Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2016

(част 3)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2017

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите

Септември 2016

Полицейски реализъм и фотография

Автор(и): Пламен Шуликов

Електронният четец от пясък…

Автор(и): Марк Оконъл

Кнаусгор или Феранте?

Автор(и): Джошуа Ротман

Как отвращението е накарало хората да работят заедно

и да изграждат цивилизации

Автор(и): Катлийн Маколиф

Пазете се от разрушаване на държавата!

Автор(и): Тимъти Снайдър, Лука Лисяк Габриелчич

Литературни страсти à la Bulgarie

Автор(и): Александър Кьосев

Защо ВКС оневини Ахмед Муса,

или когато правото е на мястото си

Автор(и): Мадлен Николова

Балканите, прекъснати

Автор(и): Едуард П. Джоузеф

La vie en rose

Автор(и): Силвия Чолева

През огледалото на Луис Карол и какво откри там Алиса?

Автор(и): Пламен Шуликов

Забранените травми. Антисемитизъм, антиосманизъм

и българската национална идентичност

Автор(и): Румен Петров

Петнадесет години по-късно

Автор(и): Ванцети Василев

Реалната власт на Владимир Путин

Автор(и): Бенджамин Натанс

Сексуалността в социалистическите дискурси в България:

мълчанието и болестта

Автор(и): Гергана Миролюбова Попова

Не вярвам във фантазията на писателя

Автор(и): Данило Киш

Светът на ръба

Автор(и): Станислав Лем

Печелившото Число

Автор(и): Палми Ранчев

Октомври 2016

Свят Lite

Автор(и): Списание N+1

Стандарти на изврътливостта:

Хърватска и „Европеизацията на паметта“

Автор(и): Лиляна Радонич

Трябва ли проституцията да бъде престъпление?

Автор(и): Емили Бейзелън

Но от друга страна…

Автор(и): Деляна Попова

Барак Обама за технологиите и връзките им с политиката

Автор(и): Барак Обама, Скот Дадич, Джои Ито

Опасният култ към историческата памет

Автор(и): Дейвид Рийф

Против забравата – за кой ли път?

Автор(и): Златко Енев

Популизмът в настъпление

Автор(и): Фарид Закарая

Популисткият напор в Европа

Автор(и): Кас Муде

Популизмът не е фашизъм

Автор(и): Шери Бърман

За литературните скандали

Автор(и): Димитър Панайотов

Аз с какво съм по-лош/а бе?

Автор(и): Златко Енев

Постмодерни литературни вълнения

и argumentum ad hominem

Автор(и): Пламен Шуликов

Димчо Дебелянов и доброволчеството

Автор(и): Славимир Генчев

Свръхземната същност на живота

Автор(и): Боян Пенев

От триумфа към травмата

Автор(и): Диана Иванова, Тамара Трампе

Тази есен в Гинци

Автор(и): Ицко Финци

И отново за Нобеловата награда за литература

Автор(и): Златко Енев

Глобализирай това!

Автор(и): Даниел Смилов

Ноември 2016

Карл Маркс, вчера и днес

Автор(и): Луи Менанд

Почетният орден на Ян Грос

Автор(и): Ана Биконт

Източноевропейската криза на срама

Автор(и): Ян Томаш Грос

Интервю с Гарт Грийнуел

Автор(и): Гарт Грийнуел

Глобалният Тръмпизъм

Автор(и): Марк Блит

Защо Дилън?

Автор(и): Владимир Левчев

Защо, наистина?

Автор(и): Стоян Гяуров

Битката за българското дясно

Автор(и): Марио Игнатов

Имало едно време едно невидимо вълшебство

Автор(и): Златко Енев

Конвергенцията и интеграцията – повеля на времето

Автор(и): Мюмюн Тахир

Америка на Тръмп, скрита пред очите ни

Автор(и): Еван Оснос

Защо проспахме възхода на Тръмп?

Автор(и): Светла Енчева

45-ят президент по ръба на острието:

какво се случи в Америка?

Автор(и): Аврам Агов

Пардон, грешка!

Автор(и): Стоян Гяуров, Клаус Офе

Железният закон на олигархията

Автор(и): Джон Грей

Правите кроасани и залезът на цивилизацията

Автор(и): Адам Гопник

„Само един бог може да ни спаси“. Разговор с Мартин Хайдегер

Автор(и): Мартин Хайдегер

Декември 2016

Тръмп, Драконът и Минотавърът

Автор(и): Янис Варуфакис

Майсторите на страха владеят уплашения народ

Автор(и): Херта Мюлер

Краят на англо-американския порядък

Автор(и): Иън Бурума

Харманли и заразата на самореализиращото се пророчество

Автор(и): Светлозар Кирилов

За духа и поезията на Весела Василева

Автор(и): Невена Борисова

Германия е в състояние да защити либералния ред

Автор(и): Торстен Бенер

Краят на Фидел

Автор(и): Алма Гилермоприето

Една моментална снимка

Автор(и): Златко Енев

Демокрацията не е размахване на пръст от последна инстанция

Автор(и): Петър Краевски

По стълбището надолу…

Автор(и): Веселина Седларска

Стогодишнината на Руската революция

трябва да бъде оплаквана, а не празнувана

Автор(и): Макс Хейстингс

Коледа не се отменя

Автор(и): Маргарете Стоковски

Нино и Финч

Автор(и): Вергил Немчев

Списък на авторите

А

Агов, Аврам 538

Б

Бейзелън, Емили 269

Бенер, Торстен 632

Биконт, Ана 456

Блит, Марк 481

Борисова, Невена 623

Бурума, Иън 605

Бърман, Шери 337

В

Варуфакис, Янис 578

Василев, Ванцети 160

Г

Габриелчич, Лука Лисяк 65

Генчев, Славимир 368

Гилермоприето, Алма 638

Гопник, Адам 562

Грей, Джон 550

Грийнуел, Гарт 471

Грос, Ян Томаш 466

Гяуров, Стоян 496, 547

Д

Дадич, Скот 286

Е

Енев, Златко 311, 352, 421, 503, 643

Енчева, Светла 531

З

Закарая, Фарид 318

И

Иванова, Диана 400

Игнатов, Марио 499

Ито, Джои 286

К

Кирилов, Светлозар 619

Киш, Данило 202

Краевски, Петър 653

Кьосев, Александър 83

Л

Левчев, Владимир 489

Лем, Станислав 212

М

Маколиф, Катлийн 55

Менанд, Луи 437

Муде, Кас 327

Мюлер, Херта 583

Н

Натанс, Бенджамин 169

Немчев, Вергил 676

Николова, Мадлен 98

О

Обама, Барак 286

Оконъл, Марк 39

Оснос, Еван 523

Офе, Клаус 547

П

Панайотов, Димитър 346

Пенев, Боян 391

Петров, Румен 144

Попова, Гергана Миролюбова 177

Попова, Деляна 281

Р

Радонич, Лиляна 256

Ранчев, Палми 224

Рийф, Дейвид 299

Ротман, Джошуа 48

С

Седларска, Веселина 659

Смилов, Даниел 429

Снайдър, Тимъти 65

Списание N+1 229

Стоковски, Маргарете 673

Т

Тахир, Мюмюн 509

Трампе, Тамара 400

Ф

Финци, Ицко 412

Х

Хайдегер, Мартин 566

Хейстингс, Макс 664

Ч

Чолева, Силвия 113

Ш

Шуликов, Пламен 12, 117, 363

Септември 2016

Полицейски реализъм и фотография

Автор(и): Пламен Шуликов

„За целите на правосъдието се изисква

само да бъде постигнато сходство.“

Ханс Грос

Работното понятие полицейски реализъм на пръв поглед създава впечатление, че само би умножило недефинитивността на представата за реализъм, и без друго потвърждавана от нуждата тя да бъде постоянно коригирана чрез допълнителни атрибутивни уточнения – критически, натуралистки, социалистически, магически или пък фотореализъм. Да се замислим върху непостижимо безпристрастния реализъм на професионалната оптика, през която полицаят наблюдава света, признаваме, ни подсказаха Стефан Цвайг, Артър Конан Дойл и Жак Рансиер.

Според проникновения портрет, който С. Цвайг прави на Наполеоновия министър на полицията, всевиждащият поглед на легендарния Жозеф Фуше прилича на огледало[1], неспособно нито да естетизира видяното чрез неуместни сантиментални изкушения, нито дори да изпитва погнуса от нечистотиите на обществения живот. „Бившият учител по математика на ораторианците – твърди Цвайг – взема под внимание единствено паралелограма на реалните (курс. – П.Ш.) сили“[2], доказвайки, подобно на „железен калкулатор“, „верността на своите хладнокръвни разчети.“[3] Над създавания от него огледален образ за текущия свят не тегнат тематични, стилистични или каквито и да е други нормативни рестрикции, произтичащи от доктринерски императиви, политически конформизъм или нравствени предубеждения. Четивен пример за подобни модифициращи филтри от недалечнато ни минало би бил не твърде (даже никак не-) дефинитивният, но затова пък задължителен „социалистически“ характер на литературния реализъм, т. е. на героико-романтическия „реализъм“, предназначен за широко, театрално публично потребление. Обратно, полицейският реализъм, отчаяно нужен за собственото възпроизводство дори на комунистическата власт, именно в оптималната си, дори цинична фактографско-фотографска достоверност въплъщава автентичната същност изобщо на представата за реализъм, за независима от каквито и да било нормативни ограничения стилистична свобода, както и за личното спокойствие, с което тази (макар и институционална) свобода на репрезентацията бива практикувана. Институционалният и, така да се каже, „арестуван“ и предназначен само „за служебно ползуване“ реализъм на полицейския таен архив, скрит в достъпното единствено за самия него чекмедже на Фуше, даже провокира известни изкушения (сред които – дори греховни „стокхолмски“ симпатии) той да бъде мислен като проява на „правдивата реч“ (веридикция, по М. Фуко)[4].

В „Шерлок Холмс и скандалът в Бохемия“ Холмс разсъждава върху реализма на гледните точки към произтичащото и (твърде вероятно) върху обуславящите ги режими на видимост. Като познавач на живота от упор Холмс смята, че той „е безкрайно по-необичаен от всичко, което е в състояние да произведе човешкият ум.“ И продължава: „Ако може да излетим през този прозорец, уловени за ръка, да закръжим над този велик град, да разместим леко покривите и да разгледаме крадешком всички странни неща, които стават, необичайните съвпадения, намерения, невероятните поредици от събития, които се извършват поколение след поколение и довеждат до най-невероятни – outrѐ – резултати, това би направило страшно банална и безполезна белетристиката с нейните условности и предвидими заключения.“[5].

На идилично реалистичната, но неосъществима паноптическа хипотеза, очертана в унес от Холмс, д-р Уотсън противопоставя винаги реално наличната журналистическа гледна точка към събитията, автентичната истина за които остава скрита под непрозирни покриви: „В полицеските репортажи срещаме доведен до крайност реализъм, но не може да не се признае, че резултатът не е нито очароващ, нито художествен.“[6] Уотсън всъщност формулира отстояваното впоследствие и от А. Бертийон, и от Х. Грос мнение, че тъй наречените от тях художествени украшения във фотографията ощетяват реализма на изображенията. Що се отнася пък до речевите дескрипции, върху които очевидно е съсредоточен Уотсън, според създадените от двамата корифеи на криминалистиката алгоритми за изработка на словесен портрет, става ясно, че и те по същата логика твърде императивно ограничават, даже изобщо не допускат емфатични отклонения чрез фигуративни употреби, т.е. „художествени“ украшения. Накратко, на неосъществимата паноптическа хипотеза, която напълно би удовлетворила високите критерии на Холмс за реализъм, Уотсън противопоставя реално наличната и, така да се каже, утешителна журналистическа гледна точка, дори реализмът на разкриващата се пред нея картина да не е надеждно гарантиран.

Както изобщо е характерно за проникновения Холмс, той печели и този пореден дебат между него и доктора (говорител на научната конвенция) със забележката, че „за да се създаде реалистичен ефект, трябва както да се прави известен подбор, така и да се проявява известна тактичност.“[7] И така, доближавайки се до Аристотелевата представа, че убедителността е присъща на изображението по вероятност и необходимост, а не на безпристрастно (или огледално) обективната хроника, Холмс аргументира предубеждението си към реализма на „полицейските репортажи“, т.е. на журналистическите репортажи, изпълващи криминалната хроника с… „плоските коментари на следователя“. В това разсъждение вината за реалистичния недоимък на „полицейските репортажи“ е безмилостно стоварена върху полицейския следовател със статута му именно на държавен чиновник, намиращ се в непрекъсната познавателна и сюжетна конкуренция с гениалния, но институционално необременен Холмс – стентор на позитивистичната вяра, че формирането на чистия разум е постижима цел за личното познавателно усилие. От повествователна гледна точка предубеждението на Холмс към полицейския реализъм е разбираемо. Ако се абстрахираме обаче от тази усложняваща дебата наративна необходимост, трябва да признаем, че Холмс всъщност се произнася в полза на полицейския реализъм и присъщия му институционален режим на видимост, като го намира оптимално осъществен в „подробностите, които за един наблюдател съдържат същината на историята“[8].

Подробностите, за които Холмс говори още през 1891 г., далечно напомнят реконструктивисткия обективизъм на новоисторическия подход към произтеклото, а още по-далечно – на радикализираното му до крайност късно микроисторическо преображение, по повод на което вече имахме повод да споменем хапливата защитна реплика на Джовани Леви, че „микроисторията означава не взиране в дреболии, а разглеждане в подробности“. Именно в такива подробности, които успяват да неутрализират стереотипния банализъм на „плоските коментари“. Дали пък в тази по същество критическа реплика на Холмс не се крие подранило предчувствие за формалистичната доктрина, според която тъкмо чрез остранностяване обектът добива реалистично чувствена осезаемост именно за сметка на реалистичната конвенция? Дали, най-накрая, не става дума за такова идентификационно основание, което рисковано напомня за „особени белези“ в изкуствознанието? Впрочем тук въпросителният знак е излишен, доколкото Д. Морели и З. Фройд междувременно са обезсмислили нашите колебания. За това надълго вече разказахме.

От обявения списък с „провокатори“ на идеята като еталонна мярка за реализъм да формулираме понятието полицейски реализъм остана да споменем единствено Ж. Рансиер. В самото начало на книгата вече представихме онези най-концептуални места от неговите „10 тезиса за политиката“, където той дефинира същността на полицията като разделение на осезаемото, въздигнато в ролята на „закон, определящ формите на участие, обособявайки, на първо място, режимите на възприятие, в които тези форми се вписват“[9]. Посветена, според него, на положения в точни координати чувствено установим ред на обществото, полицията постига своята познавателна самотъждественост чрез позиционран „в центъра на държавната практика“ принцип за „изключване на онова, което не съществува“[10]. В този смисъл полицейският институционален режим на видимост е донякъде подобен на Протагоровия сенсуализъм, опростил своята познавателна задача, включвайки в нейното условие, т.е. в условието за видимост, само онова, което подлежи на чувствено установяване. Впрочем, понятието „включване“ у Рансиер е по-многоаспектно. С него той представя същността на политиката (дума, етимологично близка на „полиция“), в чиито прерогативи влиза именно включването, например, на несоциализираните по разни причини. За нашата цел обаче – да намерим такава еталонна оптика към реализма, която невъзмутимо отстоява обективността си по силата на непреодолимо институционално предписание, наречено режим на видимост – дефинитивно важно е понятието „изключване“. На несъществуващото. Тук, разбира се, става дума единствено за стимулите, подсказали понятието полицейски реализъм в работния му вид. В този смисъл стимулите са равноправни. Що се отнася обаче до създаденото усещане за буквализъм у Рансиер, особено когато произнася твърде безкомпромисното „изключване на онова, което не съществува“, трябва да признаем, че в някаква степен това се дължи на нашата преднамереност. Просто нашата вина или необективност се състои в пристрастна симпатия към Холмс, който по интуиция търси мерките за реализъм в „особените белези“ – в онези неконвенционални видения за подлежащия на разпознаване обект, които произтичат по-скоро от същността, скрита или във вътрешната му форма, или в неговия дух (Geist). Най-накрая се надяваме да се изясни, че това не са само читателски пристрастия към герои, а обективно признание за разпознавателната мощ на привидната необективност, проявена в шаржово, карикатурно, дори гротесково усилен емфазис, или, ако се съди по буквалния смисъл на понятието „прозопагнозия“ – дори изобщо на привидната непознаваемост.

„Като истинско, като живо!“

е обичайната адмиративна наивно-реалистическа оценка за художественост на изображението. Според нея художествените достойнства са пряка функция от приликата или направо референциалното съответствие между образ и обект. Изобразителната симулация на рецептивен физиологизъм, на, така да се каже, „офталмологически“ реализъм вероятно има своите опори в традиционни представи за мимесиса, емблематично представени от легендарната реплика на Микеланджело „Мойсее, говори!“ Многолюдната кохорта изповедници на наивния реализъм обаче намира най-неочаквана епистемична подкрепа както в Платоновото схващане за познанието като тъждественост между представата за обекта и самия обект, така и в основаната върху нея кореспондентна представа за истината именно като телеологически маяк на познанието, т.е. като ίδέα τελευταία (идея на всички идеи), разбирана като самопроявление на присъствуващото във всичката му видимост. Не би следвало да се подценява и приносът на фолклорния сенсуализъм към масовото приоритетно убеждение в чувствената проверимост на сходствата. Окичен с бляскавата слава на аксиоматична безспорност, популярният паремиен верификатор „око да види, ръка да пипне“ провокира безкритична преданост към окото като най-надежден гарант на истинността. Дали обаче остроумната формулировка на А. А. Бергер от края на миналото хилядолетие „да виждаш значи да вярваш“ (seeing is believing)[11] не разкрива песимистична ретроспектива към Платовото разграничение между познание и мнение? Достатъчно би било да си спомним, че според учителя на Аристотел вярата (πίστις), основана най-често върху уподобяване (`εικασία), формира мнението (δόξα), което пък, твърде чуждо на идеята за благото като познание на истината, е телеологичен маяк не на достойните философи, страстно посветени на познанието и всеобщата грамотност, а на презрените софисти, воюващи съвсем не за да бъде образована тълпата, а единствено за да бъде формирано нейното емотивно пристрастно (и по тази причина леко и незатруднително постижимо) мнение.

Неимоверно усложнени в хуманитаристиката, драматично напрегнатите отношения между думи и неща, образ и обект, изкуство и „действителност“ добиват успокоителна яснота, добиват оптимистична, даже вдъхновяваща четивност в една, на пръв поглед, частна, периферна, твърде маргинална галерия на познанието, познато там като… разпознаване. Разбира се, става дума за криминалистиката, където хипотезата, обоснована върху видимо или предполагаемо сходство, не предизвиква познавателна резигнация, не предизвиква продуктивни или не чак толкова продуктивни съмнения във верността на предположенията, не се стреми да формулира нерешими апории (напр., парадоксът на Евбулид – Епименид – Ръсел „това, което е написано тук, е лъжа“ да бъде екстраполиран върху фотографията: „това, което е снимано тук, е лъжа“), а тъкмо обратно – обикновено залага на епистемично презряното сходство, макар и само като предварителен, работен следствен ориентир, едва тепърва подлежащ на окончателна верификация. Дори в умишлено тавтологичната конструкция „познание, познато като разпознаване“ общата коренна морфема, създаваща обосновано впечатление за „презряно“ сходство между „невинни“ думи, е поне толкова обективна улика на подобието между тях, колкото са безспорни дактилоскопските отпечатъци, доказващи идентификационната тъждественост, т.е. самотъждествеността на много виновен престъпник. С други думи, познавателното, така да се каже, безсрамие да бъде инструментализирана ненадеждната (според Платон) епистемична категория „сходство“ не ощетява изследователската нравственост на логѝка Ч. С. Пърс в неговото… следователско превъплъщение. Що се отнася до Пърс като баща на абдукцията, странният сговор у него между познание и лъжепознание може да бъде отдаден на пристрастието му към догадката и нейния мощен интуитивен ресурс. Пърс обаче не е типичен представител на бранша. Логикът се оказва следовател само в един момент от живота си. Думата е за останалите, които само в кратки моменти от своя живот престават да бъдат следователи (макар че, както се знае, в този бранш бивши няма), за да се отдадат на миметичното лъжепознание, като рисуват, пишат стихове или фотографират.

От изброените дейности, предназначени за отдих от изнурителното същинско познание, именно фотографията най-емблематично и дефинитивно безспорно представя идеята за оптималност на мимесиса, може би, отново заради Платон, според когото „сред всички наши средства за осезание [зрението] е най-слънцеобразно“[12]. Съвсем отделен е въпросът дали Платон „сляпо“ се доверява на слънцеобразното зрение като окончателен верификатор. В „Държавата“ например, където философът с видима наслада конструира множество вариации на предубеждението си, че „поетът твори призраци, а не истинско битие“[13], той с не по-малко удоволствие разсъждава и върху зрителните илюзии. Това място без рискове от преувеличение може да бъде присъединено към който и да е исторически преглед на познанието върху перспективата: „…наблюдавана отблизо или отдалеч, една и съща величина изглежда различна заради нашето зрение. Същото се случва и с кривината и правотата на предметите в зависимост от това дали ги разглеждаме във вода или не, и с тяхната вдлъбнатост или изпъкналост, обусловена от зрителна заблуда заради тяхната окраска: ясно е, че цялата тази непоследователност е присъща на нашата душа, и тъкмо на такова състояние на нашата природа се опира живописта с всички нейни чарове (γοητείας), също фокуси (θαυματοποιία) и множество разни подобни уловки (μηχαναί)[14]. Исторически натрупаните след Платон конотации на думата θαυματοποιία (буквално означаваща в контекста на най-големия му диалог изкуство на удивляващите чудеса, илюзии, манипулации), биха могли да ни провокират, както впрочем се случва в предложения превод, дори с ослепителна омонимия между думите фокус (като манипулативно предизвикана илюзия от фокусник, илюзионист) и фокус (като съсредоточаване в оптиката, включително и фотографската).

Нека по-напред обаче да видим какви са познавателните надежди, възлагани на фотографията именно в онази тясна галерия на познанието, където се изследва не вечната онтическа самотъждественост на нещата в техните епически обхватни родови проекции (време, пространство, истина, лъжа и пр.), допускащи разночетене и дори известно равнодушие към, така да се каже, някакъв давностен срок на волното или неволно познавателно „престъпление“, а именно където ежедневно се разследва конкретната самотъждественост на съвършено конкретната вещ или на съвършено конкретния извършител, по повод на когото, в случай че „криминализираме“ изкуствоведската формула на Аристотел, следва гарантирано да заключим, при това в кратки давностни срокове, че „това е този и този човек“[15].

Пречупена през фотографска пентапризма, тази идентификационна Аристотелева задача получава сравнително късно, едва през 1893 г., своята следователски коректна формулировка в актуалния си и днес вариант именно като „установяване на личности с помощта на фотографията“. Дава я Ханс Грос в известното си съчинение „Handbuch für Untersuchungsrichter als System der Kriminalistik“[16]. Почти паралелно, макар само с незначителна преднина, което е и причина той да бъде добросъвестно цитиран от Х. Грос в посочената монография, и А. Бертийон в своята „Сигналетика“ от същата 1893 г. достатъчно подробно разисква отношенията между следствена практика и фотография, като описва и някои от метрологичните стандарти на портрета, валидни и днес в системата на бертийонажа. Далеч преди обаче двамата бащи на съвременната криминалистика да са удостоили с височайш реверанс съвсем младото тогава фотографско изкуство, още през 1844, само пет години след официалното патентоване на дагеротипния метод, У. Х. Ф. Талбът на две места в своята знаменита малка книжка „Моливът на природата“ прогнозира бъдещото продуктивно сътрудничество между следствие и фотография.

На едното място (III. Articles of China) фотографското изображение е видяно от Талбът в ролята му на мълчаливо доказателство (mute testimony) или направо на доказателство от нов тип (evidence of a novel kind)[17] в съда, а на второто – като свидетелско показание на камерата (VIII. A scene in a library)[18]. Че футуристичната прогноза на Талбът се оказва бързо осъществена реалност, свидетелствува английската изкуствоведка Елизабет Ийстлейк, която още в края на 50-те години на XIX век е буквално изумена от популярността на фотографията, като твърди, че едно от привичните места, където със сигурност може да бъде открито фотографско изображение, е джобът на детектива[19]. Впрочем, за всичко това вече стана дума. Едва А. Бертийон и Х. Грос обаче за пръв път систематично описват, така да се каже, „интердисциплинното“ взаимодействие между следствие и фотография като две автономни изкуства на уликите – на логическите и светлинните улики.

Подобно на Е. Ийстлейк, и А. Бертийон във връзка с фотографията споменава джоба на връхната дреха (la poche de la redingote)[20], но прави това не от изследователска страст по социологията на младото изкуство, а по метрологически съображения, уточняващи стандартните размери на сигналетическия фиш, така че, сгънат на две, той удобно да се побира в стандартен следователски джоб.

Общ вид на сигналетическия фиш, който, сгънат на две по препоръка на Бертийон, удобно се побира в следователски джоб. В: Alphonse Bertillon. Identification anthropométrique…, planche 80

Извън това анекдотично предписание обаче опитът на Бертийон да стандартизира портретното производство в нескончаемата и до днес „манифактура“ на полицейския реализъм има своите безспорни приноси изобщо в идентификационната практика на следствието и съда. Най-съществен сред тях, както веднъж вече бе споменато, е абсолютната забрана на ретуша, чрез който в обичайната фотографска практика се извършва „разкрасяване на изображението, като от клишето се изтриват бръчки, белези и наранявания по кожата“[21]. Другата императивна препоръка засяга позицията на обектива, чиято оптична ос според Бертийон задължително трябва да е перпендикулярна спрямо лицето на обекта[22]. Изискването цели да предотврати оптически деформации, възникващи в резултат на радикализирана перспектива чрез екстремно непривичен горен или долен ракурс. Бертийон мотивира стандартизиращата норма както с обичайната за човека зрителна позиция от равнището на очите, така и с пристрастието си към ушите, които, снимани от привичен зрителен ракурс, биха съхранили своя потенциал на уникален идентификационен белег. Да си спомним по този конкретен повод паралелното съзвучие между идентификационна и атрибуционна методика съответно в интерпретациите на криминалиста Алфонс Бертийон и изкуствоведа Джовани Морели, възлагащи, макар и в неконсултирано съгласие помежду си, твърде много идентификационни надежди на ухото. Разликата между техническите препоръки, давани от двамата по този повод, е пренебрежима. Изкуствоведът Морели-Лермолиев разчита единствено на малкото изобразени уши, налични в неатрибутираните картини. Криминалистът Бертийон ги превръща в задължителна антропометрична рубрика на сигналетическия фиш. Когато пък са покрити от дълга коса, той дори изрично предвижда тя да бъде вързвана със специална връвчица, тъй че стърчащият идентификационен аргумент да е достатъчно видим. Така, неизбежно императивни заради своите стандартизиращи претенции, предписанията му (разбира се, извън анекдотичната им дребнавост тук-там) уверено се преобразяват в своего рода нормативен жанров алгоритъм на портрета, при това далеч не само на фотографския, но и на речевия портрет (la portrait parlѐ). На речевия портрет обаче си струва да бъде посветено специално изследователско внимание, за да бъдат коментирани предполагаемите отношения между жанровия алгоритъм на полицейския портрет и тъй наречения „литературен портрет“ от 90-те години на XIX век, както, разбира се, и на масовизираната матрица на портретното описание, „утаена“ във всекидневното общуване, а също и в някои браншови стилови галерии на обществото.

Що се отнася до жанровия алгоритъм на фотографския портрет, у Бертийон той добива строгата си системност преди всичко заради установената за пръв път от него валидна и до днес норма сигналетическите проекции на лицето, както личи от представения сигналетически фиш, да бъдат представяни неизменно в профил и анфас, съставящи една седма от обичайния тогава размер на фотографската плака – впрочем, отдавна установено пропорционално съотношение в практиката на документния портрет „до пояс“. Твърде вероятно е това да е първото нормативно описание на тъй наречения документен портретен формат, евфемистично представен само месеци по-късно от Х. Грос като портрет до пояса „с голяма глава“, „познат от фотографските картички визитен формат“[23].

