Джордж

Размисли за Ганди Автор(и): Джордж Оруел

Предупреждението на Райхстага Автор(и): Тимъти Снайдър

Румъния – приказка за два проблема Автор(и): Александър Клап

Ариведерчи, отец Паоло! Автор(и): Ива Михайлова

Руският канал RT – нещо като BBC? Или по-скоро КГБ? Автор(и): Стивън Ерлангер

Турция: завръщането на султана Автор(и): Кристофър де Белаг

Изкуството на неуспеха Автор(и): Малкълм Гладуел

Сбогом, Източна Европа! Автор(и): Джейкъб Микановски

За моя любим Фатерланд Автор(и): Златко Енев

Април 2017

Митът за възраждането на авторитаризма Автор(и): Даниел Дюдни, Джон Айкънбери

Националните извинения притежават силата да променят бъдещето Автор(и): Едуин Батистела

Кончината на анадолския тигър Автор(и): Максимилиан Поп

Ясно е как, неясно е защо Автор(и): Веселина Седларска

Тимъти Снайдър: „Постистината е предфашизъм“ Автор(и): Емил Коен

Идеята за Европа Автор(и): Джордж Стайнър

Великобритания: икономика на ръба на пропастта Автор(и): Саймън Хед

Десните – делене и събиране на празни черупки? Автор(и): Румяна Коларова и Огнян Минчев

За травмата, мълчанията и винатаот „Възродителния процес“ Автор(и): участници в дискусията „За травмата“на клуб „Маргиналия“

Отворено писмо на Дьорд Конрад до Виктор Орбан Автор(и): Дьорд Конрад

Защо сме пост-факт Автор(и): Питър Померанцев

Подклаждането на открито анти-хомосексуални настроения в Полша Автор(и): Роберт Биедрон, Ян-Александър Карон

Македонският комплекс за производство на фалшиви новини Автор(и): Самант Субраманиан

Нещо назаем Автор(и): Малкълм Гладуел

От Рузвелт до Буш Автор(и): Ерик Хобсбом

Десет западни мита за мюсюлманите Автор(и): Дъг Сондърс

Защо немските турци са по-добре интегрирани, отколкото изглежда? Автор(и): Райнер Херман

Свободата в американската и в европейската мечта Автор(и): Никола Бенин, Силва Василева