Противопоставени на „търговския портрет, [изпълнен] обикновено в три четвърти“ (portrait commercial, gѐnѐralement de trios quarts)[24], сигналетическите портретни проекции в профил и анфас осигуряват най-накрая и една последна, но твърде интригуваща перспектива към достоверността на полицейския реализъм. Става дума за портретната хипертрофия на тъй наречените особени белези, чиято извънредна разпознаваемост е, така да се каже, в състояние на идилично психическо съзвучие с прозопагностичната склонност на огромната „свидетелска“ маса, обичайно изкушена, подобно на Хъмпти-Дъмпти, да се впечатлява по-скоро от кресливи, частни изключения от визуалната норма (например, характерен еврейски нос, дръпнати азиатски очи сред европеиден расов контекст, доминантни особени белези и пр.), отколкото от нейното възпроизводство чрез хармонията на цялостния образ. До появата на широкоъгълните (weiwinkel) фотообективи, произвеждащи хазартни перспективни деформации, подобни визуални акценти през целия XIX век представят единствено кривото панаирджийско огледало или рисуваната карикатура.[25]

Продуктивният паралел между масовата прозопагностична склонност и карикатурното или шаржово изображение поне в руската криминалистка традиция се приписва (без да е известно докога ще продължава тази щедрост на братското признание) на украинския съдебен медик Н. С. Бокариус, който в монографичното си съчинение „Справочный подручный альбом для работников Уголовного розыска и милиции при составлении словесного портрета“ (Харьков, 1924 г.) прави опит да систематизира основните типове профили и анфас въз основа на утрирани физически признаци[26]. Едва ли е нужно да проявяваме досадно любопитство дали причина за позакъснялата „креативна“ догадка на Бокариус не е всеобхватната футуристична треска на ранния руски болшевизъм, пропагандно самопровъзгласил се за най-присъщ носител на идеята за прогреса, т.е. дали става дума за преднамерена амнезия или пък просто за обикновено незнание. По-съществено би било обаче да посочим, че цели 31 години по-рано в своята „Сигналетика“ А. Бертийон формулира догадката с яснота, достатъчна да оспори евентуалните съмнения в осъзнатата целенасоченост на проведения от него паралел между полицейското разпознаване на личности по особени белези и разпознаването на прототипи по карикатурни или шаржови изображения, хипертрофиращи техни изразени физиономични особености: „Обобщено казано, съставянето на словесен портрет съответствува на един по-голям избор на характерни черти, тоест (…) на една методическа селекция на особеностите, които съществуват в паметта. Редакцията на словесен портрет в представите на агента наподобява сътворяването в окото му на образ за човека, когото той трябва да разпознае по негово карикатурно изображение. Всъщност, какво е една карикатура, ако не селекция и подбор на преувеличени и комбинирани характерни черти? Получените по този идентификационен способ резултати са познати на всички. На кого не се е случвало, например, да разпознае незабавно някого, гледайки негова карикатура, която в подобни обстоятелства превъзхожда и най-добрата фотография? Така че може да се даде като правило, че словесният портрет отразява физиономичните черти тъй, както би ги изобразил карикатурист.“[27]

Далеч преди обаче Бертийон да заговори за идентификационно продуктивната връзка между фотография и карикатура, още в самия край на второто десетилетие на XIX век А. Шопенхауер обсъжда по повод на рисувания портрет отношенията му с карикатурното изображение, което е тенденциозно и пристрастно обърнато не към родовото у човека, а към характерното у него: „когато индивидуалният характер потиска родовия, се получава карикатура.“[28] И макар че Бертийон не се позовава на Шопенхауер, допускаме да е косвено повлиян от неговата догадка предвид взривната популярност на философа-антихегелианец, влязъл дори в интригуваща академична саморазправа в Берлинския университет с именития си опонент Хегел, когото впрочем надживява, без обаче да посегне на освободената от него академична позиция.

В интерес на истината трябва да допълним, че някак учудващо Ханс Грос подминава тази продуктивна аналогия на авторското „съдружие“ Шопенхауер-Бертийон. „Пропускът“ (смисълът на кавичките ще изясним по-надолу) на виенския криминален психолог може да бъде отдаден вероятно на своенравието, с което мълниеносните евристични прозрения ни спохождат. Освен че има, така да се каже, „заслугата“ да бъде баща на знаменития и скандален психиатър Ото Грос, смутил с анархистичния си бунт съзерцателния кабинетен комфорт на Виенскта психиатрична школа, Ханс Грос аргументира своя постоянен интерес към най-тъмните тайни на човешката душа и чрез фундаментална монография (с обем над 700 страници!) по криминална психология[29]. Макар че не се възползува директно от спекулативния прозопагностичен ресурс, скрит в догадката на Бертийон, евристичните заслуги на виенския криминалист към идентификационното приложение на фотографията многократно компенсират пропуска му да доразвие метафорическата спекула на своя френски колега с шаржа и карикатурата. Нещо повече, разсъждавайки върху непосредствения предмет на своята частна тема, той неведнъж надхвърля нейните тесни практически граници, за да формулира прозрения, които днес имат стойност или на изненадващо ранно проникновение в епистемичния статут на фотографията, или поне на неочакван евристичен принос към общата теория на новото визуално изкуство.

Криминалистът Грос и фотографията

Скритите в немскоезичната фамилия Gross етимологични изкушения и без друго ни провокират да четем името Ханс Грос като Ханс Големия. В конкретния случай обаче апологетичният модус на калката едва ли би бил резултат от свръхинтерпретация. Разбира се, съмненията, че става дума за предумишлено конструиран реторически аргумент, биха имали стойност, в случай че търсим основанията им или там, където Х. Грос с рутинна немска добросъвестност систематично представя натрупаните до него познавателни достижения, или пък там, където инженерната обсесия го понася върху леките криле на традиционното бюргерско мечтателство. Сред подобни основания са перифразираните от Грос ранни футуристични догадки на Талбът за „съвършената обективност и неподкупност“[30] на фотографията, за нейната вечно услужлива архиваторска способност да съхранява, за да направи все някога видими онези „нови страни на предмета“, които „по-рано са останали незабелязани“[31], както и някои очевидно подранили блянове на криминалиста, в които всеки съдебен следовател му се привижда, освен като блюстител на законността, и като завършен фотограф, разбира се, с компетентност, характерна за 90-те години на XIX век.

Интерпретативната оригиналност у Х. Грос обаче като че ли с известна свенливост страни от тематичната логика на изложението му, посветено на фотографията, за да потърси заслон в обширни интермедийни отклонения от методическата жанрова нормативност на Ръководството. Така най-провокативните със спекулативността си разсъждения на криминалиста върху новото изкуство създават впечатление, че са приютени в тематичните маргиналии на текста, където криминалистът дава воля на безспорния си артистичен и тълкувателски дар. Това обстоятелство е твърде възможна причина името на автора да е обичайно изключено от компендиумите по история и теория на фотографията, което съвсем не омаловажава неговите прозрения.

Тъкмо обратно. Например, разсъжденията на Грос върху фотографската перспектива отчетливо различават до-фотографските зрителните възприятия за прототипа от зрителните възприятия за неговия фотографски образ. В някаква степен тези разсъждения дори кореспондират с иронията на У. Еко към интерпретативната буквализация на катоптрическия феномен огледало: „Ако аз – казва Грос – протягам към някого, седящ срещу мен, двете си ръце така, че едната да бъде с половин метър по-близо от другата, окото на седящия срещу мен ще възприеме и двете ръце за еднакво дълги; при фотографиране обаче едната ръка ще бъде възпроизведена много по-дълга от другата. По законите на перспективата последното е по-правилно. Междувременно, при непосредствено съзерцаване ние не виждаме това, правейки изводи по емпиричен път: знаем, че двете ръце в действителност имат равна дължина, и това знание е толкова могъщо, че виждаме равни ръцете там, където по законите на перспективата това не би могло да бъде.“[32]

У Грос намираме дори исторически сведения за ранните употреби на фотографията, които никъде другаде не сме срещали описани с подобна техническа детайлност. Например, такъв е почти фантастичният му разказ за фотографското индустриализиране на парижката гълъбова поща от 1871 г., по повод на която е твърде изкусително да си представим колко по-ефективно с нейна помощ би било изграждането и управлението у нас на революционни комитети преди Априлското въстание, също – колко конспиративни провали биха били избегнати, в случай че тя би обезсмислила физическите пътувания на апостолите. И така, парижани налепяли върху стена с площ от няколко квадратни метра писмата и депешите, предназначени за изпращане. Снимали епистоларната стената, произвеждали изображение от няколко квадратни сантиметра, навивали го на тънко руло и го влагали в сърцевината на перо, което пък закрепяли за опашката на пощенски гълъб. След „par avion“ доставката на експресната поща миниатюрната фотография, съдържаща стотици писма, била увеличавана чрез микроскоп, чието изображение се проектирало върху прожекционна стена. Адресатите очевидно пренебрегвали днешното толкова скъпо ценено право на неприкосновеност на кореспонденцията и, твърде вероятно, колективно са четяли писмата си, като по-грамотните от тях със сигурност са надничали и в чужди послания. Чрез този любопитен екзамплум, който не се въздържахме да доукрасим с безсмислени исторически въздишки, Х. Грос мотивира своята изпреварила времето си представа за визуално аргументирана презентация на съдебни пледоарии.[33]

Би било несправедливо да не споменем и проникновената догадка на Грос за значимостта на информацията, съставяща тъй наречените днес, в епохата на дигиталната фотография, екзиф-файлове (exiff file – Exchangeable Image File Format), едно от чиито потребителски предназначения е да предоставят изходни сведения за параметрите на изображението, а много често дори да бъдат използувани и като сертификат за авторско право. Ето и конкретното място у Грос: „При всяко заснимане следва да се отбелязва датата, часът, климатичното време, способът за осветяване, относителното положение спрямо светлината, времето за проявяване, така също родът на апарата, както и какви лещообразни стъкла са използувани“[34]. На практика, това своего рода футурологично описание (както се вижда, с някои неосъществени и до днес препоръки) е всъщност описание на съвременния екзиф-файл, съпровождащ всеки кадър, заснет с дигитална камера. Екзифът разкрива всички технически обстоятелства, които имат пряко отношение към производството именно на конкретния кадър, т.е. те са своего рода технологична карта на фотоилюзията, създавана от него. От тази карта можем да проследим как дължината на фокусното разстояние, използувано при експонацията, се е отразило върху дълбочината на рязкост, която, разбира се, не зависи само от този параметър. Можем да „оправдаем“ линейните деформации, причинени от вида на конкретния обектив, който също бива изписван с търговското си обозначение. Получаваме информация за работния диафрагмен отвор, за скоростта на експонацията, за марката на камерата и за още доста обстоятелства. Изясняват се, така да се каже, интимни детайли от задкулисната страна на фотоилюзионизма, от неговата техническа кухня. По тази причина повечето фотографи крият своите екзиф-файлове. Това е мярка, характерна за браншовия еснаф, който чрез нея ревниво опазва техническите секрети на занаята си. Същевременно, както вече споменахме, съхраняван единствено в камерата, произвела изображението, екзифът е и своеобразен сертификат за авторство върху конкретното изображение. Така, оказва се, съвсем обратно на онова, което пазителите на браншовата тайна обичайно предприемат с изходната информация за параметрите на кадъра, полицейският реализъм в лицето на своя идеолог Х. Грос императивно предписва задължителна техническа откровеност.

Сред всички негови страници обаче, посветени на фотографията, най-ефектно е едно разсъждение на Грос, формално провокирано от сравнение на някой си проф. Фогел, когото той цитира по памет, тъй както обичайно се цитират общопризнати авторитети, без да бъдат посочвани каквито и да било библиографски указания. Доколкото в общия контекст на изложението Грос обсъжда и проблемите на сенсибилизацията при ортохроматическата емулсия, очевидно той има предвид берлинския проф. Херман Вилхелм Фогел, чийто фундаментален принос към фотографията е свързан преди всичко със сенсибилизиращите светлочувствителната емулсия соли на среброто, увеличаващи нейния динамичен диапазон. Популярността му извън тесния браншови кръг на химиците, страстно посветили своята изследователска енергия на фотографията, се дължи в доста висока степен и на основаното от него авторитетно списание „Photographische Mitteilungen“, издавано без прекъсване от 1864 г. до 1911 г. Според валидното през 90-те години на XIX век подзаглавие на списанието (Illustrierte Zeitschrift für wissenschaftliche und künstlerische Photographie)[35] е очевидно, че за своята тогава около 50-годинишна възраст фотографията вече е успяла, така да се каже, високомерно да обособи тъй нареченото престижно научно познание от художественото, за да стовари не много по-късно цялата менторска дидактична тежест на своята образователна грижа върху ескалиращия легион фотографи-любители, сред които, разбира се, и много съдебни следователи, едва смогващи да следват академично образованите законодатели на авангардния хай-тек по изнурителния път на самообразованието и спешната преквалификация.

В този смисъл известната условност, даже плахост, с която криминалистът Х. Грос се включва в модния през 90-те дебат за фотографията, вероятно е предопределена от респекта на обособеното вече специализирано познание, т.е. на професионализацията в тази познавателна област.

Впрочем, да не забравим – цитираното от Х. Грос сравнение на проф. Фогел гласи, че „светлочувствителната плака е новата ретина на окото на изследователя“[36]. Проектирана върху контекста на съвременното медиазнание, тази метафорична пропозиция е, ни повече, ни по-малко, съвършено разпознаваемо предчувствие на тъй наречените от М. Маклуън едва през 1964 г. медийни „продължения на човека“ (the extensions of man). Разбира се, и преди Маклуън да произнесе своето „твърдение“, както иронично нарича резките му констатации Нортръп Фрай, в медийния контекст вече отдавна циркулират някои култови иконични предзнаменования на актуалната и до ден днешен мантра. За едно от тях – обективът „Тесар“ като автономен актант в кинохрониката на Дзига Вертов „Човекът с киноапарат“ (1929 г.) – вече стана дума.

Дзига Вертов: Човекът с киноапарат (1929 г.). Фотограма

Достоен възпитаник на Льо Корбюзие, фотографът-архитект Андреас Файнингер по-късно, но отново преди Маклуън, в няколко серии портрети преднамерено буквално конципира срастването между биологична тъкан и медийна „протеза“, сиамското инженерно тържество на което „срастване“ едва тепърва предстои да бъде заплашено от канадския класик с „ампутация“ през 1964 г.

Андреас Файнингер: Фотожурналист. Портрет на Денис Сток (1951 г.)

Андреас Файнингер: Жена с водолазна маска (1955 г.)

Андреас Файнингер: Лекарско огледало (1955 г.)

Провокативното сравнение на проф. Х. В. Фогел очевидно изкушава Х. Грос да го доразвие по-нататък в своя текст, за да уподоби фотографията с „огледало, което задържа своите отражения“[37]. Точно на това място тълкувателското въображение на криминалиста се понася в неподозирани дори за самия него посоки. За съжаление те остават непостигнати докрай вероятно заради липсата на подходящ херменевтичен контекст в медиазнанието от края на XIX век, макар че тогава вече са познати и по-ранни проникновени догадки за културния смисъл на сдвояващите медийни оптики като „Двойник. Петербургска поема“ (1846 г.) на Ф. М. Достоевски, „Алиса в огледалния свят“ (1871 г.) на Л. Карол, както и предизвикващи публичен ажиотаж техни веществени „потвърждения“ като панорами, диорами и прочее хай-тек панаирджийски атракции[38].

Освен с традиционната в антропологичната критика идея, схващаща огледалото като инструментално въплъщение на човешката двойственост (според понятийната система на културно-историческата школа от края на XIX и началото на XX век – амбивалентност), социалната практика трайно присъединява към образа на огледалото и една техническа конотация. Става дума за непреодолимото оптическо свойство на огледалото да обръща отразения от него образ, в резултат на което отражението се мисли освен като тиражирано, но и като подложено на невъзстановима деформация. Впрочем, на един от своите производствени етапи (на етапа на негативното изображение) аналоговият фотографски образ трайно споделя предубежденията спрямо достоверността на огледалния клонинг именно въз основа на обстоятелството, че негативното изображение е и яркостно, и пространствено обърнато. Дали всъщност това пресичане между двете ноеми (на огледалото и негатива) няма предвид и самият Луис Карол, когато въвежда Алиса в огледалния свят? Допускането не е лишено от основания, доколкото математикът-писател е страстен фотограф, макар да има съмнения, основани върху доминиращия тип изображения от неговия личен фотографски архив, че фотообсесията му е странен резултат едновременно от вдъхновяващия прогресистки порив по инженерния хай-тек на XIX век и банално традиционното за всички времена влечение към инфантилния чар на малки момичета. Това обаче е отделен въпрос[39], етичната страна на който надхвърля обхвата на темата ни.

Връщайки се отново към нея, би било уместно да споменем една проникновена формулировка на В. Бенямин, която той оставя недоразвита, подобно на повечето блестящи идеи, побрани в епическия му (включващ над 1300 страници!) план за социокултурен проект „Das Passagen-Werk“. По повод на светогледния сблъсък между старите (диорамата) и новите (фотографията) медийни оптики там той конструира красноречив микроисторически аргумент, според който именно през 1839 г. (официалният исторически старт на фотографията) в живота на Луи Дагер многозначително съвпадат две реални събития– изгаря лично притежаваната от него диорама (впрочем, изобретена от самия него още в началото на 20-те години на по-миналия век), почти паралелно с което, при това във вреда на Дагеровия конкурент Иполит Баяр, правителството на Франция удостоява дагеротипния му метод с патентно свидетелство[40]. С други думи, новата медийна оптика буквално се ражда в пепелта на старата.

Пламен Шуликов е роден през 1959 г. във Варна. Завършил е Шуменския университет „Епископ Константин Преславски“ (1983). От 1985 до 1989 г. е редовен аспирант по „Теория на литературата“ в Катедрата по теория на литературата към Московски държавен университет „М. В. Ломоносов“. Доктор по филология (1989). Асистент по „Руска класическа литература“ в Шуменския университет „Епископ Константин Преславски“ от 1984 г. Щатен преподавател в Катедра „Методика на филологическите дисциплини“ от 1989 г.

Коментари (1)

- 05-09-2016|Яни Милчаков

Изглежда, във възприемането и оценката на силните текстове и автори из хуманитарните науки действа особен парадокс. Очарованието от текста е правопроционално на честото ни стъписване пред въпросите, „но 1.) кой точно (биографично конкретния автор, или изследователят, хроникьорът, моралистът в негово лице), 2.) като какъв точно (философ, историк, литературовед, социолог, културантрополог) и 3.) за какво всъщност пише?“ Освен най-известен, примерът с Мишел Фуко е и най-ярък- 1.) „що се отнася до самия мен, аз не знам кой всъщност е този“, казва той, 2.) дипломатическата му кариера завършва скандално, академично-преподавателският статус на (философа? културантрополога? социалога на правото?) Фуко остава нестабилен до края му 3.) за лудостта? за дисциплинирането на всички социални сфери през 17 в.? за упрявляемостта? за дискурса? или за нещо друго пише той, а ние го четем така ненаситно?

Това трябва да имаме предвид и когато четем текста на Пламен Шуликов. Няма да сгрешим с твърдението, че формално той може да се отнесе към историята на фотографията, теорията на масмедийната комуникация, социалната антропология, културните студии, криминалистиката. По-добре обаче ще е да се откажем от класификационната типология и да го четем автономно. Струва си като приключение на интелекта!

Електронният четец от пясък…

Автор(и): Марк Оконъл

Киндъл и вътрешният конфликт между консуматора и почитателя на книгите

1.

Като много други хора, които обичат да четат, аз съществувам в парадоксалното състояние да имам както прекалено много, така и прекалено малко книги. Вероятно притежавам не чак толкова много повече от средния читател на моя възраст, но апартаментът ми е сравнително малък и доста често започва да изглежда прекалено, почти маниакално претъпкан с книги. До нощното ми шкафче се издига странен обелиск от изчетени донякъде издания с меки корици, покрит с тънък слой прах. Всичките ми книжни лавици са изпълнени с по два реда книги, натъпкани почти като в играта Тетрис, а кажи-речи всяка хоризонтална повърхност в къщата съдържа по един или друг вид материал за четене. Разбира се, не съм чел всички тези книги (при някои дори не съм се опитвал да започна на сериозно), но това не ме възпира от трупане на все повече, със скорост, която нито доходите ми, нито жилищното ми пространство могат да издържат до безкрайност.

От време на време това се превръща в източник на леко напрежение между жена ми и мен. Тя също чете и обича да има много книги около себе си, но от друга страна обича да има място и за всички останали неща, които човек би искал да вижда наоколо, ако къщата би трябвало да прилича поне малко на къща, а не толкова на драстично зле подредена антикварна книжарница. Всеки път когато пристъпя прага с няколко нови покупки под мишница или внимателно отварям поредния пакет от Амазон, не мога да не изпитвам усещането, че се ангажирам с един вид дребен акт на домашна колонизация и окупирам още няколко кубически сантиметра жилищно пространство в името на печатната страница, в борбата между нашите Lesensraum и Lebensraum[41]

Ситуацията се влошаваше от години насам и доскоро не се забелязваха никакви признаци за намиране на потенциално решение. А след това един приятел ми подари Киндъл, отбелязвайки лукаво, че го правел поне отчасти като акт на доброжелателна интервенция в ситуацията около моето лавично пространство. Не съм сигурен дали сам бих решил да си купя електронен четец. Аз съм повече или по-малко типичен библиофил, в смисъл, че винаги съм обичал книгите колкото заради интелектуалните, толкова и заради физическите им качества. Обичам начина, по който някоя добре направена книга с меки корици се отваря нежно в ръката, както и решително-авторитетното захлопване на страниците ѝ, когато се затваря. Наслаждавам се и на книгите с твърди корици, на солидната им и трезва тежест, шепнещото поскърцване на гръбчетата им. Обичам и начина, по който те миришат: леко химическата миризма на нови книги и мекия, дървесен аромат на старите.

Мисълта ми е, че, като много други хора и аз се наслаждавам на книгите като на обекти. Въпреки трудностите, които възникват при натрупването им, харесва ми това, че заемат както мисловно, така и физическо пространство. Всъщност, за да бъда честен, доскоро тайно хранех напразната надежда, че цялата идея с електронните книги и четци ще се окаже само някаква преходна мода, че по някакъв начин всички изведнъж ще забравят, че книгите са нещо тромаво и сравнително скъпо за произвеждане, а и не особено добро за околната среда, и че те могат много лесно да бъдат заменени от малки облачета от електронни данни, които могат да бъдат изпратени по целия свят за секунди, без да заемат каквото и да било видимо пространство. Не ми се щеше онова, което се случи с компактните дискове, да се случи и с книгите. Но след това извадих от опаковката онова малко, шлифовано-утилитарно правоъгълниче от сива пластмаса и го включих. Само минути по-късно вече бях започнал да схващам целия му откачен потенциал. За нула време бях снел от мрежата малка библиотека от безплатни, с изтекли авторски права класически издания. Очевидно е, че може да се каже нещо в полза на възможността да се разхождате наоколо с пълните събрани съчинения на Толстой в задния джоб, без да се страхувате от изкривяване на гръбначния стълб или публичен присмех. Осен това е също очевидно, че е хубаво да имате директен достъп до един огромен, но невидим склад с книги, от който можете да избирате по всяко време каквото си поискате, да го поръчвате и започвате да четете в хода на няколко минути или дори секунди. Изведнъж ми хрумна, че Борхес сигурно би бил колкото очарован, толкова и ужасен от Киндъла. Всъщност, по някакъв странен начин, той по някакъв начин го е изобретил (по същия начин, по който Леонардо е „изобретил“ хеликоптера и различни други технически устройства).

2.

В началото на разказа му „Книгата от пясък“, безименният разказвач-библиофил – също като самия Борхес, пенсиониран библиотекар от Аржентинската национална библиотека – чува как някой чука на вратата му. Пред входа стои шотландски продавач на Библии. И когато разказвачът го информира, че притежава повече от достатъчно много Библии, включително и достатъчно много редки издания, продавачът отвръща, че освен всичко друго той притежава и странен том, който е купил за няколко рупии от неграмотен уличен бедняк в Бомбай („хората избягваха да се докосват дори до сянката му“, ни се казва, „от страх да не бъдат омърсени“). Той показва на автора необикновения том и, докато го изследва, последният е изненадан от „необичайната му тежест“. Продавачът му казва, че беднякът, от когото е купил книгата, му е казал, че тя се нарича „Книгата от пясък“, защото нито пясъкът, нито тази книга имат начало или край. След което авторът се опитва да намери първата страница и бързо осъзнава, че това е невъзможно, тъй като, както изглежда, страниците „просто израстват от самата книга“. Същият проблем се открива и при опита да се намери последната страница. Удивлението му пред невероятния предмет, който държи в ръцете си, е безкрайно:

„Не може да бъде, и все пак съществува“, каза продавачът на Библии, почти шепнешком. „Броят на страниците в тази книга е буквално безкраен. Никоя страница не е първа, никоя страница не е последна“.

Разказвачът разбира, че трябва да има тази книга на всяка цена и предлага на продавача цялата си пенсия, заедно с изключително рядко издание на Библията на Уайклиф. И след като Книгата от пясък става негова, той прекарва дни и нощи в съзерцаване на мистериите ѝ, потънал изцяло в неизчерпаемия фонд от текстове. Не след дълго той започва да разбира, че самата книга е „чудовищна“, и че притежаването ѝ – както и факта, че тя притежава него – също е направило от него някакъв вид чудовище. „Чувствах, че това е нещо кошмарно“, разказва той, „нещо скверно, което омърсява и корумпира реалността“. Той започва да обмисля дали да не я изгори, но се страхува, че „изгарянето на една безкрайна книга може да се окаже нещо също толкова безкрайно и да задуши цялата планета в пушеци“. Накрая решава, че „най-добрият начин да се скрие едно листо е в гората“ и историята завършва с това как той скрива Книгата от пясък на рафт с мухлясали стари списания в мазето на библиотеката, внимавайки да не си отбележи къде я е скрил, така че по същество да я изгуби – както самият той, така и целият сват.

Аз съм силно привързан към моя Киндъл. По причини, които изредих по-горе, смятам, че това е изкусно малко приспособление. Но в собствените си по-борхесиански моменти понякога мисля, че в него също има нещо скверно, нещо, което омърсява и корумпира една реалност, която не бих искал да видя омърсена и корумпирана. Да, той е малък – на практика по-малък от моето издание на Книгата от пясък от Penguin Classics. Но въпреки това броят страници, които се съдържат в него е, ако не „буквално безкраен“, то поне потенциално безкраен. Никоя негова страница не е първа, никоя не е последна. Ако го сложа на някоя от книжните си лавици, ако го пъхна между, да речем, две оръфани от четене томчета на Борхес, той ще си стои там почти незабележим, по-тънък от всички томчета около него. И все пак той притежава обезпокоителния, някак вълшебен потенциал да ги обхваща всички, да ги заменя както индивидуално, така и като цяло. По силно обезпокоителен начин той прави всички тези книги внезапно да изглеждат ненужни, повърхностни, заплашва ги с незабавната възможност да ги направи излишни. Струва ми се някак елегантно съвпадението, че микропроцесорите, които правят неговата магия възможна, са направени от силиций, който пък се извлича от кристали, съдържащи се в пясъка. Киндълът, както изглежда, е по някакъв странно-буквален начин една Книга от пясък.

Онова, което според мен кара Борхес да потръпва пред Книгата от пясък е начинът, по който тя – както и Алефът от по-ранния му едноименен разказ – парадоксално съдържа някаква безкрайност в едно крайно, физически ограничено пространство. Подобно на много други свръхестествени обекти в творчеството му, тя упражнява някакво ужасяващо, трансформативно влияние върху реалността. Същото важи и за Киндъла. С което не искам да кажа, че електронните четци ме плашат, защото това не е вярно. Те са не по-мистериозни или по-зли от всяко друго техническо нововъведение, заместващо някакво по-старо (в края на краищата, сама по себе си книгата е просто парче технология: тя е устройство, направено от хартия, мастило и лепило). Но възходът на тези нови машини ме прави малко тъжен, защото при ползването на Киндъла си аз разбирам, че – ако и да има много важни измерения, по които той не може дори да се надява на конкуренция с най-голямото изобретение в историята на цивилизацията – то има и много други измерения, по които той го надминава без ни най-малко усилие, и че именно това са причините, поради които електронният четец в края на краищата ще замести подвързаната книга.

3.

Между другото, всичко това ми стана някак особено ясно съвсем наскоро, когато получих екземпляр от колосалния дебютен роман на Адам Левин, Инструкциите, който в момент на безразсъдство бях се съгласил да рецензирам за един вестник. Това чудо е над хиляда страници и, в изданието с твърди корици, значително по-голямо и по-тежко от всяка друга книга, която се намира в мое притежание (включително и изданието на пълния Шекспир на Нортън). За да ви демонстрирам по някакъв начин физическото могъщество на романа на Левин, позволете ми следното леко странно признание: в момент на причудлива разсеяност миналата седмица по случайност открих, че в пространството между гръбчето и вътрешността на книгата се побират не една, а цели двеустни хармоники, които в онзи момент лежаха на бюрото ми. Каквото и странно предимство да се предлага от факта, че човек може да напъха два музикални инструмента в гърба на едно книга, то всеки физически обект с такива размери е доста труден за носене (с или без устни хармоники в него). И ако самите вие бихте влачили със себе си книга с 1030 страници, под непрекъснатия натиск на приближаващия се краен срок, то съгласете се, че това с неизбежност би ви довело до сравнително заплетен конфликт от практически противоречия: за да можете да я прочетете, вие трябва да я носите със себе си навсякъде и по всяко време, но да се влачи едно такова чудовище във влак или автобус не е шегичка, като се има пред вид, че обемът и тежестта му са приблизително равни на онези на, да речем, обичаен хотелски минибар.

И така аз направих очевидното и реших, че бих могъл да снема Инструкциите от Киндъл-магазина на Амазон. И когато разбрах, че електронната версия на книгата все още не е излязла, за миг бях обхванат от онова най-съвременно (и глупаво) от всички възможни раздразнения: да ти се отказва удобство, което съвсем доскоро изобщо не е съществувало. Разбира се, романът на Левин е краен пример, но все пак той ме накара да мисля за непреодолимите сили, срещу които е изправена книгата като обект, като културен артефакт. Историята на онова, което наричаме прогрес, е каталог на начините, по които удобството е надделявало над почти всяка друга човешка потребност. И, както вече казах (и може би преувеличих до някаква малко подозрителна степен), аз обичам книгите и в н никакъв случай не бих живял в свят, в който те не биха били нещо повече от декорации към вътрешното оформление на жилищата ни, или, по подобие на грамофонните плочи, като фетиш-обекти за малка, но всеотдайна котерия от фанатични привърженици на аналоговия звук. Електронните книги не са перфектни, а удоволствието от четенето им според мен все още е по-малко от онова при реалните книги – които, при еднакви други условия, аз винаги бих предпочел. Но, както ще ви увери всеки аудиофил, компактният диск предлага несъизмеримо по-добро качество на звука в сравнение с MP3-формàта – но, въпреки това, кога точно за последен път сте купували компактен диск? Или кога наскоро някой от познатите ви е купувал компактен диск? Дори и баща ми вече си снема музиката от iTunes. Аз все още притежавам малък рафт с дискове, но не съм добавял нови в продължение на години и, понеже дори вече не притежавам плейър, те по принцип просто си стоят там, за да ми напомнят за бързо отминаващото минало, в което записаната музика все още притежаваше и физически измерения.

Колкото и да не ми се иска, все пак не успявам да си представя някакво възможно бъдеще, в което книгите от хартия и мастило биха могли да избегнат същата съдба. Ненаситното желание за все повече и все по-нови форми на удобство, което движи глобалната ни икономика и технологическата ни култура, оставя след себе си широка диря от най-различни забравени технологии. И, въпреки нежеланието ми да видя как книжните ми лавици се превръщат в част от тази диря, вече мога да открия у себе си първоначалните предупредителни сигнали за това как собствената ми потребност от удобство – на желанието ми да получавам на мига онова, което си желая, да не се занимавам с реални предмети и цялото им тромаво съществуване – вече започва да измества любовта ми към книгите като физически обекти. Не бих искал идентичността ми на консуматор, на безскрупулен търсач на най-удобната и финансово-ефективна опция, да измести идентичността ми на книголюбител. Не очаквам с нетърпение едно бъдеще, в което Киндълът (или което и да е устройство, което евентуално ще го замести) ще се окаже единствената книга на полиците ми. Но според мен това е бъдеще, което ни очаква с доста голяма вероятност и в което, като консуматор, аз вече играя собствената си малка роля. Има моменти, в които ми се ще да можех да последвам примера на стария библиотекар от разказа на Борхес и да погреба собствената си Книга от пясък в някакъв забутан шкаф в библиотечно мазе, след което просто да я забравя. Но след това осъзнавам, че това чудо е просто прекалено полезно, прекалено откачено-удобно, за да не бъде прието. След което си казвам, че така или иначе не е възможно да се спре напредъка на технологиите и че историята е пълна с примери за красиви неща, заместени от по-ефективни версии на същите тях. В края на краищата човек никога не може да спечели в борбата срещу удобството, независимо от това колко силно може да обича анахроничните, тежки, тромави и красиви неща, които му се иска да спаси.

Марк Оконъл е американски журналист на свободна практика, сътрудник на множество от най-големите американски издания (NewYorker, Slate и др.), както и редактор на електронното издание The Millions.

Коментари (1)

- 09-09-2016|Златко

Откъм Фейсбук:

Peter Bojkinski

Ооо Златко, изпуснал си влака бе брат. В този ред на мисли тук не става само дума за книжките за прочит така наречени на нашия език. В мрежата е достъпно всичко което някога е измислено, казано и написано от човешка ръка.

Това не една гигантска крачка напред. Това не е опит за летене.

Това е полет!

Хората които се радват на тази идилия с книгата в ръка много ги уважавам. Това си е едно боричкане със собственото проблемче да приемеш нещо което те измества в една друга дименсия. Такъв безграничен контакт със познанието, книгата като отпечатана не може да даде на човечеството. Хубаво, приятно усещане в ръката и за окото, но си е окончателно история за съжаление. Хората станаха други.

Със следващата крачка ще изчезнат писателите милионери.

Zlatko Enev

Леле как обичам когато се обади така някой попрезрял нашенец и започне да ме поучава от трона на собственото си невежество! От тона на горния коментар разбирам най-вече, че бай Петър е виждал електронен четец долу-горе през плет от пръти. Щото иначе нямаше да ми приказва общи приказки за това, че в мрежата имало всичко, ами щеше да си зададе въпроса „на какъв точно екран ще го чета това всичко?“. След което може би щеше да се позамисли и – с малко повече късмет – да открие нещо, което хората са открили преди много хиляди години. А именно, че тайната на книгата се състои в това, че големината на печатния лист е идеално съобразена с разстоянието между човешките очи, което я и прави толкова удобна в края на краищата (същото важи и за електронните четци, тъй като другите екрани – ония на компютрите и телефоните примерно – са или прекалено големи, или прекалено малки).

А що се отнася до самия Киндъл, то пък неговото огромно предимство пред останалите видове електронни четци се състои в това, че всеки текст от мрежата може да се изпрати на четеца с едно щракване на мишката.

И накрая, за влака, дето съм го бил изпуснал… Ако имаш предвид влака, дето води към ваше село, бай Петре, то май ще трябва да ти отворя очите за простичкия факт, че натам ОТДАВНА вече не водят никакви релси.

Айде, със здраве!

Кнаусгор или Феранте?

Автор(и): Джошуа Ротман

През 1959 литературният критик Джордж Стайнър публикува книга на име „Толстой или Достоевски“. В нея не се задава въпроса кой от двамата писатели е по-добрият – те „и двамата са титани“, пише Стайнър. Вместо това се пита какво може да означава предпочитанието на даден човек към единия или другия. Открийте кой от двамата руснаци предпочита даден читател и защо, твърди Стайнър, след което „според мен вече ще сте проникнали в неговата собствена натура“, защото предпочитанието към Толстой или Достоевски „обвързва въображението с едната или другата от две радикално противоположни интерпретации за съдбата на човека, за историческото бъдеще и за мистерията на Бога“.

Титаничните романисти на сегашния литературен момент са Елена Феранте и Карл Уве Кнаусгор (Кньойсгор), а изкушението да се сравняват двамата е почти непреодолимо. Също като Толстой и Достоевски, Кнаусгор и Феранте са равностойни гении, чиито книги въплъщават противоположни ценности. Ако четете „Моята борба“ заедно с Неаполитанските романи, няма как да не предпочетете едното пред другото, да не откриете, че се чувствате повече у дома си в Норвегия, отколкото в Неапол, или че сте повече като Елена (или приятелката ѝ Лила), а не толкова като Карл Уве. Мета-въпросът, разбира се, е какво означават тези предпочитания. За какво всъщност става дума когато предпочетем снега пред слънцето, гневът пред непохватността, херингата пред прошутото, жените пред мъжете, севера пред юга, 1955 пред 1985? Какво разкрива за самите нас предпочитанието ни към Кнаусгор или към Феранте?

Съперничеството зависи от сходството и първият факт, който трябва да се осъзнае е, че Кнаусгор и Феранте са удивително подобни един на друг(а). Не само че и двамата са написали пристрастяващи многотомни хроники, чрез които американците могат да си представят свои алтернативни, европейски животи. Всъщност техните романи изследват сходни теми и дори разказват сходни истории. Карл Уве и Елена споделят един основен набор от житейски преживявания.

Само Елена, предполагам, би изразила нещата по този начин, но един от споделените им опити е онзи на патриархата, особено по начина, по който той е изразен в мъжкото насилие и неговите отражения. „Не изпитвам носталгия по детството ни: то беше изпълнено с насилие“, казва Елена в „Моята брилянтна приятелка“. „Яростта му прииждаше като вълна, обливаше всички помещения, шибаше ме – шибаше и шибаше, и шибаше по мен“, казва Карл Уве за баща си в Книга втора от „Моята борба“. В четвъртата книга, която ще бъде публикувана в САЩ много скоро, Карл Уве и брат му Ингве се улавят, че разговарят за детството си и „непрекъснато преминават от един инцидент към друг“. Веднъж Ингве е изгубил някакви дребни пари и баща им го е бил в мазето. Когато гумата на велосипеда му се спукала, баща им го „опердашил“. „Съдържанието на тези истории беше винаги едно и също, гневът му винаги се пробуждаше от една или друга дребна подробност, някаква безкрайна дреболия, и като такъв беше всъщност комичен. Във всеки случай ние се смеехме докато си разказвахме тия истории“, пише Карл Уве. „Беше напълно абсурдно: живеех в страх от него, казах аз, а Ингве каза, че татко контролирал и него, и мислите му дори и сега“.

Често се казва, че „Моята борба“ е книга за баналността, домашността и всекидневността, но това не са основните ѝ теми. В основата си това е книга за страха – в най-тежкия случай страхът, за който говори Ингве, когато споделя, че баща им контролирал мислите му дори и сега. Карл Уве се страхува, че баща им, докато го е тероризирал, по някакъв начин също го е и оформил. И това е така, разбира се – кое дете не е оформено от родителите си? – а когато Карл Уве описва гнева на баща си и дреболиите, които са го пробуждали, той описва и самия себе си такъв, какъвто сме го опознали в хода на хилядите страници. За Карл Уве възможността самият той да храни в себе си същия гняв като баща си е източник на ужас и, преди всичко друго, срам.

Елена и Лила живеят в свят, който е по-открито оформян от капризни и насилнически настроени мъже (направи само една погрешна крачка и някакъв мъж „ще ти размаже лицето“), а опитът им с наследството от насилието е дълбоко обезпокоителен. Стефано, синът на Дон Акиле, местен лихвар, изглежда вярва искрено, че се е избавил от насилническите склонности на баща си, но той греши – в моментите на гняв, пише Елена, „сянката на Дон Акиле можеше да подуе вените на врата му и синята мрежа под кожата на челото му“. („Възможно ли е родителите ни никога да не умират, всяко дете с неизбежност да ги съдържа в себе си?“, пита тя). Оказва се също, че насилието се изразява или преживява не само чрез тялото. Личността на Лила започва да се оформя около представата, че „трябва да внушаваш страх на ония, които сами желаят да ти го внушат“. Пиетро, професорът, за когото Елена се омъжва, използва силата си пасивно-агресивно: той просто не е в състояние да открие някакъв интерес към мисълта на съпругата си, ако тя не е отражение на неговата собствена. „Никой не знаеше по-добре от мен какво означава да направиш главата си мъжка, за да бъде приета от културата на мъжете“, пише Елена.

„Моята борба“ и Неаполитанските романи не просто разказват историята на тези трудни ранни години, разбира се. Въпреки гладките си повърхности това са метафикционални книги – и Карл Уве, и Елена са писатели (и авторски алтер-егота) – и те се простират в настоящето, докато Елена и Карл Уве пишат книгите, които ние четем. За тях миналото не просто чака, инертно, да бъде описано: миналото си има свои собствени приоритети, и самите те трябва да полагат усилия, за да могат да го виждат ясно, да го описват честно и да го разбират. Голяма част от драмата в тези книги идва от тази борба в сегашно граматическо време.

В Неаполитанските романи приятелката на Елена, Лила, представлява миналото: енергията на мястото, в което те са израснали, е концентрирана в нея и тя е музата на Елена. И все пак Лила отказва да бъде описвана: „Ти какво, да не си играеш на многознайката, на морализаторката?“, пита тя. „Искаш да пишеш за нас? Искаш да пишеш за мен?… Ще дойда и ще гледам в компютъра ти, ще чета файловете ти, ще ги изтривам.“ В „Моята борба“ полярността е преобърната: едно срамно, тревожно и смущаващо минало изглежда се прелива неудържимо в настоящето. В Книга четвърта, когато бащата на Карл Уве се опитва да се извини („Направих много погрешни неща“), Карл Уве предлага просто да забравят за всичко това: „Случиха се много неща, но сега това вече няма значение“. „НАПРОТИВ, ИМА!“, избучава баща му.

Както при Кнаусгор, така и при Феранте тази писателска борба за конфронтиране на миналото е положена върху младежката борба между потисничеството и съпротивата. Това са книги за млади хора, които се борят да се освободят от онова, което са наследили – но писани от зрели хора, борещи се за постигане на подобаващо отношение към по-младите си идентичности. Блестящите качества на тези романи – усещането, че всеки абзац, каквото и да е съдържанието му, е от решаващо значение – е резултат от тази двойственост. Някога, изглежда казват те, бях млад/а и въпреки страховете си се съпротивявах на света, който ми беше връчен. Сега съм по-възрастен/възрастна и собственото минало е нещото, на което трябва или да се противопоставям, или да приема. А може би има и алтернатива на съпротивата или приемането: тези романи изглежда клонят към метафизични идеи относно начините, по които настоящите ни Азове се отнасят към цялото протежение на животите ни. Тези идеи може би ще се прояснят в томовете, които ще се появят тепърва.

Феранте и Кнаусгор споделят тези големи теми. Но те си приличат и по други, не толкова големи, начини. И двамата са склонни към серийно разказване: книгите им са последователности от неща, разположени едно след друго. И двамата са запленени от силните емоции, особено от ония, които изглеждат необясними в светлината на деня. И двамата пишат – или се предполага, че пишат – автобиографично. (Но защо серийните, автобиографични хроники за емоции, събрани на спокойствие, трябва да бъдат толкова завладяващи точно в този момент? Въпрос за друго време). От друга страна, между тях има и много дребни различия. Кнаусгор е ироничен, Феранте – по-сериозна; Кнаусгор е бавен и отмерен, Феранте е стремителна; Кнаусгор е естет, хроникьор на моменти, докато Феранте е драматик, оркестратор на сцени.

Най-забележимата разлика е сравнително очевидна: политиката. Жените от романите на Феранте са ангажирани в политическа борба, докато Карл Уве не е; и двамата писатели се борят с проблема на мъжкото насилие, но само книгите на Феранте са смислено феминистки. Изкусително е, следователно, да се каже, че в предпочитанието на единия пред другия писател решаващият момент е политиката – че читателите с политически души, които биха искали да мислят върху неща като справедливост и история, ще клонят към Феранте, докато естетите ще бъдат по-склонни да предпочитат Кнаусгор.

Собственото ми предположение обаче е, че различията отиват по-надълбоко от това. В началните страници на Книга първа Карл Уве, като малко дете, гледа по телевизията някаква спасителна морска операция. Във вълните, както му се привижда, той открива човешко лице – „Втренчил съм се в морето без да слушам какво говори репортерът, и внезапно се появяват очертанията на човешко лице“, пише той. Толкова е запленен, толкова грабнат, че изтичва да каже на баща си, който му се скарва („Не искам да чувам и дума повече за това лице“). Вече като възрастни, пише той, „Нашият свят е затворен около самия себе си, затворен около нас, и няма изход от него“. И въпреки това той е увлечен от идеята, че има и нещо извън заобикалящия ни свят – „нещо, което не говори и което никакви думи не биха могли да обхванат, а следователно завинаги извън обсега ни, но вътре в него [света], защото той не само ни заобикаля, ние сме част от него, самите ние сме от него“. Част от вълшебството на „Моята борба“ е в това, че тя преминава, от време на време, в този друг, непознаваем свят. За разлика от Феранте, Кнаусгор изпитва носталгия по детството си, защото именно когато е бил най-уязвим, той е бил и най-възприемчив. Тази сцена, поставена в самото начало на „Моята борба“, полага залозите в романа като цяло: той ще се случва в една огромна, непознаваема вселена и ще бъде изследване на възприемчивостта във всичките ѝ разновидности.

Чувството за реалност на Феранте не е трансцендентно по този начин. В нейните книги благородството се постига тук-и-сега – и никъде другаде. Когато Елена се среща с Лила, вече като възрастна, Лила внушава – чрез неувереността, благородството и потопеността в обстоятелствата на живота си – идеята, че реалният свят е именно този свят, такъв, какъвто е:

Тя ми обясняваше, че не съм спечелила нищо, че в света няма нищо за печелене, че животът ѝ бил изпълнен с разнообразни и безразсъдни приключения също толкова, колкото и моя, и че времето просто ни се изплъзвало без всякакъв смисъл, и че било хубаво просто да се виждаме от време на време, за да дочуваме лудешкия звук на ума на едно ехо в лудешкия звук на ума на другото.

Това са две различни визии за реалността. Кнаусгор ни предлага прозрения за отвъдното, докато Феранте предлага достойнството и конкретността на света, който всички споделяме. Самота или приятелство; духовност или материалност; невидимото или онова, което се намира право пред нас; непознаваемият свят или светът такъв, какъвто е – това са някои от нещата, които се намират под предпочитанията ни към Кнаусгор или Феранте.

Джошуа Ротман е американски журналист и сътрудник на списание New Yorker, където пише основно по въпроси на изкуствата и културата.

Коментари (1)

- 09-09-2016|Златко

И отново малко обмени на реплики откъм Фейсбук:

Sevdalina Valentinova Mitova Имам съвсем различен критерий: Когато искам да чета философии – чета философи, когато искам да чета за Бог – чета Светите отци, когато искам роман…, ами в момента е Майкъл Добс!

Списание „Либерален преглед“ И Богомил Райнов?

Sevdalina Valentinova Mitova Да, в един отдавнашен живот…

Списание „Либерален преглед“ Брей, как чета мисли…

Sevdalina Valentinova Mitova Мисля, че не е до Вашите способности да „четете мисли“, а до съвсем логично заключение: Хората, расли по време на соца са чели Богомил Райнов:)

Списание „Либерален преглед“ Но само НЯКОИ от тях днес споменават Майкъл Добс редом с хора като Кнаусгор или Феранте…

Sevdalina Valentinova Mitova Интересно щеше да е мнението на Тери Пратчет, по въпроса…

Списание „Либерален преглед“ Спомням си, на времето имаше един хубав американски филм, с Уди Алън в главната роля. „Подставено лице“ му е името. Та в него главният герой, Уди, който е простичък нюйоркски букмейкър, внезапно става много известен, щото го слагат като подставено лице да представя за свои сценариите на някои от най-големите телевизионни сценаристи, щото е времето на Маккарти и те всите наредени в черните списъци. Хубаво, ама по едно време взеха така да му се увъртат много засукани, ентиликтуални мацки, и нашият реши да се просвещава. Отива значи Уди в една манхатънска книжарница и пита, „абе, тука хората какви така книжки си купуват?“ А продавачът му вика, „ами Толстой, Достоевски“. „Тъй ли“, отвръща Уди, „я дай тогава тук два-три Толстой и пет-шест Достоевски, пък да видим колко ще сваря да опаткам до утре сутринта“…

Sevdalina Valentinova Mitova Някои думи ми са непознати – ентиликтуални мацки, увъртат, засукани, сваря да опаткам…Това ли е речникът на „авторитетите в литературата“в БГ? Нямам намериние да Ви обиждам.Само констатирам! Същото е и в други сайтове с претенция за „култура и духовност“.Не сте само вие, ако това ви успокоява…

Как отвращението е накарало хората да работят заедно

и да изграждат цивилизации

Автор(и): Катлийн Маколиф

Младият човек правел секс с кучето си. Всъщност той изгубил девствеността си с него. Връзката им все още била много добра; кучето изглежда нямало нищо против. Но съвестта на мъжа го измъчвала. Не вършел ли нещо неморално?

В търсене на професионален съвет той изпратил имейл до Дейвид Пизаро, който преподава морална психология в университета Корнел в Ню Йорк. „Отначало си помислих, че се опитва да ме пързаля“, казва Пизаро. Изпратил на младия човек линк към статия за секса с животни и си мислел, че с това нещата ще приключат. Но младежът отговорил с допълнителни въпроси. „Постепенно започнах да разбирам, че това момче е напълно сериозно“.

Макар че Пизаро е сред водещите учени в областта си, му се наложило да се побори малко със себе си, докато изпрати подходящ отговор. „Онова, което в края на краищата написах беше: ‚Не мога да кажа, че това е някакво морално прегрешение. Но в нашето общество със сигурност ще си имате работа с доста хора, които намират поведението ви странно, защото то е странно. Това не са неща, за които хората обичат да слушат.“ Към което аз добавям: „Бихте ли искали дъщеря ви да има връзка с някой, който е правил секс с кучето си? Отговорът е не. И това е от решаващо значение: животните не могат да пишат есета по въпроса как някой е злоупотребявал с тях поради любовта им към хората. Аз бих потърсила професионална помощ за това“.

По същество, Пизаро определя поведението на младия човек като откачено, тревожещо и предизвикващо стрес, но не желае да го осъжда. Ако това не ви харесва особено много, то най-вероятно вие изпитвате отвращение при самата мисъл как някой прави секс с куче. Но дали човекът се държи неморално? Поне по собствените му думи, на кучето не била причинена никаква вреда.

Ако имате трудности с определянето на това какво точно в поведението на младия мъж изглежда погрешно, психолозите вече имат понятие, с което обозначават обърканото състояние, в което се намирате. Вие сте морално слисан/а.

Един все по-увеличаващ се корпус от изследвания на Пизаро и други учени показва, че моралните съждения не винаги са продукт на внимателно размисляне. Понякога ние просто чувстваме, че дадено действие е погрешно, дори и ако не може да се покаже никой, който е пострадал от него. Нерядко правим светкавични съждения, а след това – по думите на Джонатан Хайт, социален психолог от Нюйоркския университет – „конструираме post-hoc [допълнителни] оправдания за тези чувства“. Това усещане, както показват различни видове научни изследвания, е оформено от усещането за погнуса – емоция, за която повечето учени смятат, че е възникнала, за да ни предпазва от паразити. Маркирана от възклицания като „Пфуй!“ и „Уа!“, погнусата ни кара да се отдръпваме в ужас пред неща като изпражнения, хлебарки или дървеници, пиявици и всичко друго, което ни отвращава. Някъде в далечното ни родово минало същото усещане, което ни кара да потръпваме при докосването на мъртво животно или да изпитваме гадене при неприятна миризма, е било кодирано в най-дълбоките ни убеждения – от етиката и религиозните ценности до политическите възгледи.

Ключовата роля на отвращението при оформянето на моралните ни усещания се отразява и в езика: мръсни дела; лигаво поведение; гнусен негодник. Обратно, чистотата е много близо до божествеността. Ние търсим духовна чистота. Корупцията може да ни изцапа, така че избягваме злото.

Пизаро изпитва дълбоко отвращение пред мисълта да използва отвращението като морален компас. Ако хората биха се осланяли на него, предупреждава той, това би ги довело до сериозни грешки. Да се отхвърля хомосексуалността поради това, че някой я намира нещо отвратително, е един от основните примери за тази опасност. „Винаги казвам на студентите си: като хетеросексуален мъж не бих казал, че ако ми покажете снимки на определени полови актове между мъже, няма да се почувствам отвратен. Но за мен задачата в такъв случай е да си кажа: какво общо, по дяволите, има това с етическите ми убеждения? Казвам им също, че ме отвращава и представата за секс между двама непоносимо грозни хора, но това не ме води до мисълта да се боря за законодателна забрана на секса между грозните хора.“

Бездомните хора са друга група, за която често се говори лошо, може би защото те също пробуждат някои от алармените сигнали на отвращението, което прави по-лесно за обществото да ги дехуманизира и ги изкара виновни за престъпления, които не са извършвали. „Мое етическо задължение е да направя така, че тази емоция да не ми влияе по начин, който евентуално може да погази нечия човешка същност“, казва Пизаро.

Самият той познава по-добре от повечето хора трудностите, свързани с усилието да не се допусне намеса на чувството за погнуса в етическите съждения. Толкова е гнуслив, че трябва да разчита на помощта на студентите си, за да избира всички снимки на отвратителни неща, които използва в лекциите си по морално разсъждаване. „Нужно ми беше брутално умствено усилие, за да се освободя от някои от нагласите си“, казва той. „Считам за интелектуално постижение това, че станах по-либерален по доста голям брой въпроси“.

Но проклятието да бъде изключително податлив на чувството за погнуса се е оказало и доста полезно за работата му: то му е дало остри прозрения относно начините, по които тази емоция може да управлява моралното мислене.

Ако не ви се вярва, че паразитите биха могли да имат някакво влияние върху принципите ви, то помислете за следното: нашите ценности действително се променят, ако в наша близост има някакви инфекциозни причинители. В експеримент, проведен от Симони Шнал, социална психоложка от университета Кеймбридж, студентите са били помолени да направят преценки относно различни видове поведение, които изглеждат съмнителни от морална гледна точка, като например да се лъже в автобиографична справка, да не се върне намерено портмоне или, далеч по-радикално, да се стигне до канибализъм, за да се спаси собствения живот след самолетна катастрофа. Участниците в експеримента са били разположени на различни работни банки, някои от тях оплескани с остатъци от храна и с огризани моливи за писане, а други – без такива „подробности“. Онези, които са се намирали на „оплесканите места“, по правило са преценявали тези простъпки като далеч по-непростими от онези, които са се намирали на чисти банки. При други подобни експерименти участниците, без да го знаят, са били разположени по места, предварително обработени със спрейове с особено неприятна миризма. Резултатите са почти същите както и в първия случай. Предбрачният секс, даването на подкупи, порнографията, неетичната журналистика, женитбите между първи братовчеди – всички тези неща стават далеч по-отблъскващи, когато участниците в експеримента се чувстват погнусени.

Хората, намиращи се в състояние на погнуса, са освен това по-склонни да откриват зли намерения в сравнително безвредни постъпки. В експеримент, проведен от Хайт и неговата асистентка Талия Уитли, участниците са били подложени на хипноза, за да изпитват вълна от погнуса при среща с думите вземам и често.След това им е била дадена за четене история, в която се разказва как Дан, председател на студентски съвет, се опитва да избере теми, които студентите и преподавателите да дискутират. Историята не е имала някакъв специален морален подтекст. Но въпреки това участниците, подложени на хипноза, са били много по-подозрително настроени към мотивите на Дан, в сравнение с останалите. Опитвайки се да обяснят отвращението си към Дан, участниците често са предлагали оправдания от рода на: „Изглежда, че той си има нещо друго на ум“ или „Дан е сноб, който търси популярност“.

Безобидни сексуални актове също могат да придобият подтон на неморалност, ако човек има на ум неща като бацили. Когато на участниците в едно от изследванията на Пизаро бил показан знак, препоръчващ използването на кърпички за ръце, те били много по-строги в съжденията си за мастурбиращо момиче с плюшено мече в ръка или мъж, който прави секс в леглото на баба си, докато се предполага, че пази жилището ѝ.

В тези резултати има сравнително ясна структура на повторения, както показват изследванията на Марк Шалер и Дейман Мъри, психолози от университета в Британска Колумбия. Хората, на които по някакъв начин е припомнено за опасността от заразни заболявания, са по-склонни да се придържат към конвенционални ценности и да изразяват прибързано презрение към всеки, който нарушава обществените норми. Загатванията за болест могат дори да ни направят по-благоразположени към религията. В едно от изследванията участниците, изложени на неприятна миризма, след това са били по-склонни да се съгласяват с библейски мъдрости в сравнение с ония, които не са били подлагани на такива дразнители.

Колкото и интригуващи да изглеждат тези резултати, те все пак трябва да се интерпретират предпазливо. Когато от нас се изискват някакви морални съждения в реалния живот, ние обикновено имаме повече информация, отколкото при лабораторни условия – например какво е поведението на хората, как те се държат по принцип, различни смекчаващи или обясняващи обстоятелства и пр. „Върху моралните съждения оказват влияние множество неща и отвращението е само едно от тях“, подчертава Пизаро. При по-сложните обстоятелства на ежедневието, прибързаните съждения, основаващи се на инстинктивна погнуса, без съмнение по-късно биват донякъде смекчени от логика и размисъл, което ни води до промяна на първоначалната преценка или дори приемане на факта, че те не представляват етическо нарушение. Нещо повече, в реалния живот отвращението въздейства върху една вече добре оформена система от ценности. Една мръсна маса или противна миризма няма да превърнат сексуално свободните хора в превзето-скромни, атеистите в религиозни фанатици или хората със самостоятелно мислене в конформисти. „Промяната на поведението е временна и скромна по размери“, подчертава Пизаро. „Ако бихте искали да повлияете върху поведението на хората, налице са далеч по-мощни начини за това“.

И все пак, да сте гнуслив/а по темперамент е нещо, което може да има значителни, дългосрочни влияния върху нагласите и вярванията ви. Пизаро и други учени са открили, че за гнусливите хора е по-вероятно да поддържат възгледи, характерни за консервативната страна на политическия спектър. Те обикновено са „твърди“ по въпроса за престъпността, противници на свободния секс, абортите и правата на хомосексуалните хора – и по принцип авторитарни като житейска ориентация. По-склонни са да мислят, че децата трябва да се подчиняват на родителите си безпрекословно и поставят по-силен акцент върху социалното сцепление и спазването на конвенциите. Макар и свидетелствата в полза на това да не са толкова силни, има указания дори, че гнусливите хора са и по-силно финансово консервативни (те са против по-високото данъчно облагане и правителствените разходи).

Изследователите са открили една и съща връзка между чувствителността към погнуса и политическата идеология сред 122 нации, разпилени по цялото земно кълбо – по принцип във всички страни, в които е имало достатъчен брой респонденти, за да може да се извърши статистически анализ. В Journal of Social Psychological and Personality Science резултатите се обобщават по следния начин:“Всичко това дава силни основания да се смята, че отношението [между гнусливост и политически консерватизъм] не е продукт на някакви уникални характеристики на САЩ (или, по-широко казано, западните демократични политически системи). Изглежда по-скоро, че чувствителността към погнуса има връзка с консерватизма сред най-различни култури, географски региони и политически системи“.

Тези и други подобни на тях изследвания поставят очевиден въпрос: как паразитите са успели да се промъкнат в моралния ни кодекс? Разбира се, това е трудно да се обясни, но Валери Къртис от Лондонския институт по хигиена и тропическа медицина предлага хипотеза, която – ако и невъзможна за проверяване – ни предоставя възможен сценарий и със сигурност звучи достоверно. Свидетелствата от изследвания на праисторически находища показват, че нашите далечни предци може и да са се грижели за чистота и хигиената си повече, отколкото ние обикновено допускаме. Някои от най-ранните праисторически артефакти включват неща като гребени и специални места за изхвърляне на животински кости, черупки, остатъци от растения, човешки екскременти и други отпадъци, които биха могли да привлекат паразити или хищници. Ранните хора, предполага тя, може би са гледали с подозрение и неодобрение на онези от тях, които не са отстранявали боклука си, извършвали телесните си потребности където им скимне или не са полагали усилия да чистят косите и телата си от въшки. Тези актове на мързел и небрежност, които излагат цялата група на неприятни миризми, телесни отпадъци и опасност от инфекции, са пораждали чувства на отвращение, а по асоциация това се е свързвало и с извършителите им. За да бъдат вразумени, те сигурно са били посрамвани и отделяни от останалите, а в краен случай и прогонвани – което е точно начина, по който и самите ние се държим към потенциални носители на зарази. Ние не искаме да имаме нищо общо с тях.

Преди около 10,000 години някои от номадите започват да експериментират с един радикално нов начин на живот: земеделието. Това води до създаването на първите по-големи селища, но заедно с него и до разпространяването на инфекциозните болести с удивителна, непозната дотогава скорост. Напредъкът на земеделието създава условия и за разпространение на болести, несъществуващи преди това.

За разлика от нас, предците ни не са разполагали със силни и устойчиви имунни системи, така че само най-силните и издръжливите от тях са успявали да оцелеят. Ние сме наследници на изключително корави хора с имунни системи, далеч превъзхождащи ония на съжителите им.[42]

Именно в тази критична фаза от развитието на човечеството предците ни са започнали да практикуват масови религии, чиито богове обещават да наградят добрите и накажат злите. Най-важните изисквания в тези нови религии обикновено са свързани с повели за чистота и поддържане начини на живот, за които ние днес знаем, че играят ключова роля при избягването на заразни болести (като например изискването за ритуално миене преди молитва или употребяване само на чисти, специално приготвени храни).

Религията е идеален разпоредител на обществено здраве, тъй като много от поведенията, най-често водещи до разпространение на болести, се провеждат зад затворени врати. Човек може да се скрие от съжителите си, но не и от всевиждащото око на един всесилен Бог, който ще го накаже за всеки акт на нечистота, включително и духовна.

Разбира се, големите световни религии се отнасят до много повече и по-всеобхватни неща от просто хигиената. Всъщност те са най-загрижени за духовната чистота, свещения дълг и запазването на душата. Но използването на отвращението като средство за наказване на хора с подозрителни здравни навици лесно може да се издигне до ранга на морално възмущение, с цел осъждане на неща като жестокост, алчност и злост. Това пренасочване на емоцията дава на обществото нови ползи, тъй като антисоциалното поведение, за разлика от хигиенните навици, е трудно за сдържане и контролиране без намесата на един всесилен и отмъстителен Бог.

Може да се предполага, следователно, че погнусата е играела силно „развойна“ роля при оформянето на нашите закони, политики и начини на управление. Еволюцията е поставила началото, като е направила предците ни гнусливи към паразитите и онези човешки поведения, които ги излагат на опасност от зараза. Оттам нататък топката е поета от културата, която трансформира хората в супер-кооперативни същества, готови да се подчиняват на споделени кодекси на поведение.

Тази хипотеза относно човешката история е убедителна в най-общи черти, с изключение на една подробност: тя най-вероятно преувеличава ролята на биологията в по-новото развитие на собствения ни вид. За разлика от широко разпространените разбирания, човешкият мозък не е престанал да се развива след като хората са станали „цивилизовани“. Той продължава да се развива – и то може би най-силно именно в онези свои области, свързани с отвращението.

Разбира се, това е само предположение. Но откритията от областта на генетиката изглежда го потвърждават в някаква степен. Едно от най-удивителните открития, свързани с широкото разпространение на технологии за изброяване и класифициране на човешкия геном е, че всъщност човешката еволюция се ускорява все повече. Така например, адаптивните мутации в нашия вид са се увеличили около сто пъти през времето, откак сме започнали да се занимаваме със земеделие и, колкото повече се приближаваме към настоящето, толкова по-бързо се натрупват тези адаптивни мутации. (Това, разбира се, е обяснимо, като се има пред вид, че ходът на цивилизацията непрекъснато ни изправя пред задачи и предизвикателства, липсващи в „голата“ природа).

Но най-бързо променящите се секции от човешкия геном регулират функциите на имунната система и мозъка. Имайки предвид ролята на погнусата при координирането на нашите физически и поведенчески защити срещу инфекции, то не е далеч от мисълта да се допусне, че онези части от мозъка, свързани с тази емоция, може и да са преминали през фази на значително пре-моделиране в хода на цивилизацията.

По тази причина някои от хората, занимаващи се с тези теми, са стигнали до заключението, че на отвращението трябва да се гледа като на „свещен дар“. Така например Леон Кас, председател на Президентския комитет по биоетика по време на управлението на Джордж У. Буш, ни съветва да ценим „мъдростта на отвращението“. Според него този вътрешен глас ни предупреждава когато е прекрачена някоя морална граница.

Едва ли е нужно да се пояснява, че хора като Пизаро съвсем не са очаровани от подобно розово разбиране за ролята на отвращението в социалния живот – и не без причини, разбира се. Както вече видяхме, отвращението лесно може да ни накара да повярваме, че предразсъдъците ни са правилни, тъй като се „потвърждават“ от недвусмислени телесни реакции. С това то става лесна база за оправдаване на всевъзможни стигматизации – на емигранти, хомосексуални или бездомни хора, грозни или такива със свръхнормено тегло, и т. н.

И макар че не може да се очаква от хората да потискат с лекота моралните си усещания, Пизаро би искал да ни накара да подлагаме тези чувства на изпитание, с помощта на здравия разум и логиката. За достигането на нови и непопулярни за времето си етически решения – например човек да се противопостави на робството или да отказва да яде животни по морални причини – може и да е необходимо много дълго време, но в неговия ход, твърди ученият, новите ни ценности могат да станат също толкова автоматични и интуитивни, колкото и старите.

Разбира се, да се смята, че паразитите са онези, които „потайно направляват“ ценностите, около които се въртят някои от най-мощните и най-разделителни дебати на съвременността, е нещо безумно и абсурдно. Абортите може и да изглеждат нещо грозно и противно за хора, склонни към бърза погнуса, но, разбира се, моралният въпрос, около който се върти този спор е дали тук става дума за убийство или не. Противопоставянето срещу гей-правата сигурно е свързано за повечето им противници със загриженост за неща като „необходимостта“ децата да се отглеждат в традиционно семейство, с мама и татко, отколкото с отвращение пред мисълта за анален секс. Враждебността към емигрантите е свързана най-вече със страховете за собственото съществуване, с риска, че те могат да ни отнемат работни места и привилегии, които считаме за собствена, а не тяхна, „социална даденост“ – а не толкова страховете, че те могат да носят зарази. Не всичко на тоя свят се върти около паразитите. Но да се мисли за влиянието на инстинктивните усещания на отвращение и погнуса при някои от привидно ‚рационалните“ ни културни и политически предпочитания без съмнение е нещо, което открива пред нас перспективи, заслужаващи сериозно внимание.

Паразитите (погнусата, отвращението), разбира се, не са всичко, нито дори най-важното нещо на тоя свят – освен при случаите, в които ни карат да „вземаме решения“, от които зависят прекалено много и прекалено важни неща.

Катлийн Маколиф е американска журналистка и писателка, чиито текстове са публикувани често в издания като The New York Times, Smithsonian, Discover и The Atlantic. Последната й книга е

This Is Your Brain on Parasites (2016). Живее в Маями.

Пазете се от разрушаване на държавата!

Автор(и): Тимъти Снайдър, Лука Лисяк Габриелчич

Интервю с американския историк Тимъти Снайдър

Лука Лисяк Габриелчич: как се отнася последната ви книга, „Черна земя“, към предишната ви монография, „Кървави земи“, в която се опитахте да напишете изчерпателна нова история на онези територии в Източна Европа, които са пострадали от онова, което наричате „двойна окупация“ от нацистка Германия и Съветския съюз?

Основната идея в „Кървави земи“ е, че сме пропуснали да забележим едно от основните събития в най-новата европейска история: това, че 13 милиона цивилни граждани – цивилни и военнопленници, а не войници на активна служба! – са били убити по политически причини в едно доста ограничено по площ място, за доста кратко време. Въпросът в тази книга беше: „Как е могло това да се случи?“ Разполагаме с някаква история на съветския терор, на Холокоста, на украинския Гладомор, на германските престъпления срещу цивилни лица. Но всички тези престъпления са се случили на едни и същи места за много кратко време, така че защо да не ги разглеждаме като едно продължително събитие, и да проверим дали не биха могли да бъдат обединени под един-единствен смислен наратив? Смисълът беше да се преодолеят ограниченията на националната история, която подчертава определени събития, като напълно пропуска други. Вместо да се концентрирам върху отделни нации, аз разглеждах територията, където са се случили тези убийства.

Другото, което ми се щеше да направя, беше да преодолея онова, което смятам за изкуствено разделение между нацистко-германската и съветската история. Разбира се, това са различни системи, но се е случило така, че територията, на която и двете са били най-смъртоносни, е една и съща. Трябва да е имало места, на които те са си взаимодействали и единственият начин да се отговори на този въпрос е да се разглежда територията, а не системите.

Целта ми беше да предоставя перспектива, която да ни позволи да видим едно цяло, голямо събитие, което започва през 1939 и приключва през 1945. Исках да разкажа една история, която включва преживяванията на жертвите, извършителите и народите, включени в нея, както и двете главни системи. След като това е направено, вече е напълно легитимно да се пита коя точно би била най-подходящата интерпретация на най-голямото от тези престъпления, Холокостът.

Кървави земи беше хоризонтален проект, описващ историческите преживявания от териториална перспектива. Черна земя е вертикален проект: избрах едно от тези събития и се опитах да го обясня.

Въпреки новаторския подход, изходната точка на обяснението ви е удивително традиционна: започвате с мирогледа на Хитлер. Подчертавате нещо, което е един вид историографска баналност: че Хитлер е бил не просто радикален националист, а и специфично-расов натуралист.

Проблемът при обясняването на Холокоста (а може би и на германските престъпления от Втората световна война изобщо) чрез мирогледа на Хитлер, се състои в това, че такова обяснение няма особено голям смисъл в контекста на германската история. Мирогледът на Хитлер има само малко общо с Германия, той касае една много по-голяма визия за Евразия. Онова, което искам да кажа е: „да, идеологията има гигантско значение, но ние не можем да разберем в какво точно се състои то, докато не започнем да следваме германската власт отвъд границите на Германия“. Аз вземам идеите на Хитлер на сериозно. В този смисъл вие сте прав когато казвате, че това е много старомодна книга. Новото тук е, че се опитвам да виждам импликациите ѝ в области, в които германските източници не могат да ни кажат цялата история – понеже са написани на руски, идиш, полски и други източноевропейски езици – и да разглеждам начините, по които тази идеология е била реализирана по местата, където това наистина е имало значение.

Поставяйки историята на Холокоста така дълбоко в контекста на борбата между нацистка Германия и Съветския съюз, не се ли безпокоите, че бихте могли да бъдете обвинени в ревизионизъм?

Не искам да свеждам Холокоста до един вид странично събитие на търкането между две империи. Холокостът е резултат от разбирането на Хитлер за историята като борба между расите, както и превръщането на германската държава в инструмент за разрушаване на други държави и създаване на свят без евреи. Съветският съюз се появява в картината защото, следвайки собствените си, много различни цели, той също разрушава държави. През 1940 г. Съветският съюз разрушава трите Балтийски държави – и в никакъв случай не е просто съвпадение това, че Холокостът започва именно в тези области. Историята е не за големия сблъсък между две империи, а за микро-историите на двойната окупация.

Разрушаването на държавите, казвам в книгата си, е нещо, което ви довежда много надалеч. Когато Германия разрушава Австрия през 1938, във Виена стават възможни неща, които не са възможни в Германия. Когато Чехословакия е разрушена през 1939, евреите са подложени на преследвания, които не са възможни в Германия. Когато Германия нахлува в Полша през 1939, тези преследвания могат да бъдат доведени до ниво, което не е възможно по други места. Но дори и в този момент Холокостът все още не е възможен. Той става възможен едва когато германските сили навлизат в райони, където Съветският съюз наскоро е разрушил държавите, с техните законови и социални структури.

Искам да бъда ясен по този въпрос: не че Сталин е възнамерявал да осъществи Холокоста. Просто Съветите са разрушили по изключително насилствен начин политическите институции на определени места. Когато германците на свой ред разрушават съветските институции, това създава местните условия, които правят Холокоста възможен. Именно в тези области германците научават за пръв път, че тоталното унищожение на евреите действително може да бъде осъществено.

Макар и да цитирате Хана Аренд само спорадично, много от аргументите ви изглежда се основават на нейния анализ на тоталитаризма – особено твърдението ѝ, че нацизмът, за разлика от фашизма, се стреми да отмени държавата и да я замени с безпрецедентна система на расова доминация.

Цялата книга дължи много на Хана Аренд. Всеки, който работи по тези теми, се ангажира с Аренд по един или друг начин. Аз го правя, като доразвивам идеите ѝ. Видът спекулативна история, която тя пише, с неизбежност представя някои неща погрешно; онова, което се опитвам аз, е да видя къде тя е била права в светлината на нещата, които сме научили от 1950-те насам.

Има четири начина, по които според мен тя е много важна за изследванията ми. Първият е начинът, по който тя третира идеологията. Хората са склонни да предпочитат последователността пред фактуалността. Ако Хитлер разказва история, според която човешките същества са по принцип част от [дивата] природа, а евреите са разрушили това естествено състояние на нещата, тоест, ако елиминираме евреите, природата ще се върне на мястото си – то това е история, която не е вярна, но е последователна. Всичко случващо се може да бъде представено по такъв начин, че да се вписва в тази история. Това разбиране за идеологията като машина, която може да абсорбира фактите, е много важно.

Вторият начин е онзи, по който тя разбира тоталитаризма. Онова, което Аренд разбира под тоталитаризъм не е всемогъщата държава; за нея това е пълният разрив между публичното и личното. Това не включва непременно неща като администрация и бюрокрация; то касае преди всичко непоносимия натиск върху индивида. Както посочвам в Кървави земи, този непоносим натиск е най-остър там, където двете системи се сблъскват. Той се случва по места като Вилнюс или Рига през лятото на 1941 повече от където и да било другаде.

Третото нещо е нейното разглеждане на империализма. Мисля, че тя е права в твърдението си, че в края на деветнадесети век се случва нещо много важно с представата за това какво е империя. Това е по същество нейна интуиция – основните ѝ източници са романите на Джоузеф Конрад – но все пак мисля, че тя е права в предположението си, че расиализацията на империята играе ключова роля при пораждането на тоталитаризма. Хитлер, а и не само той, гледа онова, което се случва в Африка – и до някаква степен в Америка – а след това прилага представата за расовата империя в Европа, по много груб и опростен начин. Тя е права, когато подчертава, че това не би могло да се случи без колониалния опит в Африка.

Четвъртият, и може би най-важен пункт е нейното обяснение за това как Холокостът е могъл да се случи. За да убиете някого [по „законен“ начин], вие първо трябва да убиете юридическата личност – трябва да премахнете [защитата на] закона от човека, когото убивате. Мисля, че тя е фундаментално права в това. Видяла е как юридическата личност бива убита, стъпка по стъпка. Цялата историография на Холокоста, като се започне с Раул Хилберг, следва това прозрение. Хитлер идва на власт през 1933, Нюрнбергските закони са прокарани през 1935, последвани от арианизацията на еврейското имущество, която стига върха си през 1938. Холокостът е представен като вид постепенен, стъпка по стъпка процес вътре в самата Германия. Онова, което се опитвам да покажа аз е, че това не е реалната предистория на Холокоста: това не е основният начин, по който Холокостът се осъществява. Основният начин да се убие закона в личността…

… е да се убие държавата.

Точно така. Хана Аренд не вижда това, понеже е германка. Тя е западноевропейска еврейка, такива са и приятелите ѝ. Онова, което нацистите научават на Изток обаче е, че ако премахнете закона напълно, то стават възможни неща, които не биха били възможни другояче. Така че аз приемам прозрението на Аренд, което смятам за правилно, и го радикализирам.

Представяте разрушаването на съветските държавни структури през лятото на 1941 като ключовата стъпка, водеща от преследването на евреите към тяхното унищожение.

Тук исках да бъда внимателен. Много трудно е да се избегне една определена идеологическа клопка. Едно от клишетата върви така: „нацистите и съветите са едни и същи“. Не, те не са: идеологиите им са много различни. Това би било нещо от вида, които чувате отдясно. Отляво, от другата страна, се чува пък: „Не можете изобщо да сравнявате нацистите и съветите, това е много опасно релативиране“. Но това е историческа безсмислица. Почти всеки човек [от определено поколение] в Източна Европа е преживял и двата вида режими, по един или друг начин. Словения по един начин, Естония по друг, Смоленск по свой собствен начин. Но жителите на всички тези области са имали личен опит, който включва както сталинския, така и нацисткия режим. Ако кажете, че не можело да говорим за тия две системи заедно, то твърдите, че историческият опит на 150 милиона души трябва да бъде премахнат от дискусията. Това е смехотворно.

Поради всички тези политически импликации човек трябва да бъде много внимателен с това как представя твърденията си. Аз се опитвам да обясня последиците от разрушаването на съветските държавни структури вътре в един по-голям социологически аргумент, касаещ разрушаването на държави, при което Австрия е крачка първа, Чехословакия е крачка втора, а Полша – крачка трета. Но специалното при окупираните области на Съветския съюз е, че огромна част от тях са били обект на двойно държавно разрушаване.

В Австрия германските политики вече са много по-радикални, отколкото са били в Германия. В Полша германците успяват да разрушат държавата със сила, да избият нейния елит, да елиминират целия полски граждански кодекс и дори да твърдят, че полската държава никога не е съществувала като законов субект, което е нещо много радикално. Това им позволява създаването на неща като гетата, но не съвсем и Холокоста, все още не. Отново, аз не твърдя, че Съветският съюз е проправил пътя към Холокоста нарочно. Твърдя обаче, че той е бил много добър в разрушаването на държави. По-добър от Германия. В Естония, Латвия и Литва съветите са невероятно ефективни: елитите са елиминирани – или депортирани, или избити – законовият кодекс е премахнат. Съветите също казват, че от законова гледна точка тези държави никога не са съществували и стигат дотам да преследват хора за това, че са работили в държавния апарат преди 1940. Освен това се освобождават от правата на собственост почти моментално – нещо, което отнема на германците години.

Това е от ключова важност за динамиката на Холокоста, нали?

Да, но трябва да разбираме, че тези съветски мерки не са насочени против евреите като евреи. Въпреки това те имат определени следствия когато пристигат германците. Фактът, че правата на собственост не съществуват означава, че когато германците пристигат, латвийците и литовците започват да казват „това беше моят магазин, това беше моята къща“ и, ако евреите кажат, „не това беше мое“, то ще понесат незабавни тежки последици. Разрушавайки всички форми на институционална защита, съветите, без да искат, са направили много по-лесно за германците да преследват евреите в много по-голям мащаб отпреди това.

А освен това роля играе и политическата психология. Навсякъде, където един окупатор замени друг, хората трябва да дават обяснения какво са вършили при предишната окупация. Това винаги създава опасна динамика, но в случая тя е хипер-интензивна, тъй като съветите са създали перверзна система, при която известна степен на колаборация е неизбежна. А след това идват германците и казват: „Съветите са евреи, а евреите са Съвети“. Внезапно това премахва бремето на отговорността от литовеца, украинеца, белорусина или поляка, които могат да си кажат: „Да, разбира се, всичко това е тяхна вина“. Това означава, че всичко, което сте вършили при съветската окупация – всичко, което сте били принудени да вършите – може да бъде изличено.

Митът за юдео-болшевизма е бил много удобен.

Именно. Бихме могли да говорим за броя на евреите в комунистическата партия, но решаващото е, че приравняването на евреите с болшевизма, ако и да не е вярно, е много удобно. Има причини, поради които този мит става толкова общоприет по време на германската окупация или защо е бил понасян. Много хора в окупираните зони вземат участие в погромите срещу евреите, които са обвинявани за болшевизма. Ние сме много добри в лъженето, а също и в убиването. Но онова, в което сме много слаби, е да си признаем, че сме убивали в името на една лъжа. Щом само веднъж сме започнали да убиваме, то лъжата, заради която сме убивали, трябва да стане истина.

От социологическа гледна точка юдео-болшевишкото обяснение става много ефективно щом само латвийците, украинците, литовците, естонците и руснаците могат да се споразумеят кой точно трябва да носи вината за престъпленията на един режим, на който всички са сътрудничили; това са евреите. Това им позволява да оневинят самите себе си. Понякога в напълно буквален смисъл: германците казват на членовете на комунистическата партия: „можеш да измиеш петното на колаборационизма, ако убиеш някой евреин“.

Мисля, че този механизъм е най-добре показан във вашето описание на съдбата на виенските евреи след Аншлуса [присъединяването]. От никого не се е очаквало наистина да повярва, че евреите са отговорни за предишния режим, но на населението е бил даден недвусмислен сигнал: обвинете за всичко евреите и ще бъдете добре.

Това е, което ме поразява най-силно. То показва, че австрийците – хора най-вече от средната класа – са имали точно същото поведение като неграмотните полски селяни. Когато стигнете истински близо до източниците и зачетете описанията на тогавашното ежедневие, вие виждате, че през нощта между 10 и 11 март 1938, хора, които преди това не са били нацисти – социалдемократи или членове на Отечествения фронт [това не е грешка! Названието е именно Fatherland Front, бел. пр.] – са се присъединили към тълпите, зяпащи унижението на евреите. Причината е в това, че евреите са били нарочени като хората, които носят отговорността за предишния режим. Всички сме виждали снимки на евреи, принудени да търкат улиците на Виена, но обикновено забравяме, че те са изтривали само една-единствена дума – Österreich. В същото време, в което Австрия е била разрушавана, те са били идентифицирани с нея. Смисълът на това е очевиден: Австрия е изчезнала и те трябва да изчезнат заедно с нея. През 1941 същият вид сцени се повтарят малко по-на изток и на север, но с много по-голямо насилие, тъй като по това време нацисткият режим вече е твърдо решен да унищожи евреите.

Опитвате се да деконструирате психологическите обяснения, основаващи се на идеята за „националния характер“ (като например това, че германското съгласие с Холокоста било следствие от техния „респект пред авторитети“, че датските евреи са били спасени защото скандинавците са почтени хора, че източните евреи са загинали, защото славяните и балтийските народи са лицемерни селяни и т. н.)

Едно от ироничните неща при изследването на Холокоста е, че етническите предразсъдъци се промъкват обратно в историческия анализ – до степен, при която се превръщат в доминантната рамка на наратива. Самата идея, че датчаните са се държали по определен начин, защото „са датчани“, е нещо изключително – не бихме си послужили с подобен аргумент в никаква друга област, така че защо го правим, когато става дума за Холокоста? Мисля, че Холокостът е последното място, на което би трябвало да се използват етнически аргументи.

Вгледайте се малко по-задълбочено в историческата социология и ще откриете, че има много слабо съотношение между нивата на предвоенен антисемитизъм и локалната динамика на Холокоста. Налице е обаче много силно съотношение между нивата на разрушаване на държавите и броя на убитите евреи. В Дания 99 процента от евреите оцеляват, а в Естония 99 процента са убити. Но Дания и Естония са доста подобни една на друга страни преди войната. От друга страна, никой не може да каже, че Съветският съюз и Полша са били подобни в някакъв смисъл. И все пак и на двете места около 95 процента от евреите загиват. Тези две страни имат много различни политически институции, социални структури и манталитети преди войната; общото между тях е, че окупационните структури по време на войната са по същество еднакви. Или вземете за пример полските евреи, живеещи във Франция: за тях е било много по-вероятно да загинат, отколкото за френските евреи, но не поради някакъв полски антисемитизъм, а защото не са имали връзка с някоя суверенна държава.

Накъдето и да погледнете, откривате, че не националните стереотипи са нещото, чрез което може да се предскаже съдбата на евреите на дадено място (впрочем, обясненията чрез национални стереотипи би трябвало да се избягват където и да е в публичната сфера, да не говорим за научните изследвания). Обяснението е в институционните рамки и вида на окупационния режим. Всички ще се съгласят, че предвоенна Холандия не е имала проблем с антисемитизма, но въпреки това 75 процента от холандските евреи загиват – това е по-висока пропорция отколкото в Румъния, която има един от най-видимите, най-екстравагантни, най-радикални предвоенни антисемитизми. Процентът на евреите, които загиват в Холандия е приблизително същия като в Хърватска, която има фашистки режим, съюзен с Германия. Или, за да направим едно по-лесно сравнение: 75 процента от евреите загиват в Холандия, а 75 процента оцеляват във Франция, макар че всички смятат – според мен коректно – че французите имат много по-голям проблем с антисемитизма. Обяснението е, че холандският окупационен режим е по-близо до „източноевропейския модел“. Главата на държавата и правителството са премахнати, СС е сложена да управлява, те дори размислят да създадат гето в Амстердам – единствената западноевропейска столица, в която са мислели да направят това.

Какво ще кажете за германските съюзници, които са въвели свои собствени анти-еврейски мерки?

Това довежда до дискриминация и понякога преследване, но само по себе си не е достатъчно за нещо като Холокоста. Обобщено казано, Холокостът засяга евреите, живеещи по места, в които властта е преминавала от едни ръце в други или е била драматично увредена, или пък държавата е била напълно разрушена. Това е така дори при една толкова убийствена политика, каквато е румънската: почти всички евреи, избити от румънци, са живеели в райони, в които властта преминава от едни ръце в други. На другата крайност, българите обичат да представят себе си като спасители на евреите си. Да, така е, но не и в окупирана Македония, където властта преминава от едни ръце в други и евреите са предадени на нацистите.

„Когато държавата е разрушена, се случват гадни неща“. Това, както изглежда, е предупреждението в подзаглавието на книгата ви. Дали разбирам правилно, че тук има и скрита полемика с определени неоконсервативни идеи, особено в американските публични дебати?

В „Кървави земи“ исках да поставя фактите по местата им: това беше опит за разумна, над-национална история, с която всички биха могли да се съгласят. В „Черна земя“ отивам по-надалеч и се опитвам да обясня Холокоста. Идеята ми е, че идеологията е играела определена роля, но разрушаването на държавите е начинът, по който тя е била осъществявана. Това, а не някакви полемически намерения, представлява изходната ми точка. А накрая действително стигам до критика на онова, което схващам като недоразбирания, включително и неоконсерватвния вид такива. Проблемът е в това, че всички си имат такъв Холокост, какъвто им е удобен. Например, когато американците нахлуха в Ирак (нещо, на което аз се противопоставях), един от аргументите на неоконсерваторите беше, че „Саддам бил като Хитлер“. След това дискусията започна да се върти около това дали наистина бил като Хитлер или не, но никой (освен мен) не каза, че Холокостът е свързан с разрушаването на държави, така че трябва да размислим добре, преди да разрушим някоя държава. Този аргумент липсваше напълно в спора. Идеята, че, ако разрушите държавата, създавате хубавичка tabula rasa, от която свободата и демокрацията щели да поникнат от само себе си, е фантастично наивна. Но понеже разбираме Холокоста в смисъл като тиранинът, който трябва да бъде спрян…

… или в смисъл като някаква експанзивна левиатанска държава, която разрушава индивидуалните свободи по пътя си към абсолютната власт…

Именно: ако разбираме Холокоста в смисъл като [рожба на] авторитарната и много ефективна германска държава, то ще стигнем до заключението, че трябва да разрушим авторитаризма. Но ако разбирате германската държава при нацистите като вид расов режим, който по идеология и практика разрушава други държави, то може би ще извлечете малко по-различни поуки. Би могло да ви мине през ума, че „ако самите ние разрушаваме държави, то в някакъв смисъл имитираме онова, което са вършели нацистите“. Не бих искал да разширявам тази аналогия прекалено много – американските интервенции не бяха мотивирани от каквато и да е расова идеология – но проблемът е в това, че тъй като никой не видя връзката между държавното разрушение и Холокоста, то и опасностите, свързани с такива политики, останаха извън публичния дискурс.

Руснаците направиха нещо подобно през 2014 (предполага се, с много по-зли намерения), когато заявиха, че „спасяват Украйна от фашистите“ – макар и да няма свидетелства, че каквито и да било хора от значение някога са вярвали във всичко това, това беше просто пропаганда за вътрешна употреба – и че единственият начин да се спасят хората, говорещи руски, бил да се обяви провалът на украинската държава, а след това да се разруши властта ѝ на териториите, по които живеят те.

Това създава празни пространства, както видяхме и по време на Югославските войни или в днешния Донбас: системи, които функционират не чрез институции, а чрез страх, насилие, харизматични водачи и образи на врага. Тези места на беззаконие, те ли са реалната опасност?

Мисля, че най-добрият начин да се подходи към проблема е чрез цифрите. Нека приемем, че Русия е потисническа авторитарна държава. Колко хора всъщност тя е убила вътре в собствените си граници? Сравнително малко. В момента обаче, в който руската мощ излезе извън Русия, с мисията да разруши една съседна държава – и успява до известна степен, ако приемете Донбас като зона на анархия – тогава изведнъж имате убийства от мащаба на около 20,000 и изселвания на около два милиона души. Разрушаването на държави дори на малка територия върши много по-голяма вреда от авторитаризма в много по-голяма държава.

Другият въпрос, който подчертавате в интерпретацията си на поуките от Холокоста е онова, което наричате „екологическа паника“. Можете ли да обясните какво имате предвид с това?

Обикновено разглеждаме Холокоста от чисто идеологическа гледна точка. Ако става дума просто за лоша идеология, то можем да си кажем, „аз не съм Хитлер“ или „този режим не е нацистки“, и сме вече добре. Вярно е и обратното. Можете да посочите с пръст и да кажете „това са фашистки идеи, трябва да ги спрем“. Но в момента, когато разберете, че нацизмът е идеология, която по логиката на самата си структура изисква разрушаването на държави, като поражда определен вид екологическа паника, то вече ви се налага да мислите по друг начин за аналогиите. Тогава започвате да си задавате по-подходящи въпроси: „Наистина ли съм за по-силни институции? Не действам ли по начин, който помага да се разпространява идеята, че сме въвлечени в отчаяна битка за ограничени ресурси?“ Това са много по-високи стандарти, с които човек може да се съизмерва, отколкото просто да си каже „аз не съм Хитлер“.

Що се отнася до околната среда, онова, което Хитлер казва е, че „ние сме непрестанно въвлечени в битка за ресурси, на живот и смърт. Това е основната реалност и всичко, което не ви позволява да го прозрете, е еврейска пропаганда. Ако се страхувате – защото се страхувате, че другите ще ви отнемат онова, което имате – то имате право. Ако пък сте лаком за чуждото – ало искате онова, което имат другите – то също имате право. Всичко, което ви прави да се чувствате виновен за тези естествени чувства е еврейска илюзия. Ето защо трябва да вкарате в работа страха и алчността си и да ги оставите да ви докарат колкото се може по-далеч – това е точно начинът, по който трябва да се държите.

Но всичко това си има следствия. Първо, то означава, че хитлеровото разбиране за потребителската икономика е малко прекалено тясно, за да е удобно. То означава, че демагогията му също е малко тясна. Това са идеите му, обобщени в представата за Lebensraum [жизнено пространство, бел. пр.]. Другото нещо е начинът, по който той превръща тези идеи в масова политика. Ако се огледаме наоколо си, ще видим, че всички тези преходи не са толкова далеч от нас, колкото ни се ще да мислим.

Защо настоявате върху аналогиите между мирогледа на Хитлер и настоящите ни трудности, свързани с промяната на климата?

Хитлер, казва, че всяко излизане от усещането за непосредствено предстоящ конфликт е нелегетимно. Трябва да се осъзнаем, че животът е безкраен конфликт. Законът е илюзия, не можем да приемем ограниченията му. Науката съществува като важен инструмент, но тя не може да промени бъдещето; тя не може да промени фундаменталната истина, че животът е война на всички срещу всички. Това е изключително важно за настоящите дискусии в Америка. Ако кажете, че науката за климата не е вярна, то обявявате за неизбежно едно бъдеще, което е борба на всички срещу всички. Ако пък кажете, че е вярна, то не правите от кризата на ресурсите нещо по-малко належащо, но психологическата разлика е огромна. Ако повтаряме, „няма такова нещо като наука“ или „науката е само политическо средство“, то, когато дойде кризата, никой няма да се грижи за нещо друго освен да осигури ресурси за самия/самата себе си. Ако, от друга страна, кажем, че науката може да ни спаси, то това променя картината напълно: то означава, че китайците и американците трябва да си сътрудничат при създаването на термоядрени реактори, че трябва да намаляваме емисиите на CO_2 заедно с европейците. Този вид мислене създава бъдеще. Онова, което Хитлер казва е, „Няма бъдеще. Има единствено настояще, разпростряно в хода на времето. Ето защо трябва да действате незабавно и да сграбчите всичко, което можете“. Онова, което правят законът и моралът е да създават бъдеще. Те се основават на представата за взаимност: ако вие играете в съгласие с правилата, аз ще правя същото; ако ме третирате с уважение, ще правя същото. Това отваря хоризонт за неща като сигурност и разумни очаквания. Науката прави нещо подобно: тя засилва представата, че след десет или петнадесет години координатите на нашата реалност ще бъдат много по-различни, със значително повече инструменти на разположение. Без наука вие сривате бъдещето до нивото на настоящето.

В началото на книгата си вие представяте Хитлер като наследник на „Балканския модел“. Можете ли да обясните какво имате предвид с това и защо наричате Хитлер „милитарист от балкански вид“?

По две причини. Първо, самият Хитлер е изпитвал потайно възхищение пред Балканите, особено пред Сърбия. Въпреки дълбоките си резерви – защото, разбира се, той не обича славяните и смята тази част от света за изостанала – той хвали сърбите за това, че са показали как, просто чрез милитаризъм и силна воля, можете да разрушите даден политически ред. От този анекдот аз се опитвам да извлека една по-голяма и по-системна поука, която също е свързана с националните държави и техните ограничения. Онова, което имам предвид под „Балкански модел“ е разрушаването на империите от стария вид чрез [създаването на] национални държави. Мисълта ми е, че политиките на европейската национална държава възникват не от Франция, чието наследство е много объркващо, защото е едновременно и универсално – либерално и просветено – но също и национално. Според мен наследството на държавния национализъм в действителност идва от Балканите, където, за разлика от Френската революция, въстанията са повдигнати не в името на универсални принципи, а в името единствено на нацията. Представата за национални държави, както ги разбираме днес, се поражда от тези борби срещу Османската империя през и след деветнадесети век. Гърция, Сърбия, а по-късно Румъния и България, са много по-важни предвестници на по-късната европейска история, отколкото е Франция. Обикновено не обичаме да мислим по този начин, защото почти всички предпочитат Париж пред Белград.

Използвали сте идеята за „Балканския модел“ като изходна точка за алтернативен исторически наратив на европейската интеграция. Можете ли да ни кажете нещо за това?

Ако следвате мита, историята, която европейците обичат да разказват за себе си, то Европейският съюз изглежда важно постижение. Но ако разкажете самата история, то ЕС изглежда още по-важен. А митът изглежда долу-горе така. Имало е Втората световна война, след която европейците най-после са разбрали, че войната е нещо лошо и са се обединили, за да работят за мирно сътрудничество. Аз мисля, че това е погрешно. Французите не са научили от Втората световна война, че войната е нещо лошо: те продължаваха да се бият в продължение на десетилетия. Британците също – те продължаваха да се бият дори и през 1980-те. Холандците не са научили този урок – те продължаваха да се бият, за да запазят отвъдморските си територии. Дори ако погледнете към хората, които са пострадали най-много от войната: евреите. Дали Израел е научил, че войната е нещо лошо? Научил ли го е Съветският съюз, който е дал най-много жертви във Втората световна война? Напротив. Научили ли са югославяните урока си? Онова, което западноевропейците са научили обаче е, че когато изгубите някоя колониална война, трябва да се обърнете към други проекти.

Това е нещо несъмнено при германците. Те са разбрали по-рано от всички останали, че колониалните войни не работят. Помислете за войната им в Източна Европа като колониална война, каквато тя със сигурност е: те я изгубиха катастрофално. Империята им се е задържала само няколко години, те са извлекли много малко [полза] от нея, изгубили са милиони хора и освен това са изгубили войната по възможно най-унизителния начин. Те са получили ускорен урок по колониална история. Неща, които са отнели на други европейски нации векове, те са научили за три години Именно защото са научили този урок, те са започнали проекта за интеграция с Бенелюкс и Франция. Италия има донякъде подобен опит, което е причината, поради която европейската идея пуска толкова бързо корени там. Французите, холандците, британците, португалците и испанците се ангажират с европейския проект по-късно, но те се качват в лодката по принципно същите причини: не защото са се поучили от Втората световна война, а защото са изгубили колониални войни. Ако мислим за нещата по този начин, то Европейският съюз е мястото, където отивате, когато сте изгубили империята си. Това не е историята, която самите европейци обичат да разказват, защото тя не е хубавичка или популярна – само дето по една случайност е вярна.

Но ако нещата се разглеждат от гледната точка на самия Европейски съюз, те трябва да се поставят в друга перспектива. Онова, което ЕС върши е, че той разрешава по мирен начин основните, постоянни проблеми на европейските политически единици: въпросът за мащаба. Централноевропейските държави от междувоенния период пропадат не само защото са прекалено слаби, за да се защитават от съседи и имперски сили, но и защото имат слаби икономики, зле интегрирани в една по-широка регионална мрежа. Големите империи решават този проблем на мащаба, но само временно и по начини, които днес ние разглеждаме като морално проблематични, тъй като те предпоставят фиксирани икономически и расови йерархии. ЕС решава проблема с мащаба за всички.

Това означава, че ЕС се справя с наследството на деколонизацията както за бившите имперски сили, така и за нациите, които са били част от по-големи имперски мрежи. Европейците не обичат да разглеждат историята по този начин: да си пропаднала колониална сила или бивша имперска периферия не е нещо особено атрактивно. Но на нивото на Европа тези проблеми изчезват. И Португалия, и Литва са малки страни; първата е имала огромна империя, втората е била част от Руската и Съветска империи. Но до степента, до която и двете са европейски [страни], те могат да се откъснат от неприятните си имперски наследства и да навлязат в нова система от институционни и дискурсивни отношения, в които и двете са „европейски“.

Европа като хепиенд на имперските мечти и кошмари?

Може да се формулира по този начин. Но всичко това си има и тъмна страна. Ако скъсате с Европейския съюз, не ви остава нищо. Империите вече не са възможни, а националните държави вече не са жизнеспособни [viable]. Краят на ЕС не означава, че страните-членки могат да се върнат обратно към модела, както той е съществувал преди Втората световна война. Този модел е бил катастрофален и популисткият национализъм игнорира този централен факт. Ако ЕС си отиде, националната държава ще го последва.

Станахте известен на по-широката публика с намесите си в полза на Майданската революция. По какъв начин нещата, които току-що разяснихте, оформят разбирането ви за онова, което се случва в Украйна?

Онова, което имах да кажа за Украйна няма нищо общо с това дали съм „про-украински“ или „анти-руски“ настроен. То беше израз на убеждението ми, че както украинците на Майдана, така и руснаците в Кремъл по някакъв начин са разбрали естеството на Европейския съюз по-добре от самите европейци. За да имате функционираща, благоденстваща страна с върховенство на закона, трябва да имате Европа. Това е, което си мислеха украинците – и те бяха прави, по мое мнение. За Испания и Португалия от 1970, Европа беше решението, също както и за Украйна от 2010-те. Необходима ви е някаква по-голяма общност, с която да търгувате, но освен това ви трябва и нещо, което да експортира нормите си във вашата система. Хората на Майдана бяха там, защото вярваха, че единствената надежда, която им оставаше в борбата срещу политическата корупция в Украйна, беше някой отвън да експортира нормите си в тяхната страна. И аз вярвам, че имаха право. Кремъл разбра точно същото нещо. Заплахата за Кремъл е, че руснаците може и да разберат, че пътят към благоденствието минава през върховенството на закона. А пътят към върховенството на закона минава през Европа. Те искаха точно обратното на онова, което искаха хората на Майдана, но историческото им разбиране за Европа беше точно същото.

Днес дори и Германия, която отричаше естеството на руските интереси, започва да разбира, че има и алтернативен модел на европейската интеграция – да го наречем евразийската алтернатива. Нейните клиенти вътре в ЕС са по една или друга причина недоволни от либералния консенсус, на който се основава Европа.

Напълно сте прав. Има и друг модел, който е организиран от интелигентни хора, които са фундаментално прави относно това какво е ЕС – само дето те му се противопоставят, изхождайки от един напълно различен набор от ценности. От гледната точка на Путин е напълно рационално да се каже: ако успехът на Европа зависи от мащабите ѝ, то нека я разкъсаме. За мен Русия е просто още една европейска страна. Тя обаче е първата европейска страна засега (ако забравим Беларус), която е решила да се придвижва не към Европа, а да се движи фронтално срещу нея. Но ако не се движите към Европа, то накъде отивате? Отивате в Китай, но това не е нещо, което те признават пред себе си.

Кремъл подкопава привлекателността на европейския проект като казва: „Ние не сме по-лоши от Европа“. А след това го правят да изглежда вярно. Инвестират в изкривяването на Европа, така че да могат да си кажат: „Ние си имаме Путин, но погледнете само бъркотията в Европа. А от геополитическа гледна точка ние сме по-големи от тях. Европа е илюзия, ние искаме да си имаме работа с Германия като държава, с Италия като държава. Не искаме никакви ЕС-глупости повече.“ Това е нещо напълно саморазрушително, защото в дългосрочен план, за да може Русия да бъде силна, благоденстваща страна, тя има нужда от силна и благоденстваща Европа. Но ако гледате на нещата от гледната точка на руските елити, то основният въпрос става: „Как да се запазя?“ И единственият отговор е: „Като разруша Европейския съюз“. Самото съществуване на Европейския съюз вече показва, че е възможно нещо друго [освен настоящите руски елити], а това е опасно.

Не можем да разберем руската политика към Украйна без това. Нападението срещу Украйна никога не е касаело само Украйна – то цели да направи Европа да изглежда невъзможна. Всичко, което върши Русия, от започването на война в източна Украйна до подкрепата за крайната десница във Франция или британския сепаратизъм, цели да направи така, че европейският проект да изчезне. Но, разбира се, част от удоволствието на борбата против „декадентния“ Запад е във възможността да се забрави кои и какви са реалните проблеми на Русия.

Тимъти Снайдър е американски историк и професор в университета Йейл. Основни теми в работата и изследванията му са историята на източна Европа и Холокоста.

Коментари (2)

- 25-09-2016|Юрий Проданов

Поздравления за публикацията. Препоръчвам не само да се чете, но и да се препоръчва за четене. Отново поздравления за „Либерален преглед“

- 23-10-2016|Валентина Минчева

Забележителен текст! И полезен по време на парламентарни избори. Благодаря на авторите и лично на Златко Енев, който ни го предостави, защото повече от всякога са изострени политическите ни сетива и имаме нужда от ориентири за бъдещето на Европа.

Литературни страсти à la Bulgarie

Автор(и): Александър Кьосев

Ето какво написах като отговор на поста на Милен Русков за пирамидите в областта на литературата. После го допълних малко.

Милене, с литературните пирамиди въпросът стои като с финансовите. Когато се повдигат обвинения, те трябва да бъдат с факти, имена, конкретни описания как става процеса на корумпиране и пр. Неща, които ако не са доказани, поне могат да бъдат проверени. Ако няма такава конкретност, съдът обикновено прекратява делото – по липса на доказателства, лошо подготвено обвинение. Как става разпределението „по квоти“, кой точно го контролира, с какви интереси, как е принудил другите да му помагат, какво им е обещал? Как стават договорките в комисии и за награди, кой може да свидетелства за това? Кой поддържа вътрешната дисциплина и солидарност в „пирамидите“ чрез какви лостове на влияние? С общи приказки и обвинения „по вероятност“ няма да стане: това поражда опасност от конспиративна картина, която трябва да приемем на вяра.

Аз не вярвам в този хиперболичен и параноичен разказ – в много по-голяма степен онова, което се случва в т.нар. „българска литература“ е резултат от нейното медиатизиране – успехът в нея не е възможен без видимостта в медиите, той не се базира на реално четене и критика, а на телевизионни критерии. Което води до медийни филтри в областта на вкуса и съответните, отново медийни, представи кое е важно и кое – не. Ето как се появяват и звездите, които винаги получават награди, ордени и пр. И проблемът не е Георги Господинов, който е добър писател, а Деян Енев, който не е: той дори не е в Деян Енев, а в медийно-успешната роля, наложена на българския писател.

Разбира се, има и други фактори – например, че в България има две издателства и половина, които публикуват българска литература – и смятат това за своя мисионерска заслуга, непрекъснато го изтъкват, защото не е особено печелившо. Но всъщност при липса на издателска конкуренция, издателите смесват своята мисия с тази окончателна инстанция на подбор, дори организират награди – и така прокарват своя вкус, който не винаги и не е задължително на ниво: но издателствата са малки, нямат щаб от различно мислещи редактори, външни рецензенти и сътрудници, които да контролират този произвол.

Всичко това е свързано не само с отсъствието на критика, за което много се дрънка – а с отсъствието на критическа публичност. Т.е. на общество от читатели, образована публика и критици, които да четат дълбоко и всеотдайно, да имат общи фокуси на обсъждания, да раждат взаимно-противоречиви и конкуриращи се оценки, коментари и интерпретации на литературната продукция, да имат аргументи за и против. Тогава, макар и да защитават различни възгледи, те все пак взаимно се интересуват от мнението си (за което е необходимо минимално взаимно доверие), имат го предвид при следващи оценки.

Впрочем, забавният опит за литературна революция на „редосеялките“, както им викаш ти, Милене, който тече в момента, откри своя алтернативна, но отново медийна публичност – социалните мрежи – и се разрази там с всички следствия от това. Смешното е, че новите социални поети моментално възпроизведоха там свои кръгове и мрежи от зависимости, станаха, както казва Димитър Благоев за кръга „Мисъл“ „дружество за взаимно хваление“ – т.е. направиха онова, срещу което протестираха – но във Facebook. Чест прави на Олга Николова, нейните Рада Барутска и Вавилония коя беше, както на сайта „Пеат некогаш“, че е смел и самотен играч на литературното поле и пише разгромителни критики във всички посоки.

Разбира се, не може да се отрече, че има и приятелски кръгове, мрежи и пр – а където има такива, има и зависимости. Такива в литературата винаги е имало, и те винаги са враждували. Но това не е лошо. Не мисля, че това са хора, които са зависими един от друг финансово или по някакъв друг тъмен, интригантски начин (има само отделни интриганти), струва ми се, че те са група или мрежа, доколкото са приятели и споделят общи вкусове и обща представа „що е литература“ (и съответно, понякога мразят чуждите представи) – те влияят върху процеса, и ако някоя група се е добрала да място „Перото“, например, до комисия за награда или нещо такова – тя си прокарва свои политики, това даже е естествено, воюва за своята естетика: естествено също така е другите да и пречат, да оспорват и пр. Има ли нечисти, кариерни зависимости? Ами има сигурно, но защо всички да са такива? Има човешки, приятелски, колегиални връзки.

Все пак най-важното: тези мрежи от чисти и нечисти зависимости са малък елемент от мозайката – ако не беше общото условие на медиализация, на медийно удвояване на литературата и подбор на онези, които могат да представят литературните неща по достъпен начин, превеждайки ги на бърз и ефектен медиен език, мрежите и зависимостите нямаше да има особен ефект, нито кой знае какво влияние. Всяка една от тях, дори когато се опитва да прокарват свои политики и свои представи за литература, без да си дава сметка всъщност вече играе по свирката на „телевизионния“ вкус и неговата представа за ценности (имам предвид всички „бързи“, не-литературни медии, не само телевизията).

Впрочем, мечтаната от нас относителната честност и обективност в литературните оценки, не произтича от безкористността на един или друг, нито пък предполага някаква идеална безпристрастност на литераторите, липса на собствена гледна точка и критерий. Нито може да разчита на самотни критици-гръмовержци, като Нешо Бончев. Честността на оценките произтича именно от това, което, както казах, в съвременна България го няма – от дискусията, от критическа публичност, в която различните мнения и оценки да спорят едни с други и чрез този спор, неговото продуктивно несъгласие, в което се разменят аргументи, се получава нещо трето, то прилича на „обективност“, но по-добре да го наричаме честност. Честността на ситуацията е надреден резултат от самата критическа публичност от разменените и приети аргументи, някои от които са се оказали валидни, а други – не. Тя не произтича от честността и безкористността на един или друг литератор, а от онова, което ги контролира.

А у нас критическа публичност няма: поради липса на истински обществен интерес към литературата, тя е заменена и с най-лесното, с онова което се вижда. А който не се вижда, се провиква силно, за да го видят. Литературата сама е подменена от своя медиен двойник и живее живот не пълен с индивидуално четене и мислене, а с разни видими купони, шоу, награди, четения, фестивали и пр. форми на обществото на спектакъла: а там звездите са си звезди, те по дефиниция са „видими“, имат не литературен, а „визуален“ капитал. Те са и продължават да бъдат важните – и този консенсус пък позволява на издателства, на определени групи и мрежи, на комисия и журита да си я карат както си знаят. Или по-добре, както всички си знаят, по линията на най-лесния консенсус.

Да не забравим: дори скандалите са не толкова от паресиастичен тип (казване на Истината в лицето на литературния тиранин), а от медиен тип (силно викаме, мръсни думи казваме, но така ще ни Видят).

Това ми се вижда по-просто и по-малко конспиративно обяснение.

Коментари

Zlatko Anguelov Кохерентно и много добро обяснение за нещата, свалям ти шапка. Трябва да признаеш, че Милен също подчерта необходимостта от конкретност, когато в отговора си на Вавилония дали е част от пирамидите, допълни първоначалния си пост. Иначе ти почти едно към едно си описал състоянието на литературата в Америка или Англия, или някоя друга западна страна. Вчера президентът Обама раздаде медалите за принос към американската култура. Всички имена ми бяха познати и нямаше нито едно име, за което бих казал: не заслужава. Усещането за НЕЧЕСТНОСТ не се появи. И така, ти като академик даде диагнозата. Можеш ли да се опиташ да предпишеш и лечение? Защото на мен ми се струва, че хората, които са вдъхновени от Милен, се стремят да намерят лечение – погрешно или правилно, но – ИСКРЕНО. И като малка добавка – Перото само по себе си е медия; не трябва ли да се преосмисли ролята му, ако медиатизирането на литературата е една от етиологиите за лошото ѝ състояние в България?

Alexander Kiossev Както при зъб, първо трябва да спадне възпалението – после лечение с бормашина,, евентуално – вадене. Докато не утихнат колективните лудости, в които и ти гордо се включи, никакво лечение не е възможно..

Alexander Kiossev Основно лечение: четене. И без предварителни враждебни филтри.

Alexander Kiossev Не следя цялата американска литература, но за мен кариерата на Пол Остър като професионален писател – един безспорен и голям талант – който все повече не знае защо пише и само поддържа писателската си роля, която всъщност е роля на успеха в обществото на спектакъла, е симптом за световния проблем.

Alexander Kiossev Ролята на „Перото“ е двойнствена, за нея трябва да се мисли и то внимателно, защото много хора го харесват.

Zlatko Anguelov Alexander хайде сега, „гордо“!:-) Аз се включвам по убеждения. И само там, където виждам аргументи. За разлика от 99% от „включилите“ се, съм убеден, че към никого не изпитвам нищо лично. Може и да греша – и сигурно греша в нещо – но участвам с убеждение. Но другите нямат сетива да усетят това и да отличат непредубеденото от партизанското изказване.

Alexander Dzhoganov Пак ще си позволя да се включа:)

За едно съм съгласен – Деян Енев не е писател. Писарушка – да, писател – не.

Елементарен е.

За Милен и за Жоро също имам съмнения, да ме прощава Господ, че съм толкова директен.

И двамата са писатели, ако ги сравняваш с недоразумения от сорта на Енев, Владо Зарев, някакъв Захари имаше, някаква леля, с претенции на писател и сценарист.

Но извън тези сравнения нещата изглеждат не по-далече от възрожденските напъни на Пишурката.

Ако не четях и друга литература, освен българската, щях да кажа, че литературата умря.

За щастие е жива. И за нещастие – не и у нас.

В едно Милен е прав – надушва се някакъв дребен (по български) заговор, където някакви хора се самонаграждават, самономинират и самообичат, с идеята, че това ги прави значими.

Много ми прилича на едно време – имаше един студентски клуб „Димчо Дебелянов“, където присъствах веднъж и избягах с писъци: група пъпчиви поети и поетеси си четяха стихове, ръкопляскаха си, разменяха си реплики, че са по-велики от Ботев и Вазов.

Отплеснах се:)

С две думи – за мнението на Милен съм 100% съгласен: литературните награди са пълна измама:)

И не, Alexander Kiossev, няма нужда от доказателства. Те се виждат и с просто око. И без да се напрягаш.

Angel Igov Сърцевината на проблема действително е в липсата на критическа публичност, а конспиративните теории само отклоняват вниманието от това. Но за Деян Енев не съм съгласен: например „Господи помилуй“ беше чудесен сборник. Освен това, напоследък всъщност има издателска конкуренция за български автори. Издателите забелязаха, че интересът към тях все пак се е повишил до едно вече забележимо ниво; предимството да разполагаш с автора „на място“ съвсем не е за пренебрегване, особено в контекста на медийната филтрация; а и не на последно място, програмите за субсидиране на преводи са в упадък.

Nadezhda Alexandrova Липсата на обществен интерес към българската литература е проблем откакто тя съществува. По-неприятното е, че целият т.нар. литературен дебат, не е в същността си на естетическа основа, а за някакви блага. Тъжно е. Дано не съм права. Какво да правя като харесвам като автори и Милен Русков и Георги Господинов. Просто отказвам да застана от страната на единия или другия.

Angel Igov И все пак, дори при тези дефицити на критическа публичност, защо не помислим за механизми, които биха могли да намалят поне нечистите обвързаности? Така например, ако е за наградите, понеже оттам тръгна скандалът, бихме могли да настояваме за публичност на всички журита, за ясни регламенти на конкурсите и за обосновка на решенията. Абсурдно е някои от най-големите литературни конкурси да държат в тайна журитата си. И една молба към всички колеги: ако вече сте член на жури и ви поканят в още едно – откажете, бе! Всяка година има хора, които се въртят почти по всички журита. После защо се давали наградите на едни и същи книги, или пък защо се започвало с компенсации.

Nadezhda Alexandrova Моето наивно и със сигурност не компетентно мнение за слабостите в журирането и конкурсите, в които се въртят едни и същи имена, е медийната среда, литературната некомпетентност журналистите, които се опитват да бъдат литературни критици. Липсата на справедливост и почтенност е проблем във всички сфери на обществения ни живот. Как да се балансира между желанието за изява, професионалната амбиция и етиката? Дали човек трябва да бъде обучаван за това. Нямам отговор.

Alexander Kiossev Аз смятам, че наградите са принципно вредни в настоящата ситуация: те имат характера на окончателна оценка-признание, в ситуация, в която такава няма и всички оценки са оспорими веднъж и още веднъж и пр. А що се отнася до Деян Енев – мое мнение. Не претендирам, че е последна инстанция, но поне е честно казано и не е казано в обидна форма.

Nadezhda Alexandrova Има нещо много сбъркано в цялата ни така наречена културна политика. След голямата реклама по тв снощи реших да гледам един български филм. Ами не го издържах. Съжалявам…

Angel Igov Това, че оценките са оспорими, не е принципно лошо – въпросът е от каква позиция се оспорват. Не знам, може и да са вредни наградите – нямам голям опит в получаването им: D Но ми се струва, че с внасянето на малко ред, принципност и плурализъм, те могат да функционират в по-добър режим. В България в момента се дават, по груба моя сметка, седем национални награди за проза. Внасянето на яснота в техните регламенти, публичното осветяване на работния им процес, отказът от практиката да се канят едни и същи хора във всички журита – всичко това би контрирало предварително определен тип оспорване. И би било полезно за престижа на самите награди.

Alexander Kiossev Angel Igov Напълно съм съгласен, че ще внесе малко яснота. Но я се опитай да формулираш ясни и еднозначни критерии за оценка и ще видиш как ще изпаднеш в ужасни клишета. Критическата оценка е неотделима от критическата интерпретация, която е полу-наука, полу-изкуство,: общовалидни критерии затова няма, защото интерпретацията по принцип е познание на индивидуалното, уникално познание, базирано на херменевтически кръг.. Добрите критици са интериоризирали процеса на интерпретация, при тях той може да тече „пред скоби“, едва ли не интуитивно и несъзнателно: те могат направо да раздават оценки, но тези оценки ще имат друга тежест, не като простото „аз имам мнение“. Добре е обаче, да се контролират държавно или корпоративно журитата, да не са едни и същи хора и пр. Но още по-добре – без награди за няколко години.

Zoya Marincheva Пример за прозрачност и демократичност на журиране: Участвах в няколко американски конкурса (единият на асоциацията за преводачи) като журираща първа цедка на преводна литература. Пратиха ми две книги, за които в срок трябваше да кажа йе или не и да напиша текст с мотивите ми от една-две страници.

Max Cohen Стихосбирката на Господинов си купих и прочетох месеци преди наградите. Друго от него, както и от Русков, не съм чел умишлено – надуването на всякакви балони, в т..ч. и литературни, дори когато имат качества, ме отблъсква моментално.Стиховете на Господинов са много, много добри, според мен. Харесвам също и неговите публични изяви – в печата, в интервюта. Русков, след тези изцепки, няма да прочета никога, колкото и да го хвалят. Енев – тоже. Eрго – Сашо Кьосев е, както обикновено, прав!

Silvia Nedkova А мен продължава да ме ядосва истински фактът, че поради този спор сцената на българската литература вече разполага само с прожектор-следач. Примадоните се обозначиха. И толкова силно взимат горно „до“, че няма шанс да чуем какви таланти се крият в хора.

Ами българската литература не се изчерпва с Георги Господинов, Милен Русков и Деян Енев, съжалявам.

Нито в прозата, нито в поезията.

Alexander Kiossev Аз затова публикувах линк към „Аз чета“.

Emil Alexiev Изобщо не се изчелпва с посочените.

Emil Alexiev „Ако няма такава конкретност, съдът обикновено прекратява делото – по липса на доказателства, лошо подготвено обвинение“„. За кой съд става въпрос? Може би за този, който казва, че българските граждани нямат правен интерес?

Alexander Kiossev Това разбира се, е метафора. Точно толкова валидна, колкото и тези за „корпорацията“, „пирамидата“ и „октопода“.

Moncho Monev Чета внимателно и се питам. Как държавата способства на гражданите, на младежта да осъзнае, че има алтернатива на чалготеките, сапунките и реалити форматите. Как?……Тъжно ми стана!!

Diana Stoineva Доказателството го има, господине! То личи, набива се в очи във всяка книжарница в България!! Издават се книги, които никой не чете.. книжарниците са очите на една нация.. А там е тъмно!! Вярвайте ми…

Alexander Kiossev Вервам ви.

Ivan H. Tchalakov E, Сашо – не си прав за Деян Енев, ама хич!!!

Alexander Kiossev От социололози-мрежовици ум не ща-.:)

Milena Borden В онази мисловна литературна София, която обичам, има главно интелектуални приятелства. И непрятелства. А да пишеш хубаво е адски трудно. И винаги ще бъде така. Сашо, направи малко параграфи да те четем по-лесно:)

Alexander Kiossev идеята е да не чете лесно.

Tsanko Lalev Точно и умно. Битка за медиен живот.

Tsanko Lalev Дали Русков не подгрява публиката за романа си? Както Терзийски се бори като шопски лъв за внимание.

Macha Malceff Една от причините за изпокарването в ЛВ избухна заради теоретизиращите литературата текстове, какъвто е този на Русков, както и на Сашо. И смятам, че причините на този конфликт не са в медиите, а в личните склонности и вкусове на едните и другите. И това, че ДЕЯН ЕНЕВ не се включва във вашите реторики не означава, че не е добър писател! И в края на краищата между двете ви „пирамиди“ ще остане образа на Сфинкса, за чието съществуване сте забравили.

Георги Календеров Много съм се чудел защо у нас тая работа с критиката не се получава и за първи път намирам смислен отговор. Благодаря!

И да наплюеш, и да похвалиш една книга в критически текст ще даде еднакво незначителен резултат: нито някой ще си я купи, нито ще се откаже да я купува. Само дето писателят и неговите приятели ще ти станат врагове.

Полза или вреда за творбата може да се постигне, ако се направи кампания в социалните мрежи или телевизията, но това вече няма да бъде точно критика, а медийна акция.

Коментирането с фалшиви профили в БГ-МАММА в темите от рода „Какво ще ми препоръчате за четене, докато бебето спи“ също може да бъде полезно, но не е работа за интелигентни хора, а за нормални, обикновени спамъри.

То, заедно с ФБ и ТВ, е остатъчната форма на „критика“, която може да достигне до някакъв адресат, но ползата от нея е твърде съмнителна. Но поне в крайна сметка ще може да се намерят 100-200 човека, които ще са чели книгата. Жалка работа!

Вавилония Полиглотова Не че нещо, ама за протокола, все пак… За Рада Барутска не знам, ама Вавилония не знам коя си през плет не е виждала Олга Николова, което не ѝ пречи да я чете и уважава, без непременно винаги да е съгласна с тезите и. Но браво на Олга, явно е добила сериозно влияние, щом навсякъде се привижда на четящите:)

Alexander Kiossev Това няма значение, давай, Вавилония!

Kosta Kostov Целият текст олеква откъм експертиза с оценката за Деян Енев и сравнението с ГГ. Господин АК видимо се е увлякъл самонадеяно или просто не е любител на късия разказ.

Dora Moskova Добре де, не можеше ли по простичко и ясно, но това е най трудното, нали?

Alexander Kiossev Че от това по-простичко и ясно накъде?

Dora Moskova Alexander Kiossev има, има накъде, все пак фейсът не място за развиване на теза. Приемете ни за по прости и елементарни, но все пак четящи и любопитни да знаят.

Веселин Делчев Ето едно доказателство https://www.facebook.com/venci.najdenov/posts/1239985909376475

Tristao da Cuna Прав си, но на шегата, че Георги Господинов е писател и Димитър Благоев няма да се смее.

Лу Касиди Преди да коментирам нечии тези се питам дали ми звучат откровено. Александър Кьосев е честен в това което е написал. А отгоре на това е и прав! Браво. Диагностицирането на проблемите е първата стъпка към решаването им. Интересна дискусия, впечатли ме Игов. А всички коментари кой е и кой не е добър писател – напълно излишни са, докато не се постигне поне приблизителен консенсус какво е и какво не е добрата литература. Защото всяко време и всяко поколение имат нужда от свои критерии.

Христо Стоянов А ето и малко конкретика… Тези дребнави прения приличт наистина на предпубертетско мерене на пишки. Спомняте ли си, че когато Едуард Вик, се оттегли от България, в отвореното си писмо характеризира литературната ситуация у нас така: „В Бългрия има литературна мафия“. Но, докато навсякъде мафията е ъндърграунд, тука тя е медиазирана… А линкът е по отношение на „гениалностите“ от Георги Господинов. Странно е, че и малкото критици, които имаме, не забелязват неща, които посредствен редактор би трябвало да забележи. Навремето имаше няколко отявлени партийни критика – Максим Наимович, Иван Спасов… Другите искаха да станат като тях, но малкото морал им пречеше. Сега няма такъв и всички заприличаха на тях. Тогава имаше „малка спретната къщурка „Ангел Кънчев“5, сега имаме „Перото“… Откъдето се дават указания… за удобната литература… Все повече се пише УДОБНА ЛИТЕРАТУРА, пише се сравнително добре, но липсва характер в литературата ни. Пишещите стихове сега (не смея да ги нарека поети) си приличат като три капки вода. И си приличат не защото изповядват общи естетически принципи, а защото не познават структурата на поетическото творчество – Георги Господинов, Йордан Ефтимов, Калин Терзийски, Пламен Дойнов… Опитайте се да прочетете стиховете им и ако не знаете името на автора, няма да можете да го различите от другите. Не бе така с, бих го нарекъл, последното поколение поети, появило се в средата на осемдесетте и началото на деветдесетте години. Отворете Бойко Ламбовски, Румен Денев, Георги Борисов, Румен Леонидов, Добромир Тонев, Валя Радинска, Златомир Златанов, ако щете и аз, Христо Стоянов… Толкова различни и същевременно вписващи се във времето… Да говорим и за прозата – Виктор Пасков, Златомир Златанов, Красимир Дамянов, Любомир Котев, Христо Карастоянов, Евгени Кузманов, моя милост, ако щете… Толкова различни и толкова вписани във времето. На фона на тези имена съвременните напъни са просто първолашко сричане… Ама вижте сами:

http://hristostoianov.blogspot.bg/2016/05/blog-post_28.html

И ТОВА АКО Е ПОЕЗИЯ…

ТОВА Е „СТИХОТВОРЕНИЕ“ ОТ ГЕОРГИ ГОСПОДИНОВ. НЕКА ДА СЕ ОПИТАМЕ ДА ГО…

Alexander Dzhoganov Ндам:) Имам усещането, че ме върнахте 27 години назад. В клуб „Димчо Дебелянов“.

Направо се радвам, че се занимавам с други неща, а не с литература.

Александър Кьосев преподава културна история на модерността в СУ „Климент Охридски“. Преподавал е български език и литература в университета Гьотинген. От 1989 той е член на изследователската група Periphery, изследваща западните представи за промените, които се случват на Изток. Публикациите му включват книга по история на българската поезия и множество теоретични есета. Той е издател на Post-Theory, Games, and Discursive Resistance: The Bulgarian Case (1995).

Коментари (7)

- 24-09-2016|Златко

А ето и собствените ми пет стотинки по темата, плюс още два-три коментара откъм Фейсбук (признавам, всичко това ме вълнува сравнително малко)…

Zlatko Enev Най-после и няколко умни приказки по една тема, която започна вече да додява не на шега, просто защото е бездънно-безсмислена (кой какъв бил и колко се бил оплескал, сякаш това има някакво значение на едно място, на което да не си оплескан означава просто да не живееш)…

Не че очаквам това да промени нещо, защото едно блато се променя не с квакане, а с екскаватори, ама за екскаватори си требат парички, които в блатото ги нема…

Ерго – ще си квакаме така…

Kiril Velev Александър Кьосев е ерудиран човек, но в този текст не се вижда логика. Така говори Цацаров!

Vasil Pitritsialo Чета, чета и нищо, лиготене, замазване на лигата и пак. А някога четях книгите на Кьосев.

Kiril Velev Винаги е бил непостоянен. Има изключително добри пикове, но и страхотни падения.

Vasil Pitritsialo Жалко.

Zlatko Enev Какво да ви кажа, за мен тия коментари са само илюстрация към тезите на Кьосев. Човекът казва чисто и просто, че в България литература няма, защото липсва смислена критична среда, в която тя да се развива. Че се критикуват не идеи, ами хора, и то даже не хора, ами дрехите им…

Ха сега погледнете си коментарите и ми кажете, аджеба, дали не са точ-в-точ онова, за което говори Кьосев…

Kiril Velev Е, точно в това е позьорството – всички останали са глупаци, само ние сме умните.

Ако това ви прави щастлив, аз съм съгласен – прост съм, тъп съм и не разбирам какво е написано в дълбокомислените текстове.

Vasil Pitritsialo Пак ще кажа мнението си, накратко, жалко. Господина Кьосева отдавна ме е загубил като читател.

Borimir Donchev Написаното от Кьосев е точно, макар и в щрих, разбираемо поради естеството на ФБ. По правило подобни статии не се харесват от ония, които си ги мислят тези неща, но не добивайки публичност,, друг ги преварва и казва…С което всъщност потвърждават тезите в написаното…

- 26-09-2016|Грациан Колев

Литературата е такава каквато е и социалната среда на литературствуващите.Когато в едно общество шуробаджанащината, мафиотските кръгове, обръчи и тем подобни геометрични образувания, тарикатщини и самочувствие на властелин на вселената са параметрите за формирането на народонаселението, то и литературата следва тези нациооформители.Когато битуваш в социализъм, щеш, не щеш твориш соцреализъм, а когато твориш в така наречения от медиите преходен период, правиш, струваш и все някак си се получава, онова на което аз му викам барокококо реализъм.?

- 28-09-2016|Даниел Георгиев

Самото заглавие „Литературни страсти à la Bulgarie“ диалогизира проблематиката на езиковото/географското художествено случване. Коментарите под текста са насочени в погрешна посока, според мен. Кьосев продължава темата си за вписването на българското разказване в световната литература. Не е думата тук нито за Русков, нито за Енев, а за превръщането на нещо в литература. Медиите винаги са били литературен резонатор. И те хляб вадят.

- 29-09-2016|Георги Парушев

Сега за Деян Енев. В писанието си в портал „Култура“ до Милен Русков се определя като „старо куче“. Звучи романтично и носталгично за едно казарменно време. Но, това че е „старо куче“ вживяващ се като писател не е художествен литературен аргумент. Стари рефлексии, които пулсираха едно време от „Ангел Кънчев“ 5. Думата ми е за разпрата днешна, която някой се опитват да я тушират, че уж пречела за развтието на голямата българска литература. Обаче голямата художествена литература не се прави в тесния кръг на „творческо писане“, в участието на всевъзможни семинари, четения, срещи по всичките ширини на земното кълбо. Не се прави и с афиши, че си демократ и антикомунист. Тази инкобторна литература се опитва да бъде монополист, съвест, куратор на душите ни и доста осребрителна на личната си съдба. Едно време когато илязоха на пазара стихосбирките на големия поет Борис Христов „Вечерен тромпет и „Честен кръст“ в тогавашната книжарница на Сливен „Добри Чинтулов“ се виеша опашка на хора да си я купят. А нямаше никаква реклама, От къде научиха, че могат да прочетат високо стойностна поезия? Даже имаше опити за омаловажаване на поезията на Христов от тогавашни мастити държавни и партийни поети. Преди няколко години поета Борис Христов го наградиха с орден „Кирил и Методии“ първа степен но отказа. Навярно по морални причини. Но прие наградата на „Климент Охридски“. И двете му са присъдени за големия талант. И показа голяма стойностна позиция. Едната гражданска, другата, че уважиха неговия талант. И се опровергава, че рекламата продава продукта. Художествената литература не е ножчета за бръснене супер „Жилет“. Днес рекламната чалга може всяка засукана и пищна мома да я изтрлея на „върха“. Тя разчита на първичните страсти, не на разума.

- 01-10-2016|Димитър Венков

Доста странни ми се виждат нападките срещу Деян Енев. Намирисва на кухненски разправии в гилдията, и то чисто по булгаристански. А ако някой каже, че Д. Енев е „недоразумение“, говори, че този човек има някакъв умствен дефект.

- 03-10-2016|М. Миялов
„Едно време когато илязоха на пазара стихосбирките на големия поет Борис Христов „Вечерен тромпет и „Честен кръст“ в тогавашната книжарница на Сливен „Добри Чинтулов“ се виеша опашка на хора да си я купят. А нямаше никаква реклама, От къде научиха, че могат да прочетат високо стойностна поезия?“

А отговорът е в текстуването. Откъде са се научавали ли? От „омаловажавенето“ и „отричането“ – тия късогледи соц-реклами. Спомнете си Ал. Солженицин, например. И за Борис Христов – тази метафорично самовглъбеа Метафора на метафората „Мях, и огън“; „чук и наковалня“. Кольо Фичето на думата. Или за яйцата на мосьо Фаберже, например. Искам просто да кажа, че каквото и да ви кажат, „добрата литература“ е просто една добре изпипана манифактурна работа. Както и карикатурата – просто рисунка. Все любов към славата. Хубаво е, че в „ЛП“ на заразително-наивно добронамерения Златко Енев има запазено място и за чираци. Защо ли всички изкусни неща са изкудтвено скъпи …

- 03-10-2016|Златко

„Гледай, мамо, влакчето пикай“, викаше едно малко детенце на гарата в Пловдив някъде в студентската ми младост, когато по българските железници все още пътуваха парни влакове.

Така май сме всички в оценките си, когато се срещаме с непознати неща или хора…

Защо ВКС оневини Ахмед Муса,

или когато правото е на мястото си

Автор(и): Мадлен Николова

Преди месец решението на Пловдивския апелативен съд по т.нар. „дело срещу тринайсетте имами“ беше отменено от Върховния касационен съд (ВКС). Делото ще бъде разгледано повторно от нов състав на Апелативен съд –Пловдив. Решението на ВКС обаче не беше отразено толкова добре в медиите, колкото драматичните акции на ДАНС срещу обвиняемите,[43] или пък осъдителните решения на Пловдивския апелативен съд и Пазарджишкия окръжен съд. По телевизиите бяха показвани акциите на ДАНС с „уличаващи“ кадри като стикери с надписи на арабски, залепени върху перални машини. Решението на ВКС е изключително критично към процеса при предните две инстанции. Въпреки последвалата отмяна на присъдата, медийната истерия около делото предизвика говорене за наличието на „радикален ислям“ и „спящи терористични клетки“. Редица политици препращаха към делото в кампаниите за забрана на забрадките, създавайки и подходяща среда за въвеждането на т.нар. „антитерористичен закон“.

Делото срещу тринайсетте мюсюлмани, обвинени и осъдени за членуване в организация, имаща за цел проповядване на антидемократична идеология „на салафитското направление на исляма“, започна през 2012 г. в Пазарджишкия окръжен съд. Въпросната „идеология“, според обвинението, противоречи на „принципите за демокрация, разделение на властите, либерализъм, държавност и върховенство на закона; основни човешки права като равенство на мъжете и жените и религиозна свобода“. Обвинението бе основано на член 108 и член 109 от Наказателния кодекс, които засягат проповядването на антидемократични идеологии.[44] Формулировката на обвинението обаче се разминава с Наказателния кодекс, в който не съществува престъпление срещу „либерализма“, а българската конституция не предписва „либерална“ държава. Пазарджишкият окръжен съд намери всички подсъдими за виновни. През 2015 г. Пловдивският апелативен съд потвърди вината на десет от обвиняемите, призна двама от тях за невинни и присъди административни наказания на всички други, освен на Ахмед Муса, чиято присъда бе увеличена от 1 на 2 години затвор.

Ахмед Муса подаде жалба против присъдата на Апелативен съд – Пловдив и настоя за повторно разглеждане на делото. Мотивите в жалбата на Муса съвпадат с възражения на защитата на подсъдимите относно некатегоричността на доказателствата, на които почива присъдата, и със съмненията, че присъдата нарушава свободата на вероизповеданието. Според Върховната касационна прокуратура, жалбата е неоснователна. Жалбата обаче се отнася и до всички други подсъдими от второинстанционното дело, тъй като Муса е осъден за членуване в организация заедно с другите осъдени мюсюлмани. Отмяната на присъдата на Муса означава и отмяна на присъдата на останалите обвиняеми и на техните административни наказания, тъй като не съществува организация от един човек.

Мотивите на ВКС за отмяна на присъдата от Пловдивския съд посочват към редица нарушения, свързани най-вече с отказа на съда да отговаря на възражения от страна на защитата на подсъдимите и с нарушените им процесуални права. Такова е правото подсъдимите да знаят в какво точно са обвинени и кои точно доказателства са използвани като мотив. Според ВКС на втора инстанция не е доказано, че организацията, в която се предполага, че са участвали подсъдимите, има противодържавна цел и че тя е различна от тази на Мюфтийството. Още повече, дългото обсъждане на съдържанието на книги, намерени в домовете на обвиняемите, не довежда до разкриването на връзка между текстовете и дейността на организацията.

Според решението на ВКС от юли, вместо апелативният съд в рамките на делото да отговори на въпроса дали „салафизмът“ е идеология, той препраща към вътрешнорелигиозни въпроси. Пловдивският апелативен съд в мотивите за своето решение цитира експертни заключения в тяхната пълнота, без да ги обсъжда в контекста на други събрани доказателства. Вещите лица в делото имат решаваща роля при запълването на обвинението със значение. Самите експертизи обаче не се отнасят към всички събрани доказателства. Процесуално нарушение са и неизказаните и неразбираеми връзки между свидетелски показания, събрани текстове от домовете на обвиняемите и техните интерпретации от страна на вещите лица.

Сред логическите противоречия в рамките на делото в Пловдивския съд, посочени от ВКС, е напрежението при дефинирането на практиките на обвиняемите като религия или идеология. Например, в чл. 108 „салафизмът“, който, предполага се, „организацията“ е имала за цел да проповядва, не е изрично посочен като антидемократична идеология. Съдът разчита на експертни становища от вещи лица, за да се покаже тази му „същност“. От комплексната експертиза от Пазарджишкия съд не става ясно що е салафизъм. Подготвилите експертното становище вещи лица твърдят едновременно, че салафизмът е „религиозно течение“ и „религиозна идеология, която по своята същност е антидемократична“. Пазарджишкият окръжен съд и Пловдивският апелативен съд не проблематизират несъответствието на дефинициите на салафизма, предложени от вещите лица, с формулировката в Наказателния кодекс (НК) – „антидемократичнаидеология“. Употребата на категориите „религиозно течение“ и „антидемократична идеология“ като взаимозаменяеми в рамките на делото предполага ограничаване не само на религиозните свободи, но и на политическото въображение, както ще покажа по-късно.

Чрез своята експертиза, вещите лица обосновават дефинирането на практиките на обвиняемите като „антидемократични“ и обвързват демокрацията с либерализма. В рамките на делото обаче вещите лица често предлагат неясни и противоречиви дефиниции. Либерализмът е определен като „концепция, политическа традиция и философско течение, [което] доразвива принципите надемокрацията и демократизма.“ Източниците, на които разчитат вещите лица, са твърде разнообразни. Стига се и до неексплицитна препратка от страна на вещо лице дори към дефиницията на фашизма на Георги Димитров. Сспоред вещото лице, антидемократична е всяка идеология, „възприемаща фашистките постановки“. Експертизата гласи, че „фашистката идеология проповядва и осъществява унищожаване на демократичните свободи, чрез насилие и използването на най-зловещи и рафинирани методи за потискане на инакомислещите и установяване на открита терористична диктатура, съчетана свойнстващ национализъм, шовинизъм и расизъм“. От класическата дефиниция на фашизма на Димитров обаче е изтрит централният аспект от нея – фашизмът е диктатура в услуга на „финансовия капитал“. Така, опростенческата дефиниция на Димитров, изравняваща фашизма с интересите на елита, е заменена от друга. Съвпадането на либерализъм и антидемократичност в рамките на делото означава и именно ограничаване на позитивно оценения „плуралистичен порядък“ в страната.

Вещите лица разчертават и специфична символна география на исляма, противопоставяйки в рамките на делото въобразения „европейско-български“ с „чужд“ ислям. Според експертизата, цитирана в изказвания на прокурора и в последствие в решенията на окръжния и на апелативния съд, дейността на осъдените не се вписва в „традиционните“ мюсюлмански практики „по българските земи“. „Традиционният ислям“ е приравнен с българската държава, която „се опира на западноевропейските принципи на отделяне на държавата от църквата и свободата на съвестта“. Аполитичността означава придържане към „западноевропейски“ либерални принципи.

Тук става видим и парадокс в самото сърце на обвинението и на експертните становища. От една страна, мюсюлманите са обвинени заради проповядването на отклоняващи се от „традицията“ религиозни виждания. От друга страна, присъстват позовования на секуларизма и разделението на държава и религия. Ако обаче действително има такова разделение, то съдът не би възприел ролята на теологически арбитър, отсъждащ коя вяра е правилна и коя не.

Налични са и други противоречия в опасенията във връзка с исляма. Вещите лица виждат мюсюлманите едновременно като запалаха за националната сигурност и като подчинени, бедни и лесно манипулируеми от „чужди“ сили, идващи от „арабския свят“. Те са едновременно глобални, интернационални, но и залостени в местни и изолирани общности. Традиционните за „българските земи“ практики са дефинирани само като противоположни на „нетрадиционната интерпретация на Корана“, както твърди едното вещо лице. В рамките на делото на първа и втора инстанция са осъдени предполагаемите опити на подсъдимите да противопоставят „стари“ и „нови“, „традиционалистки“ и „неотрадиционалистки“ мюсюлмански практики. Въпреки това, прокуратурата, съдът и вещите лица правят същата опозиция, като ѝ придават и опростено геополитическо и ценностно измерение. Така, „чуждият“ ислям бива свързан с „източни“ държави като Саудитска Арабия и Йордания, „петролните монархии“, а „традиционният“ ислям, присъщ на „българските земи“, се оказва и съвместим със „западноевропейските ценности“. Последните са разбирани като съвпадащи с либерализма. Това позволява санкционирането на всякакви критични към либерализма идеи.

„Чуждостта“ на вярванията на обвиняемите не произтича просто от нейния „чужд“ произход. Тяхната чуждост е и по дух, несъответстващ на европейската либерална демокрация. Според решенията на Пловдивския и Пазарджишкия съд, обвиняемите се възползвали от „неграмотни и непросветени роми“ в опит да „радикализират“ различни общности. Подобно е и притеснението на вещо лице от делото в Пазарджишкия окръжен съд във връзка с „мюсюлманската общност в Родопите“, в която, поради нейната „изолираност“, се установяват „местни интерпретации наопределени религиозни текстове, а наред с това и разпространение на определени [нетрадиционни] идеи“ (курсив мой). Пловдивският апелативен съд цитира тази част от експертизата и потвърждава, че „[с]оциалната изолация в условията на активна религиозна пропаганда представлява социален риск пред пълноценната [и аполитична] социална изява на вярващите.“ Тъй като тези въпроси се обсъждат в съда, изглежда сякаш единствената превенция на „социалния риск“ е санкцията на вярващите, а не прекратяването на въпросната социална изолация.

Решението на ВКС проблематизира понятия като „официални“ и „неофициални порядки“ на исляма, както и предписаната от вещите лица „традиционна интерпретация на Корана“. В мотивите си съдиите от ВКС посочват към неправилното предположение на Пловдивския съд, че забраната на суеверието е антидемократичен акт. Твърдя, че предписваните от вещите лица, обвинението и съда „традиционни“ практики са аполитичните. „Политизираните“ религиозни вярвания на подсъдимите са „войнстващ салафизъм“ (подобно на войнстващия фашизъм от дефиницията по-горе). Те могат да поставят предизвикателства пред либералния консенсус, са обявени от вещите лица за „чужди“. В делото позитивно е оценен онзи тип ислям, който се ограничава само до всекидневни/битови „проявления“ и не предполага политическо участие, базирано на нелиберални виждания. Съдът заявява, че „традиционният ислям […] не претендира за политически позиции, не се опитва да налага ислямско законодателство, не служи като основа на политическо поведение или политически идеологии.“ Сякаш вещите лица, прокуратурата и съдиите споделят виждането, че участието на маргинализирани общности в политическия живот представлява заплаха за националната сигурност. Тъй като „изолираните“ имат идеи, те биха били „войнстващи“. Тяхната „войнственост“ е извлечена от социалното им положение. Така самото обвинение се превръща в антидемократично, санкционирайки опитите потиснати социални групи да имат собствени политически идеи. Опитите за политическа еманципация на определени групи биват криминализирани. По този начин бива и официализирана бразда вътре в мюсюлманската общност.

Опасенията от политизацията на потиснатите, мислени като съюзници със могъщи „чужди сили“, присъстват в говоренето на някои от вещите лица и извън съдебната зала. В свои изяви вещите лица по делото често сравняват някои мюсюлмански практики със социализма. Така, например, един от експертите в изявление на публична дискусия за „радикализацията днес“ оприличи сталинизма с ислямски „екстремистки движения“, но не и с „традиционния ислям“.[45] Парадоксално, бойците на Ислямска държава са сравнени с „колхозници“, тъй като и двете групи, въпреки недълбокото си разбиране на идеологията-религия, която изповядват, били мотивирани от идеите ѝ. Подобни съждения са показателни за причините за вълненията около „радикалния ислям“ и в България. Идеологиите на потиснатите са привиждани като радикални и религиозно фанатични, а не базирани на рационални аргументи и съществени познания. Още повече, в свои публични изяви друго вещо лице по делото често привижда опасен съюз между левичарски мултикултурни политики и ислямското нашествие в Европа.[46] Чрез говоренето на много от експертите по отношение на т.нар. радикален ислям, както по време на делото, така и по медиите, се създава оформя хаотична амалгама от явления. В нея са претопени сталинизмът, левият мултикултурализъм, фашизмът, ислямът, тероризмът, потиснатите социални групи и арабите. Всички те започват да бъдат представяни в термините на някаква глобална конспирация срещу „либерална Европа“ и „традиционните ценности“.

Изборът на вещи лица и признаването на уместността на тяхната експертиза от съда не са неутрални, а предполагат съответствие между очевидностите на обвинението и политическите виждания на експертите. Така от делото биват изключени учени, занимаващи се основно с изучаването на мюсюлмански общности в България, а не с теологични дебати, арабски език или теория на либерализма. Някои от сериозните учени заклеймиха делото като лишено от доказателства[47] и абсурдно[48]. Изследователите на мюсюлманите в България имат много по-незабележимо присъствие във все по-честите дебати за връзките между исляма, „тероризма“, „радикализма“, отколкото някои от вещите лица в делото, превърнали се в медийни експерти по радикализъм, демокрация, религия, либерализъм, маргинализирани общности, тероризъм, геополитика и други. В Германия и Франция след 1980-те години също зачестяват такива случаи на превръщането на теологични познания, владеене на арабски или знания за Близкия изток в експертиза по ислям в Европа, но без оценка на произтичащите от това автоматично ‚прехвърляне‘ проблеми.[49]

Още повече, подобни дела не са ограничени само до България, а се случват и в Албания, Косово[50] и Босна и Херцеговина[51] като опити за удовлетворяване на очаквания на Западна Европа.

Въпреки че решението на ВКС показа, че обвинението, както и експертните становища, са изпълнени с вътрешни противоречия и са логически несъстоятелни, делото имаше сериозни политически ефекти. Обвиняемите бяха заклеймени в медиите като „радикали“ и „терористи“, въпреки липсата на адекватни свидетелства и експертиза. Редица репресивни политики срещу всички мюсюлмани в България също могат да се разглеждат като отчасти причинени от процеса. Такива са „приетите мерки за сигурност“ като забраната на забрадките в редица български градове заради разпознаването на никаба като основен симптом за „радикализация“. На подобна логика почива и предложението на МОН за изучаване на тероризма в гимназията, съпроводени от военно обучение и „защита на родината“[52]. Така нареченият антитерористичен закон предполага и ограничаването на правата и на всички български граждани. Наскоро предложените от БСП и Георги Кадиев изменения в Закона за изповеданията също адресират проблеми, засегнати и по време на делото, но чрез ограничаването на още свободи.[53]

Мадлен Николова е завършила културология в СУ „Климент Охридски“, магистър е по социология в Централноевропейския университет в Будапеща. Магистърската й теза е върху т. нар. „Дело на 13-те имами.

Балканите, прекъснати

Автор(и): Едуард П. Джоузеф

Като повечето терористи и той е бил млад. Роден е в дните точно преди горчивата омраза да погълне страната му; малко след като е бил роден, баща му е арестуван и убит от властите, заедно с много други мюсюлмани. През пролетта на 2015 24-годишният син влиза в един полицейски участък, по думни тена свидетели с джихадисткия боен вик „Аллаху акбар“ на уста, след което открива огън и убива един служител, ранявайки други двама, преди сам да бъде убит в последвалата престрелка с полицията.

Същата седмица, около 400 километра пò на юг осем други полицаи и още 14 предполагаеми терористи са убити в яростна престрелка близо до международна граница, създадена малко след Първата световна война, която екстремистите вече не признават като валидна.

Пореден ден в Сирия или Ирак? Не, всичко това се случва в Европа, на около ден път с кола от Виена. Първата от двете атаки, проведена в Зворник, градче от сръбската част на Босна, беше шокиращо припомняне за потенциалното влияние на радикалния ислям в региона, особено след внезапния възход на Ислямска държава (наричана също ИДИЛ). Само малък брой босненци са били радикализирани, а още по-малко са отишли да се бият в Сирия и Ирак. Но във все още разпокъсаните Балкани за дестабилизацията на една страна не са необходими чак толкова много екстремисти.

Нито пък радикалният ислям е единствената заплаха срещу годините работа и милиардните инвестиции, направени в региона от Вашингтон и европейските му партньори. Русия играе собствена роля тук, особено след изострянето на отношенията със Запада, като изпраща подстрекателски призиви за православна славянска солидарност. Москва изказва непоколебима подкрепа за клатещото се правителство в Македония, където се е случил вторият шокиращ инцидент. Престрелката от онзи уикенд, изпълнена със сцени на употреба на ръчни гранати, автоматични оръжия и снайпери, се случи в градчето Куманово, близо до границата между Македония, Сърбия и Косово. Правителството описва престрелката като битка между полицията и „една от най-опасните терористически групи на Балканите“, вероятни имайки предвид албански екстремисти, Реалните обстоятелства около престрелката са неясни и подозрителни, съвпадайки по време с все по-увеличаващи се вълни на протест, свързани с разкритията за масивни правителствени злоупотреби. И докато македонският президент се завръщаше през глава от посещението си в Москва, тамошните му домакини остро критикуваха демонстрантите и предупреждаваха срещу поредната „цветна революция“.

Македония е изправена пред потенциална имплозия, босненската цялост е застрашена възможно най-силно от края на войната насам, в Косово има масови изселвания на жители, които са се отчаяли от местното корумпирано и разкъсвано от разногласия правителство… Както изглежда, трите най-уязвими страни от региона се намират на ръба на пропастта. Напълно възможно е да се получи ново залитане по посока на екстремизъм и между- или дори вътрешно-етнически напрежения, подкрепяни от руски или ислямистки опортюнизъм. И, както вече неведнъж се е случвало, американските и европейски дипломати може би ще се видят принудени да си задават неприятния въпрос: кой и защо изгуби [отново] Балканите?

Също като по времето на войните в бивша Югославия, Вашингтон и Брюксел може би ще започнат взаимно да се сочат с пръст. А всъщност вината ще бъде обща. Нито кризите в Украйна и онези в Близкия Изток могат да бъдат алибита за боязливите политики и спорадичното внимание на Запада към региона през последните години. Истината е, че, ако и дестабилизацията на Балканите да представлява далеч по-малка заплаха за западните интереси в сравнение с агресията на Путин или варварството на ИДИЛ, тя е много по-трудно за преодоляване предизвикателство. В региона няма атомни оръжия. Самоубийственият тероризъм засега е нещо изключително рядко. И, което е най-важно, за разлика както от Украйна, така и от страните в Близкия Изток, дори и най-разпокъсаните страни в югоизточна Европа все още споделят една обща стратегическа ориентация, с принципно високи рейтинги на поддръжка за евентуално присъединяване към НАТО и ЕС.

Но вместо да използва тази силна база за преодоляване на оставащите препятствия пред евроатлантическата интеграция, Западът лекомислено оставя нововъзникналите страни от региона да се хлъзгат назад към хаоса. Вашингтон прибързано предаде основните отговорности за Балканите на ЕС, който пък прибързано ги предаде на местните лидери. При липса на някакви смислени мотивации за ограничаване на поведението им, регионалните политици са се отдали най-вече на неща като консолидация на собствените им корупционни схеми, подчиняване или сплашване на медиите и избягване на всякакви смислени реформи.

Мелето в Македония

Македония е един от основните примери за последиците от спорадичното внимание. Когато през 2001 година избухването на враждебни действия между етническите македонци и албанците беше последвано от интензивна международна помощ, страната постигна устойчив напредък в изграждането на демократичните институции. През 2006 властта беше поета от настоящия президент Никола Груевски[54]. След четири кръга на все по-съмнителни избори той успя да консолидира властта си чрез осакатяване на съдебната система, обезсмисляне на опозицията и обезличаване на независимите медии. През 2007 Македония се намираше на 36-то място (преди САЩ!), във Freedom House индекса за свобода на медиите. Миналата година страната беше слязла на 123-то място, в компанията на страни като Венецуела. Местната икономика, междувременно, все още се държи над водата, но само на цената на огромно и повсеместно задлъжняване.

Бидейки все още сред най-младите лидери в региона, Груевски сигурно би могъл да остане на власт доста години, ако не беше огромният скандал във връзка с масивното, правителствено поддържано подслушване и шпиониране на всички обществени нива. Няколко последователни разкрития на опозицията показаха как правителството директно оркестрира финансови и изборни фалшификации, масово електронно наблюдение, компромати срещу политически противници по обвинения в различни тежки престъпления и дори убийства. При най-шокиращото от тези разкрития няколко висши правителствени служители бяха записани при директно обсъждане на начините, по които би могла да се прикрие или представи по фалшиви начини една съмнителна автомобилна катастрофа, при която беше загинал важен критик на правителството. Друг запис показва как правителството се опитва да прикрие случай на полицейско насилие, в резултат на което е починал млад човек. Груевски и други правителствени служители отричат всякакви обвинения, твърдейки, че тези записи са извършени от „чужди агенти“, целящи да дестабилизират страната.

В отговор на всичко това хиляди млади македонци излязоха на масови протести, в открито предизвикателство към тежко екипираната полиция. Те и опозицията изискват министър-председателят и съучастниците му да предадат властта на временно правителство, което да организира нови избори, докато разследването на корупцията продължава.

Ироничното при инцидента с престрелката между полиция и албански екстремисти е, че той се случва в момент, в който междуетническите отношения в страната са постигнали впечатляващи успехи. За пръв път в 24-годишната история на Македония като независима страна етническите албанци и македонци изглеждат обединени е борбата против местната корупция и диктатура. Тъй като повечето телевизионни канали се намират под контрола на правителството, именно една албанска станция, Алсат, излъчва новините за корупционните разкрития и дава възможност за представяне на опозиционни гласове, което е забележителен жест на солидарност. Албански уебсайтове публикуват остри антиправителствени коментари, правени от етнически македонци – нещо по принцип нечувано в инак традиционно етнически разделения медиен сектор. Тези публикации стават все по-неудобни за албанските политически партии – както участващите в управлението, така и опозиционните – които си остават странно мълчаливи пред лицето на масивния сигнал.

Международната общност би могла да играе решаваща роля при постигането на някакво мирно разрешение, но поне засега реакцията ѝ е сдържана. Само германският посланик открито призова правителството към оставка. В напрегнатата обстановка след последните сцени на насилие посолството на САЩ се присъедини към позицията на ЕС, НАТО и Организацията за сигурност и сътрудничество в Европа, призовавайки, невероятно, „лидерите да се срещнат и ангажират в диалог по всички въпроси, пред които страната е изправена“.

Типично за Запада е да се опитва да избягва конфронтациите с лидери като Груевски, позволявайки и на него, и на други фигури да поддържат под напрежение отворените въпроси в региона. Но най-важната поука от насилствения колапс на Югославия преди 25 години е, че неспособността да се пресрещнат фронтално основните проблеми само ги прави още по-трудни за разрешаване в края на краищата. Това е особено вярно в случая с Македония, където отдавнашните възражения на Гърция против името на страната я държат вън както от НАТО (където членството ѝ вече е предложено) и ЕС (за което се очакват бъдещи преговори). Настоящата нестабилност би могла да бъде избегната ако на Скопие беше позволено да кандидатства за членство в НАТО и ЕС. Вместо да придвижи страната по посока на авторитаризма, в такъв случай Груевски би бил обвързан със стриктни изисквания, които вече са се доказали като въздействащи при създаването и укрепването на демократичните институции по други места.

Разкъсаната Босна

Ако Македония се намира в остра болка, Босна е изправена пред по-дълбоки и почти непоправими вреди. Радикалният ислям и руското влияние изострят още повече вечно присъстващите тук етнически напрежения. Междувременно някои от местните политици вече предприемат съвсем конкретни действия, целящи да разкъсат страната. Управляващите сръбски и хърватски партии наскоро обявиха подкрепата си за слабо прикрити сепаратистки планове. Парламентът на Република Српска дори прокара резолюция за провеждането на сепаратистки референдум, което за пръв път включва и конкретна дата (2018 г.), за народното допитване. Ако това наистина се случи, сръбският референдум със сигурност ще разпали местните вражди още повече.

Лидерите на САЩ и ЕС вече са се отказали от опитите да накарат Босна да промени остарялата си конституция, на която се дължат повечето от патовите ситуации, които държат страната в непрестанни напрежения. Европейските лидери отдавна се опитват да прокарат остро наложителния план за съкращения сред раздутата бюрокрация, както и други реформи, необходими като предварителни крачки към кандидатстването за членство в ЕС. За нещастие по-голямата част от местната публика е изцяло против съкращения в обществения сектор, а много политици с право се страхуват, че реформата ще ги принуди да приватизират държавни компании, които в момента те използват за лично облагодетелстване. Най-вероятният резултат от всичко това е, че международните участници ще смекчат изискванията си за провеждане на реформи.

Примерът с Косово

Но концентрираните усилия все пак могат и да доведат до резултати, както показва примерът с Косово, мястото на досегашния най-голям успех на ЕС. Под ръководството на Брюксел и със силната подкрепа на САЩ, Сърбия Косово се съгласиха да нормализират отношенията си преди три години. Но непрестанните караници между Белград и Прищина, подстрекавани от отказа на пет ЕС-страни да признаят независимостта на Косово, плюс непрестанната корупция, оставят страната в мизерна форма. Десетки хиляди косовари са напуснали страната, изразявайки недоверието си в тукашното бъдеще с краката си, както се казва.

Радикалните опции за обединение на Косово с Албания, които биха отворили отново конфликта със сърбите, продължават да се радват на подкрепа. Някои от предишните умерено настроени лидери междувременно са втвърдили позициите си, насочени против подкрепяния от Брюксел компромис. В същото време в Косово се забелязват обезпокоителни сигнали от страна на ислямски екстремисти, които всяват страх в сърцата както на сърбите, така и на умерените албански мюсюлмани. Голямото безпокойство е, че ислямистите ще намерят общи позиции с радикалните албански националисти, с което ще внесат още повече нестабилност в една страна, чиято сигурност все още се гарантира от НАТО, заедно със значителни военни части от ЕС.

Брюксел и Вашингтон трябва да притиснат по-силно албанските лидери по ключовия въпрос за съдебни реформи, като заедно с това продължават да тласкат Белград и Прищина към споразумение по въпроси, които изглеждат по-малко неразрешими от онези от 2013. Тогавашните преговори доказаха, че когато Брюксел обвърже условията за постигане на напредък към европейско членство с напредъка на собствените им взаимоотношения, и сърбите, и албанците започват да демонстрират готовност за компромиси.

Опасностите продължават да съществуват, но Балканите в никакъв случай не са безнадеждни. Иронията в днешните кризи в Македония, Босна и Косово е, че докато някои от лидерите разиграват националистическата карта, все повече обикновени граждани се оказват готови да задминат досегашните разбирания за етническите различия. Вече е разпиляно достатъчно много време в опити за отлагане на някакви ефективни решения на най-важните проблеми на региона. Повече от всякога, решаването на тукашните проблеми изисква политиците отново да започнат да ги вземат на сериозно.

Едуард П. Джоузеф е изпълнителен директор на Института за съвременни световни проблеми и преподавател във Висшата школа за международни изследвания към университета Джоунс Хопкинс.

La vie en rose

Автор(и): Силвия Чолева

Понеже любовта, протичаща през теб, е семе, цвят и вечно зреещ плод.

Алеш Дебеляк

Може би два от десет-петнадесет. Такава беше статистиката на здравите чорапогащници, които държеше в найлонов плик, набутан в гардероба, от своя страна, набутан с дрехи, част от тях обличани само веднъж. А за да сложиш къса пола, ти трябва нов. Не можеше да е всякакъв, а такъв, че да скрива обилното количество целулит и месо, които издаваха отминалото време, както и правопропорционалния мързел за физически упражнения. Дори през пролетта, когато ти се иска да кажеш „сбогом“ на рутината. Порови в гардероба на дъщеря си, откъдето изпаднаха дори опаковки от шоколад. Накрая обу каквото имаше подръка – черен плътен клин върху чорапогащник с две бримки от забити при обуване пръсти точно на лявото бедро. Високи токове. Съгласи се пред огледалото, че отгоре розовата къса ленена пола стоеше добре. Или поне колкото беше възможно.

Докато чакаше пред асансьора, съседката отвори вратата на апартамента си, погледна я с изумление и бързо затвори, забравила, че е облечена да излиза и с ключ в ръка. Преди време самата тя определи като лош вкус леката къса лятна рокля на своя приятелка с изящни форми – дори тя не беше в състояние да изтрие годините от лицето, щом престанеш да я гледаш само отзад. Днес обаче откри, че самочувствието ѝ се повиши напук на укоряващите

погледи. Беше обикновен ден от средата на работната седмица. Сутринта всички изглеждаха делови или поне недоспали. Досадата от лицата обаче постепенно изчезваше, те се оживяваха, непознати се споглеждаха с иронична усмивка – особено в автобуса, а после отново се втренчваха навън през стъклото, където градът се беше размърдал като влечуго от праисторическа епоха. Ефектът, когато пристигна на работа, придърпвайки леко надолу полата, беше зашеметяващ. Дали пък не я съжаляваха? Единствено Марина, на която спокойно можеше да казва „како“ и от години се фръцкаше с фрапантно къси полички и шнолки в косата, ѝ се усмихна съучастнически.

По-нататък денят остана обичайно скучен, затрупан с работа. Всички приеха облеклото ѝ за нормално, като че ли винаги е било такова. Светът не се интересуваше от нейните провокации. Предстоеше нощта. Но и там всичко беше предварително подредено, хората заемаха безропотно местата си и всяко разместване на роли и поведение, на образ и съдържание се наказваше – с насмешка или с хладно мълчание.

Да не я забелязват – това правеха всички още докато беше в гимназията. Кратките минути на слава във връзка с рано порасналия ѝ бюст бяха забравени, след като момичетата вече можеха да се похвалят със същото. В университета никога не успя да е във фокуса на компанията, и когато се омъжи и разведе по-бързо, отколкото сама очакваше, се озова в безтегловното състояние на жена без възраст, с оредяващи приятели и само със случайни връзки. Но тази топла вечер беше пред нея, пролетта я караше да се чувства по-лека, нищо не можеше да я спре да си избере клуб, където да прекара безразсъдно част от нощта.

Много по-късно, докато побутваше маслинката в чашата с фалшиво мартини пред себе си, напълно обезверена, че късата ѝ пола може да провокира дори бегло внимание, тя се опита да си припомни някой хубав момент от брака си. Не излезе нищо особено. Два-три случая преди това, и то с различни мъже, бяха по-вълнуващ спомен. Опита да си представи какво би било, ако си купи куче, което ще разхожда два пъти дневно – така лесно би могла да завърже познанства с други собственици на домашни любимци. Кучето изискваше постоянни грижи. Не можеше да си го позволи. Не го искаше. Мисълта ѝ се стори толкова ужасяваща, че я отхвърли категорично с махване на ръка.

Сервитьорът помисли, че е към него, и дойде – арогантно момче, което ѝ направи лошо впечатление, още щом седна на бара, и с грубия си тон ѝ показа категорично, че мястото ѝ не е тук, сред тези разговарящи, друсащи се в танц, целуващи се и още кой знае какво момчета и момичета. Като отиде до тоалетната, се сблъска с едно от тях почти на годините на дъщеря ѝ. То я изгледа демонстративно нагло, или поне така ѝ се стори, после издуха сладникавия цигарен дим в лицето ѝ и с разлюляна крачка се отправи към танцуващата гмеж в полутъмното.

Направи ѝ впечатление, че въпреки работата, нарастваща с напредването на нощта, сервитьорът непрекъснато се опитва да я заговори. Първо мислеше, че е защото се дразни от нея – беше твърде недодялан и груб, вулгарен в закачките. Поръча си второ мартини и зачака да види какво ще стане. Той наистина се появяваше прекалено често наоколо. Докато оставяше чашите на бара, се пъхна между двата високи стола и сякаш случайно се опря върху крака ѝ. Тя не се дръпна. Представи си за миг как пъха ръка под розовата ѝ пола, но бързо прогони тази мисъл. Няма защо да се залъгва – беше ѝ приятно вниманието на това младо момче. Твърде младо впрочем.

Останалата част от вечерта мина без да усети. Стоя, докато заведението затвори и сервитьорът взе да обръща столовете. Беше престанал с грубостите, но е късно, повече нямаше какво да чака – прибра запалката и цигарите и си взе чантата.

Чак на изхода усети, че главата ѝ се върти, и виновно се огледа за такси. Зад нея някой шумно тръшна вратата и заключи. За момент се зачуди как утре ще стане за работа, но беше твърде заета да оправя дрехите си – полата – извъртяна встрани, ципът – не на мястото си, а сакото – като че някой е седял върху него. Една ръка се пъхна под лакътя ѝ, прихвана я и тя с удоволствие си призна наум, че изпитва облекчение.

Забрани си да мисли повече и се отпусна на седалката. Момчето беше с кола и тя почти не се възпротиви да я откара до вкъщи. Представи си как ѝ предлага да отидат у тях или да се качи при нея, как тя му отказва, а после в самотното легло съжалява за страха си. Или как тръгват към някой хотел извън града, който в тъмното свети примамливо, а на сутринта тя спи сама, но щастлива в разхвърляното легло и стаята изглежда жалка в мизерността си.

Стреснаха я резки спирачки. Наоколо беше мрак, не разбра къде се намира. Момчето пушеше цигара до нея и в тъмното тя дори не можеше да си спомни как изглежда. Колко време бяха пътували?

Силвия Чолева е отговорен редактор на редакция „Култура“ на програма „Христо Ботев“ на БНР и водеща на предаването „Артефир“. Тя e автор на ежемесечните обзори на нови книги в списанията „Хайфлайтс“ и „Его“, главен редактор на сп. „Алтера“ (до март 2009, когато списанието е закрито). От края на 90-те до закриването му през 2003 г. Чолева съосновава и води заедно с Иван Теофилов сп. „Сезон“. Преподавала е курс Писане на есе в НБУ. Сценарист е на „Майка ми“, късометражен филм на режисьорката Светла Цоцоркова (2005).

Коментари (3)

- 04-09-2016|Радомир Парпулов

„Колко време бяха пътували?“ И после какво? Има ли продължение?

- 05-09-2016|Ива

Звучи незавършено…

- 11-09-2016|сем. Симчевски

Разказът ли? Стоплено слънце зад пролетни облаци. Жалко за облаците, каза Жана. Жана е жена ми. По-скоро за слънцето, рекох аз, докато ближа лъжичка домашен конфитюр. Жени не обели дума. Жени е дъщеря ни. Тя мисли отсега за абитуриентския си бал. Той е след две години, така че не и остава много време за четене. Две години са си време. Надяваме се облаците да се разнесат дотогава и слънцето да ни се усмихва на закуска. Което е въпрос на време. И на време. Второто /астрономическо/ зависи повече от авторката. Работа! Успех!

с-во Симчевски

През огледалото на Луис Карол и какво откри там Алиса?

Автор(и): Пламен Шуликов

И така, тезата ни в предходния опус заключи, че новата медийна оптика буквално се ражда в пепелта на старата.

Подобен исторически драматизъм, черпещ сценична енергия от антиномични събитийни съвпадения, изглежда, е дълбоко криптиран и в разказа на Л. Карол за чудатите преображения-отражения на „Алиса в огледалния свят“, с каквото заглавие впрочем този текст е познат сред българския културен контекст. Колкото и да изглежда маргинална на пръв поглед обаче, последната бележка е всъщност твърде уместна, доколкото преводаческият избор заглавието на Л. Карол да добие своя фразеологизиран днес вид затъмнява две от важните му конотации, постоянно съпътстващи неговата оригинална формулировка: Through the looking-glass, and what Alice found there (През огледалото, и какво откри там Алиса).

Първата от тях представя един от втвърдените културни смисли на огледалото, схващано като граница между този и онзи свят, като „момент от прехода от отразено към социално ego“, оказващо се „структурно пресичане (structural crossroad)“, „прагов феномен“[55], или просто като един от огромното количество вълшебни предмети, облекчаващи прехождането (през, сквозь, через, through) между двата свята[56]. Три години преди Алиса да бъде „преведена“ от Л. Карол през огледалната граница, А. А. Потебня публикува един малък по обем, но затова пък концептуално впечатляващ текст, озаглавен „Переправа через (курс. – П.Ш.) воду как представление брака“[57]. По това време, 1868 г., В. Я. Проп едва тепърва предстои да обобщи след около 80 години (през все още далечната тогава 1946 г., когато „Исторические корни волшебной сказки“ е издадена за пръв път), че „всички способи за пресичане (превеждане)… отразяват представата за странстването на умрелия в задгробния свят“[58], като тази негова позицията намира щастлива ретроспективна опора в работното заглавие на „Алиса в страната на чудесата“ – „Alice`s adventures under ground“, съхранено днес единствено върху титула на оригиналния ръкопис. В ранния си текст Потебня обаче прилага достатъчно аргументи към своето убеждение, че в повествователния акт „пресичане на вода“ е отложен несъмнен инициационен смисъл.

Неизбежната промяна след пресичане на огледалната граница е вторият смислов обертон, изгубен при превода на заглавието. Доколкото водата по старогръцка митологична традиция се мисли непременно и като огледало въз основа на мита за Нарцис, двете тълкувателни перспективи (пресичане и промяна) някак щастливо се срещат у „огледалната“ Алиса, множеството отражения, метаморфози и превъплъщения на която като че едва смогват да „удовлетворят“ инициационните (а, може би, дори инцестни?) блянове на нейния литературен „баща“.

Заради многото, понякога даже противоречиви тълкувателски филтри, наложени от критическата традиция върху огледалния символизъм – и без друго твърде предразположен да провокира концептуална активност, тук като че ли вече е редно, макар и само в най-общи линии, да представим поне онези моменти от интерпретации на феномена огледало, които биха дали известна представа за сложността, пред която ни изправя опитът той да бъде осмислен.

Още първият семиотичен опит[59], изцяло посветен на огледалото, рязко се конфронтира с установената от Е. Т. А. Хофман до В. Я. Проп класическа интерпретативна традиция, като гръмко заявява в самото си начало, че отражението в огледалото не може да бъде знак. Своята позиция, че „природата на семиотичните явления съществено се различава от огледалните феномени“[60], освен върху чисто дефинитивни съображения У. Еко основава върху концепцията на Ж. Лакан за „огледалния стадий“[61], през който минава в своето възрастово развитие човек, постепенно овладявайки тялото си като инструмент на персоналното самоотъждествяване, т.е. на самопознанието според смисъла, вложен от Платон в понятието „самотъждественост“. Паралелно с това знание, както и с натрупването на всекидневен опит, човек добива катоптрическа грамотност, по силата на която той следва да научи, че „огледалата нищо не обръщат и не прекатурват. Огледалото отразява дясната страна именно отдясно, а лявата – отляво. Само наблюдател, който в резултат на грешна самоидентификация си въобразява, че човекът в огледалото е самият той…, може да помисли, че часовникът му е сложен на дясната ръка.“[62] В този смисъл, според Еко, „огледалото не превежда, а само възпроизвежда“[63].

Допълнителните усложнения, наложени върху нашия въпрос от семиотичната по същество проблематика на енантиоморфизма, към който впрочем огледалото именно като въплъщение на катоптрическата реалност също има пряк принос, няма нищо общо, да кажем, с такава размяна между ляво и дясно, каквато представя в „Песня последней встречи“ (1911 г.) А. Ахматова: „Я на правую руку надела/ перчатку с левой руки.“ Огледалните образи, казва Еко, правилно биват интерпретирани от мозъка на равнището на възприятието и моторната реакция, но на равнището на съждението възниква известно „неразграничение между физическия феномен и илюзията, доколкото ние използваме огледалото правилно, но неправилно съдим за него, приписвайки му онова, което сами правим с отразяващата повърхност“[64]. Накратко казано, У. Еко предприема опит да възстанови понякога губещата се диференциация „между универсума на катоптриката като реалност, създаваща впечатление за виртуалност, и универсума на семиотиката, създаваща виртуалност, която пък се представя за нещо реално“[65].

Две години по-късно, през 1988 г., от позицията на авторския колектив на сборника „Зеркало. Семиотика зеркальности“[66] това дефинитивно разграничение се оказва, поне както личи от предговора към изданието, че е възприето като твърде строго, даже с позволение – някак схоластично сковаващо интерпретативния полет на мисълта ограничение. Във всеки случай авторите предпочитат гледната точка спрямо огледалото като към „семиотична машина за описание“ не на собствената, а „на чужда структура“, заради което своеобразие „то е толкова пригодно за логически игри и митологични построения“[67]. Разбира се, в синхрон с перестроечния дух на тогавашното време обичайният предубеден полемизъм спрямо конкурентни инициативи, идващи от запад, е твърде смекчен. Например в заглавието на методологическия текст на Ю. Левин – „Огледалото като потенциален (курс. – П. Ш.) семиотичен обект“ – личи известна хипотетичност във формулировката на изходната обструктивна теза. Същевременно, интерпретативната свобода, която У. Еко държи да обособи и дисциплинира като че по силата на непреодолим епистемичен императив, без остатък прониква всички текстове в сборника. Дори съвсем схематично представени, те биха отвоювали в полза на „виртуалността, представяща се за реалност“ (У. Еко), достатъчно широк тематичен периметър – от семиотиката на вълшебното огледало (С. Т. Золян), през семиотиката на надписите в нямото кино (Ю. Г. Цивян), та чак до символиката на телефона в руската поезия (Р. Д. Тименчик).

В този смисъл особено репрезентативно за новоисторическия метафоричен порив на съвременната антропологична критика, допускащ впрочем и проникновени микроисторически корекции, е изследването на Р. Тименчик „К символике телефона в русской поэзии“[68]. Там контаминативното, по същество метафорично сближаване между разноредни феномени, представително изобщо за постмодерното мислене, произвежда вдъхновяващи въображението кентаврически сдвоявания между акустическо ехо и визуално отражение, почти независимо от това дали те ще бъдат наричани „визуално ехо“ или пък „акустическо отражение“ и самоподразбиращо се обосновани с митологична логика, по силата на която „мотивът за огледалното отражение“ и „гласът, отделен от своя произносител“, и без друго са били някога допонятийно сплавени в мита за Нарцис[69]. Както впрочем, добавяме ние, всеки внезапен медиен взрив неизбежно усилва временната сетивна дезориентация, „клинично“ разпознаваема в синестезийни речеви актове или пък в други идиосинкразни прояви.

Тъкмо към подобна рецептивна активност насочва споменатата вече статия на Ю. Левин[70], причислявайки към идиосинкразната жанрова рубрика „огледални стихове“ и една малка поема на В. Ходасевич със симптоматичното заглавие „Сорентински фотографии“ (1926 г.). Функционално редоположени в нея, конвенционален речеви образ (стихове) и модерна визуална икона (фотография) мерят сили в епохален медиен сблъсък през 20-те години на XX век по неизбродимата „фронтова“ линия на различни социални вдъхновения – от неутолената политическата стръв по пропагандно онагледяване, през често лицемерната художествена „борба за реализъм“ и буквалистична достоверност, до изострения в началото на века и все още нестихващ глад за психиатрично познавателно проникновение. Що се отнася конкретно до „Сорентински фотографии“ на В. Ходасевич, сътрудничеството (или пък съперничеството) между реч и икона е твърде вероятно предпоставено от две обстоятелства, едното от които притежава биографическа безспорност – бащата на В. Ходасевич покрай всичките си занимания е бил и фотограф. Другото, вече свързано с публичния ажиотаж към фотографията, е някак притулено зад иначе безпристрастното хронологическо обозначение под поемата – 1926 г. Разбира се, първата си масовизация езотеричното дотогава фотографско занятие преживява благодарение на вече достъпната портативна камера „Кодак Брауни“, пусната в продажба на самата междувековна граница, като че за да удостовери в образи от множество персонални ракурси невротичните вълнения на индустриалния свят пред прага на идващия век. Същинска либерализация обаче фотографията като всенародно увлечение добива едва в средата на 20-те години на XX век, когато с появата на немската камера „Лайка“ са зададени и дизайнерският облик, и инженерните решения, съхранили в основни линии своята конструктивна и ергономична валидност до най-ново време. Така за кратко време (около година) техническите представи за фотографския процес във всичките му практически етапи се оказват масово удостоверени чрез сетивността на лични впечатления, за каквито впрочем отчасти тълкува и поемата на В. Ходасевич „Сорентински фотографии“.

Колкото и да изглежда странно на пръв поглед, особено ако сме предприели разговор за поезия, става дума за конструктивно техническо решение, все още обособяващо в две отделни операции транспортирането на фотолентата и зареждането на пусковия затвор на камерата. В случай че по някаква причина експонираният, т.е. отработеният вече кадър не е транспортиран за съхранение в дясната част на камерата, така че неговото място да заеме неекспониран участък от лентата, би било възможно върху един кадър да бъдат експонирани множество изображения, поне докато операторът не си спомни, че трябва да извърши и втората операция. Проявен, такъв кадър би се възприел като болезнено сюрреалистично или съновно видение, съвместяващо по непостижима логика несъгласувани помежду си части реалност, безразборно наложени една върху друга. Въз основа на дълголетен практически опит тази някогашна грешка, преживяла и своя възход като авангардно творческо решение или даже първо реално предчувствие за киното в хронофотографиите на Етиен-Жул Маре и Едуард Мейбридж още от началото на 80-те години на XIX век, отдавна вече е банализирана в популярното днес понятие „мултиекспозиция“, което може да бъде прочетено в менюто на всяка модерна дигитална камера.

Етиен-Жул Маре. Полетът на пеликана (1882 г.)

В средата на 20-те години на следващия XX век обаче масовият рецептивен стереотип изглежда, че все още мисли тази експозиционна странност за насилие над реалността. Именно като провокатор на екстатичен носталгичен сюрреализъм тя е фиксирана и в емигрантските стихове на В. Ходасевич:

Соррентинские фотографии

(…)

Порой фотограф-ротозей

Забудет снимкам счет и пленкам

И снимет парочку друзей

На Капри, с беленьким козленком. –

И тут же, пленку не сменив,

Запечатлеет он залив

За пароходную кормою

И закопченную трубу

С космою длинною на лбу.

Так сделал нынешней зимою

Один приятель мой. Пред ним

Смешались воды, люди, дым

На негативе помутнелом.

Его знакомый легким телом

Полупрозрачно заслонял

Черты скалистых исполинов,

А козлик, ноги в небо вскинув,

Везувий рожками бодал…

(…)

Същевременно в тези огледални фотографски стихове, възприемани дори само като образец изобщо на речевия „превод“ на натурата, като неин екфразис, се разчита и още една носталгична ретроспектива, низхождаща хронологически до Платоновото убеждение, че „който знае имената, знае и вещите“, потвърдено у Хайдегер във формулировката му „езикът е дом на битието“. Именно чрез метафизическата вяра в огледалния потенциал на речта възкръсва хилядолетният блян за съвършена референциална взаимообратимост между име и вещ. Именно метафизичният лингвофилософски порив на речта да бъдат приписани репрезентативните правомощия на бленувано, но реално несъществуващо „помнещо огледало“ У. Еко нарича катопртрическа носталгия, разбира се, с известна самоирония към филологическото братство, част от което е и самият той.

И така, след този неизбежен реверанс към антропологичната критика дефинитивната представа на криминалиста Грос за фотографската ноема – огледало, което задържа своите отражения или пък „огледало, което ги замразява“ (У. Еко), надяваме се, разкрива и своето откровено хуманитаристко очарование, доколкото идентификационната мотивация у следователя е деликатно омекотена от нюансирано изследователско проникновение отвъд преднамерено или непреднамерено наложените от фотографирания обект ролеви маски. За да бъде обаче съвсем ясно проявен ефектът на това „хуманитаристко очарование“, към дефиницията на Грос остава да добавим само един коректив, който той, разбира се, има предвид, макар да не го е експлицирал в своето определение. Коригираната формулировка би тълкувала вече за „огледало, което задържа своите обърнати отражения“, като, разбира се, правим уговорката, че имаме предвид не катоптрическия феномен огледало, който според У. Еко не познава свойството инверсия за сметка на пълното съвпадение (congruence), а неговия семиотичен аналог, притежаващ интерпретативна гъвкавост, способна да удовлетвори тълкувателските потребности от неограничена метафорична свобода.

В контекста на изложението ни, дори само непредпазливо спомената, думата „обърнати“ би ни отвела отново до тъй наречения от П. Томпсън „ефект на Тачър“[71], в който образът на желязната лейди ту губи, ту намира своята идентичност, предприемайки хазартно салто-мортале спрямо хоризонта на обичайната зрителна позиция. Приведохме го като относително съвременен емпиричен аргумент (1980 г.), илюстриращ механизма на прозопагнозията. Около 90 години по-рано обаче, без помощта на познавателното просветление, плиснато доста по-късно върху идентификационната проблематика чрез термина „прозопагнозия“ от д-р Й. Бодамер (1941 г.), Х. Грос дотолкова детайлно описва през 1893 г. прозопагностичния феномен и неговите „допирателни“ спрямо фотографията, че оставя впечатление за убедена съгласуваност на разсъжденията си с щрихираната абдуктивна линия „Карол – Пикасо – Бертийон – Бодамер – Томпсън“.

Това допускане открива косвена опора в една типично изкуствоведска аналогия на Грос, която спокойно може да бъде приобщена към аргументационния фундамент на очертаното схващане за прозопагнозията, без да го компрометира с предубедени подозрения в полицейски буквализъм: „Когато живописец, особено портретист, работи продължително време върху картина, той от време на време я поставя пред огледало (курс. – П.Ш.) и разглежда отражението ѝ в него: така той често открива в картината груби грешки, които не е бил в състояние да открие, наблюдавайки директно самото платно. Причина за това е обстоятелството, че всичко, което наблюдаваме… продължително време…, възприемаме от такава гледна точка, от която не забелязваме направената грешка. Когато обаче погледнем същия този предмет, но вече отразен в огледало…, т.е. когато го видим от друга гледна точка, всичко, което по-рано е било незабелязано, вече става очевидно. Във фотографията се случва същото: когато разглеждаме някакъв предмет с всичката щателност и внимание, възниква цял ред известни впечатления, но нищо изключително обособяващо се окото не възприема, тъй като то е свикнало с предмета… Ако този предмет бъде показан на фотография, там новите цветове, новите размери, новостта на самото изображение, всичко това би било достатъчно, за да се създаде нова гледна точка и да се установят у предмета съвършено нови страни, незабелязани по-рано… Светописното изображение разкрива тази друга позиция, друга гледна точка и често носи със себе си търсеното разяснение.“[72]

Познат от доктрината на ранния немски и руски формализъм, ефектът на художественото отстранение, разбирано (освен като рецептивно отчуждение, преследващо сбособността за рационалистка обективация) и като остранностяване[73], очудняване, се оказва в своя най-общ концептуален вид предварително „апробиран“ в криминалистката практика, след като, разбира се, преди това дълго е проявявал своята социална значимост в светогледния сблъсък между появяващите се в ритъма на тъй наречения технически прогрес различни визуализиращи медийни оптики (напр., условната линия „телескоп – физионотрас – диорама – дагеротип“), всяка от които носи белези, даже особени белези от познавателни (често и физически) рани след неизбежната си конфронтация с отчаяно агресивния консерватизъм на рецептивния стереотип.

В разсъжденията на криминалиста Х. Грос обаче медийното остранностяване на обекта е видяно и в неговата инструментална осъществимост, където по повод на прозопагностичните идентификационни ползи той допуска известно колебание, известна тълкувателска флуидност.

От една страна, вече стана ясна неговатата адмиративна позиция по повод разпознавателния ресурс на остранностяващите медийни оптики, чийто резултат приемаме най-общо като своего рода „ефект на Тачър“ поне в името на понятийната системност. В този смисъл фотографията у Грос изпълнява същите хипертрофиращи функции на характерното, каквито у Бертийон могат да бъдат поети от шаржа и карикатурата, а в тъй наречения словесен портрет – от усилената чрез фигури емфаза. Сега е моментът да се върнем към кавичките, с които оградихме „пропуска“ на Х. Грос да се възползува от креативната догадка на А. Бертийон за идентификационния потенциал на шаржа и карикатурата като жанрове, разчетени върху хипертрофията на особените белези. Време е по повод на този „пропуск“ да кажем, че подобна претенция е само формално обоснована, доколкото Грос не споменава изрично карикатурата и шаржа. По същество обаче виенският криминалист обсъжда изразените характерности на обекта, осезаемо експонирани чрез остранностяване посредством деавтоматизиращи медийни оптики. В това се състои конкретното предназначение на популярния пунктуационен дешаблонизатор.

От друга страна, като се позовава на въведената от А. Бертийон норма полицейският сигналетически фиш непременно да съдържа съредни изображения на обекта в анфас и профил, Грос само отчасти споделя убеждението на своя френски колега в идентификационната приложимост на профилното изображение. Той твърди, че „при определяне на сходството между две фотографии или между фотография и лице несъмнено най-добро е фотографското изображение в чист профил, тъй като при това всички черти на лицето са обрисувани по най-отчетлив и характерен начин, отделните части на лицето не се подлагат на проективни изменения и в това положение най-лесно се провеждат измервания за целите на сравнението.“[74]

Уместността на тази гледна точка намира убедителна опора в популярността, с която се ползува една форма на булевардната художествена самодейност. Става дума за онази семпла, но вечно удивляваща публиката атракция, чийто предмет е скоростно изрязване от хартия на силуетен профилен портрет. Лекотата, с която обичайно се постигат върховете на това „изкуство“, респективно – неговото епидемично разпространение сред рисувачи-занаятчии, твърдоглаво предубедени в безсмислието на академичното образование, е обусловена от две предпоставки. По повод на първата – отчетливата яснота на профилната линия – вече се позовахме на Х. Грос. У него обаче откриваме аргумент и към втората предпоставка. Тя се състои в известната остранностеност на профила, който се възпроизвежда трудно, както впрочем трудно се контролира и неговата окончателна достоверност именно поради липсата на трайни контролни следи в паметта ни за тази проекция на лицето. Именно недостигът на предпоставки за критична оценка е обичайната причина прототипът (клиентът) почти гарантирано да констатира сходство между автентичния си профил и контурното му изображение, изрязано от „художника“, и с необяснимо удоволствие от „поразителната прилика“ между себе си и изображението да се раздели с произволно посочена от „художника“ парична сума, разбира се, в името на „изкуството“. Изобщо, за да бъде устойчиво отложена в паметта ни профилна проекция на чието и да е лице (без да изключваме от това число лицата на най-близките ни, дори своето собствено лице), са нужни проксемически предпоставки. Общува се преди всичко лице в лице (тет-а-тет). Разговорите със себе си, вероятно заради панически страх от професионални познавачи на душата, човек обичайно провежда насаме, а в краен случай на артистична обсесия – пред огледало, върху чиято плоскост обаче личният профил може да бъде автотренингово съзерцаван само чрез система от поне две огледала (към системата огледала предстои да се върнем). Дори деликатно позиционно отклонение спрямо събеседника в „¾ профил“ (по Бертийон) познанията ни за езика на тялото обичайно „четат“ като пренебрежение или направо неискреност. В общи линии същото твърди и Грос[75]. Известната колебливост, с която той тълкува прозопагностичната идентификационна хипотеза (по особени белези) чрез фотография, се дължи, накратко, на следната безизходна и, така да се каже, „огледална“ асиметрия между профил и анфас: фронталната лицева проекция (en face) е рецептивно стереотипизирана, но тъкмо затова не провокира паметта с извънредни своеобразия на лицевия облик; профилът, обратно, именно защото е непривичен и в този смисъл – рецептивно небанализиран, би следвало да е мощен идентификационен провокатор на прозопагностична отзивчивост, макар това да е трудно постижимо или почти непостижимо заради хроничен недостиг на трайни съпоставителни, контролни впечатления. Еn face-ът се радва на рецептивен комфорт, но идентификационната му пригодност е съмнителна, а профилът притежава изразен идентификационен ресурс, но без подходящи рецептивни предпоставки този потенциал се оказва, че не може да бъде практически разкрит. Съвсем накратко и преднамерено редуктивно формулирано по паремиен модел: онова, което е негодно, излиза, че може, а онова, което е годно – че не може. Така например, доста по-късно, в средата на 50-те години на ХХ век, в есето си „Електоралният фотогений“, предмет на което са портретните ракурси, използувани в политическата реклама, Р. Барт, очевидно воден от съществуващата практика, обсъжда единствено ракурсите в анфас и три четвърти, като остава съвършено равнодушен към профила. По повод на анфаса Барт твърди, че той „подчертава реализма на кандидата“[76], което, адаптирано към настоящите разсъждения, потвърждава устойчивостта на идентификационните предубеждения към банализма на този ракурс, някак по условие освободен от теоретически изгодната, но практически почти неизползваема провокативност на профилния punctum. Констатираната липса на „острие“ (punctum), пробождащо инертната рецептивна норма, в конкретния случай на фотоупотреба Барт остроумно обяснява с предназначението на „електоралния портрет“, в който избирателят трябва да открие себе си. На портрета в профил Барт отказва подобен потенциал. В този смисъл непостижимото идентификационно съвършенство на профила съществува само под формата на идеална представа за разпознаваемост, отложена в обобщителни фразеологични конструкции като „профил на престъпника“, „профил на жертвата“, „профайлър“, „професионален профил“, „демографски профил“, „инвестиционен профил“ или пък дори „ФБ-профил“ и мн. др., всяка от които обаче се стреми да компенсира своята съмнителна дефинитивност с откровена претенция профилът да бъде мислен като синоним изобщо на портрета в изчерпателната му способност да репрезентира своя реален прототип.

Понятието профил споделя прекомерните метонимични амбиции на сродното понятие лице. Неговите пък, далеч не само визуално, но и етимологично обосновани претенции (лиц-/лич-) синонимично да обозначи представата за личност (а в някои браншови сленгове – полицейски, канцеларски, юридически – дори изобщо да подмени легитимната номинативна конвенция), ежедневно поразяват чувствителния и изискан езиков слух със своето нелепо, агресивно дисканто (напр., официално лице, поемно лице, отговорно лице и пр.). Класически илюстрации на сатиричната съпротива срещу този неизбежен процес на безвкусно фразеологизиране предоставят още Иван Вазов и Бранислав Нушич почти по едно и също време – 90-те години на XIX век, когато в двете новопризнати от Берлинския конгрес съседни държави паралелно текат интензивни процеси на административно-стилова номинативна специализация. Тъй например речта на мнимия ревизор от Вазовата повест „Митрофан и Дормидолски“ (1881 г.) фиксира конкретния номинативен конфликт: „- За мене тайни съобщения? – каза захласнат от недоумение ревизорът. Той помисли, че го земат за съмнително лице (курс. – П. Ш.), гонено от властите, и че това не са друго, освен преоблечени полицейски агенти, твърде учтиви впрочем…“[77] Очевидно схванат от Б. Нушич в неговата цялостна социокултурна значимост, речевият феномен се оказва снабден от сръбския класик няколко години по-късно, през 1887 г., с лидиращ архитектоничен статут на самостойно заглавие в комедията „Сумњиво лице“ (Съмнително лице).

Понятието лице проявява странна пригодност да обрасне именно, така да се каже, с полицейски или криминални конотации като най-консенсусни и четивни експликанти на тайното (жреческо, шаманско, предназначено само за посветени и избрани) знание или по-скоро на властовия престиж, осигуряван чрез него. С подобна стратификационна социално-стилова роля то обособява овластени от неовластени (напр., „преоблечени полицейски агенти“/ „съмнително лице“ у И. Вазов) или пък доста по-късно – тирани от обезправени (напр., „официальное лицо“/ „неофициальное лицо“ у М. Булгаков).

Солидарна стратификационна линия отстоява песенният и анекдотичният фолклор, с комай единственото своеобразие, че съпротивата, макар и експлицирана чрез същите или вариантни речеви формули, активира рязка, радикална и, което е особено важно, обърната, огледална, травестийна оценностяваща позиция спрямо речевите субститути на официалната власт. Така например в един текст от булевардна тарикатска песен (вероятно от началото на 50-те години на XX век), който възпроизвеждаме за съжаление непълно и само по памет, ироничният модус при употребата на общите места (съмнително лице и таен милиционер) е емфатически усилен или по-скоро подсигурен чрез нарочни диалектни произносителни деформации. Представяме „остатъците“ (refuse) от текста според все още живите си ортоепически спомени:

В една самотна кръчма,

край Черното море,

видях да пие бира

сомнително лице.

Поисках му пашпорта,

поиска ми пашпорт…

(…)

Накрая се оказа –

бил таен миль’сионер.

Може би, съвсем не без значение за инвективата на песенния текст е и обстоятелството, че той е адаптиран към мелодията на известната песен по не по-малко популярния лирически текст на Вазов „Когато бях овчарин“.

Анекдотичният обструктивен радикализъм пък поставя вероятно същия този таен милиционер на опашка пред билетна каса в обществена баня, за да подложи на санитарно-хигиенна, физиологична огледална травестия конкурентното „дървено“ значение на клишето лице. За да демонстрира висока култура чрез „купешки“ думи, милиционерът, озовал се пред касиерката, отговаря на изпитателния ѝ въпросителен поглед също с въпрос, в който сценично повтаря учените думи, като че за да удвои публичния престиж от употребата им: „Как е банята, другарко, функционира ли, функционира ли?“ Касиерката отговаря с маниерна досада: „Функционира, функционира, другарю.“ Жадният за публично признание милиционер продължава да жъне речеви дивиденти: „А как е водата, другарко, циркулира ли, циркулира ли?“ Внезапно обхваната от трескаво ударно вдъхновение да изкъпе колкото може повече органи на новата пролетарска власт, отрудената касиерка почти изсъсква с едва прикрито неуважение към униформата: „Циркулира, циркулира!“ Казионната светска мяра на милиционера обаче продължава да искри с неподражаем блясък в последната му, вече някак примирителна реплика: „Е, дайте ми тогава, другарко, билет за едно лице.“ Тук езиковата грамотност на касиерката безславно рухва в пепелта на буквализма и тя приключва флирта си с наивния милиционерски порив към чистота и публично признание чрез поантираща реплика, която приличието налага да евфемизираме: „Ама вие други части от тялото си няма ли да миете, бе другарю?“

Преднамерено нелепото анекдотично разподобяване на двете значения (буквално и преносно) на думата, предназначена да назовава лице(то) като основен източник на идентификационни опори, оголва с почти визуална нагледност метонимичния механизъм, по който речта, подобно на огледало, обръща изходния реален смисъл, но в уж деформираното, обърнато, нереалистично негово отражение автентичната истина (в конкретните фолклорни употреби – истината за гротесковите отношения между тираничната болшевишка държава и нейния безименен, лишен от лице поданик) се оказва далеч по-лесно разпознаваема, отколкото ако бъде гледана фронтално, в упор, без деформиращото съдействие на каквато и да било медийна (в анекдотичната употреба – фигуративна) оптика.

Функционалното сходство между речеви, словесен портрет и визуален (да кажем, фотографски) портрет именно в общата и за двата инструментални подстъпа медийна способност лицето да бъде представяно остранностено като през призма или обърнато като в огледало намира буквално потвърждение поне в два типа дешифриращи практики – вторично конгруентни, според предпочетеното от У. Еко понятие.

Едната от тях е представена в дешифрирането чрез огледало на може би най-простия от всички шифри, известни в криминалистиката като „знаци с обратно значение“[78]. От думите, подходящи за кодиране чрез обратно изписване (отзад напред, т.е. отдясно наляво), самоподразбиращо се отпадат палиндромите, които и от двете посоки се четат по един и същи начин (напр., мадам, довод, поп и пр.). За да бъдат дешифрирани обаче съобщенията, съставени с помощта на думи, различни от палиндроми, практическият разум на криминалистиката използува оптическото свойство на медията огледало да обръща отразения образ, а в конкретния случай с предумишлено обърнатия обект – да го „изправя“ чрез преднамерено оптическо обръщане. Накратко – обратно изписаните думи най-лесно се четат в тяхното огледално отражение. Любопитно потвърждение на дешифриращия способ в криминалната художествена литература открихме в изследването на проф. Елка Добрева „За някои криминалнолитературни размисли върху криминалните факти и фикции“[79]. В цитирания там роман на Тео Буковски „Убийства 4D. Измерения на страха“ четем признание на една библиотекарка: „– Това съм научила от криминалните романи. – Тя извади от джоба на жилетката си малко огледалце и го постави отвесно на вестника. – Така се чете обърнат текст. Нали разбирате, отзад напред.“[80]

Този способ за дешифриране е съпоставим с втория споменат тип дешифрираща практика или с начина, по който е предвидено да бъдат четени от шофьори на предходни автомобили огледално обърнатите обозначителни надписи на линейки и всякакви други бързо застигащи ги автомобили със специален режим на движение[81]. Лишен от пречупваща, деформираща по условие медийна призма, пешеходецът би възприел такъв надпис като безсмислено криптиран, но шофьорът, който се движи пред линейката, го вижда четливо в огледалото си за обратно виждане, разчита го безпроблемно, за да отстъпи път на автомобила, обозначен с „криптограма“, специално предназначена за разшифроване именно и само чрез медията огледало (за обратно виждане). На практика шифърът в този конкретен случай просто обособява рецептивния таргет, а популярната дешифрираща практика убедително „кодифицира“ в масовите представи някак изненадващата способност на иначе по дефиниция демоничната медия огледало да изправя идентификационната картина за света, т.е. отново да въвежда референтно съответствие между обект и отражение по пътя на вторичното съответствие или, според У. Еко, по вторично конгруентен път.

Късната специализация на понятието профил (като изчерпателен, цялостен, всестранен, общ портрет), струва ни се, има своето интуитивно, но така и останало неосмислено докрай предчувствие още у Х. Грос. Той някак неусетно дори за самия него тангира за кратко о образа на огледалото като визуален провокатор на прозопагностичната идентификационна хипотеза. Икономизирайки типично по немски своите разсъждения върху наложената от Бертийон норма за всеки сигналетически фиш да бъдат произвеждани (цели!) два портрета (в профил и анфас), той твърди, че за да бъдат намалявани все още твърде големите дори за полицията фотографски разходи, „в Англия, а по нейния пример и тук-там в Германия и Австрия, това затруднение се преодолява, като фотографираният се позиционира в три четвърти профил и около него се поставя огледало (курс. – П. Ш.) така, че то да отразява неговия чист профил. (…) По такъв начин на една снимка се получават две съседни изображения: в чист профил и в три четвърти профил.“[82].

Така би следвало да изглежда фотография, изпълнена по описания икономичен способ. Изображението е приложено от А. А. Бергер към монографията му „Видеть – значит верить“.[83]

Очевидният стопански прагматизъм на мярката, предприета с цел „да не се удвояват разходите по фотографирането, както и броят на съхраняваните изображения“[84], неочаквано води виенския криминалист до сами подстъпите на прозопагностичната хипотеза. Подобно на Хъмпти-Дъмпти, Пикасо и П. Томпсън, разместващи със „садистично“ удоволствие местата на лицевите органи, за да бъдат лицата разпознавани, надеждно запаметявани или пък за да бъде достоверно представян техният „рецептивен гещалт“ (П. Томпсън), и Х. Грос с обезсърчителна буквалност констатира иначе общоизвестното обстоятелство, че „огледалото дава обратни изображения, т.е., отразен в огледалото, белегът върху дясната буза би се оказал върху лявата.“[85] Грос обаче не стига до спекулативната идея, че ощетената автентичност на изображението е в състояние да изостри рецептивните впечатления и така в крайна сметка да осигури идентификационни ползи, както това се случва с карикатурата и шаржа. Несъмненият реалистичен недоимък и даже гротесковост на карикатурното и шаржовото изображение не само не ощетява рецептивната спосбност техните прототипи да бъдат разпознавани, но именно чрез хипертрофия на характерните черти този недоимък на реализъм гарантира трудно постижимо по друг път познание за обекта в дълбочина, като насочва вниманието тъкмо към онези най-характерни негови черти, които, подобно на особени белези, осигуряват оптимална дистинктивност на най-своеобразните особености и така ги превръщат в доминантна портретна тенденция, стабилно обосноваваща прозопагностичната идентификационна хипотеза.

Нейната достатъчност в процеса на разпознаване подлежи на достъпна визуална верификация чрез съпоставка между пиктографски редуцирани графични изображения на известни исторически фигури (дотолкова известни, че техните имена дори не е нужно да бъдат споменавани), съставени като че по откъслечни прозопагностични остатъци в паметта на „профайлъра“ или свидетеля, и техни фотографски портрети в анфас, изпълнени според методическите нормативни предписания на сигналетиката в „документен (визитен) формат“, т.е. „с голяма глава“ според Х. Грос, и съдържащи всички визуални детайли, които някога биха могли да заинтригуват тъй наречения от виенския криминалист „съдебен следовател“.

Редуктивен, шаржов портрет, изпълен като ли че въз основа на откъслечни и несистемни прозопагностични остатъци в паметта на свидетеля (на историята).

Детайлен портрет с очевидни претенции за оптимална достоверност на реалистичното изображение.

Както се вижда от съпоставката, прозопагностичната редуктивност на първата портретна група не ощетява особено процеса на разпознаване. Съвсем обратно на очакванията, техният реалистичен недоимък като че ли по-скоро се възприема като гарантирано четивен резултат, постигнат чрез дълго, съсеродоточено и проникновено аналитично съзерцание, в резултат на което е постигнато познание за доминантните идентификационни своеобразия, отколкото като недостоверна портретна скица, зад чиято идентификационна непригодност прозира липса на достатъчно характерни впечатления от прототипите. В този смисъл своеобразният прозопагностичен аналитизъм е визуален аналог на рядката дарба да бъдат произвеждани оптимални речеви формулировки, отърсили се в процеса на обобщението от всичко несъществено или поне нехарактерно. Неосенените от този талант, т.е. здравомислещите според Сократово-Платоновата дефиниция във „Федър“, обичайно достигат до тях (ако изобщо достигнат, разбира се) чрез неоправдано разточителен разход на време и анализационна енергия по афористичния модел на Плиний (извинявай, че ти пиша дълго писмо, нямах време да ти напиша по-кратко), а неистовите пък – по силата на внезапно паремийно озарение, „мълниеносно сумиращо мисловни процеси“ (К Гинзбург).

Що се отнася обаче до масовия, така да се каже, „осреднен“ идентификационен рефлекс, според когнитивистиката той инстинктивно търси опори в тъй наречените от нея пàтерни (обобщени представи за обекта, изградени в предварителния емпиричен опит на човека – своего рода познавателни шаблони на предубеждението). Ще се позовем на конкретен пример, използуван от Р. Солсо, за да илюстрира именно каноническите перспективи (подобни на патерни представи за обекта, които „първи идват на ум, когато си спомним обекта“[86]), попаднали в изследователския фокус на гещалт-психологията. Именно с подобни представи оперираме най-често в практиката на тъй наречената зрителна стенография[87], инстинктивно приложима в процеса на общуване под формата на редуктивни визуализиращи жестове или опростени зрителни представи, лесно подлежащи на речево описание. Накратко, изненадващо удобният за филолози (по-надолу ще стане ясно защо) пример на Р. Солсо представя частната му (не)канонична перспектива към такъв всекидневен предметен комплекс, какъвто е „чашката с блюдце“. Усреднен в популярните представи, заключени във визуализирана канонична перспектива, видът му най-вероятно съвпада с предпочетеното от Р. Солсо изображение, което наситената с изображения урбанистична среда и приучената в нея обичайна гледна точка стереотипизират:

Р. Солсо, цит. съч., с. 117

Деавтоматизиращата си идиолектна канонична (или по-скоро неканонична) перспектива към предмета Солсо илюстрира чрез радикален ракурс от птичи поглед (im überblick):

Р. Солсо, цит. съч., с. 117

Ако тази оказионална перспектива е предопределена от контекста на личния социален опит, както твърди когнитивистиката, нека да видим как тази перспектива изглежда в директна съпоставка с частната представа на акмеиста Георги Иванов за същия предметен комплекс „чашка с блюдце“. Лирическият му екфразис на визуалния образ е продукт именно на акмеистко вдъхновение със свойствения за него откровено антисимволистки интерес към предметните регистри и в този смисъл е стилово и светогледно предчувствие на предстоящата „нова предметност“ (die neue Sachlichkeit). Това щастливо обстоятелство ни освобождава от досадното задължение да търсим „спасителни“ символични изходи от предметния буквализъм на лирическата представа, получила при първата си публикация през 1914 г. твърде кухненското заглавие „Старинный сервиз“[88]. При своята следваща поява обаче в състава на книгата „Лампада“ (1922 г.) стихотворението вече е оставено без заглавие[89]. Можем само да предполагаме дали безадресната пиететна ретроспектива на атрибута „старинный“, уместна спрямо носталгичния декоративизъм на „Цех поэтов“ от началото на второто десетилетие на XX век, не се е оказала през 1922 г. в непримирим конфликт или с прогресисткото самомнение на новата държава, или пък с пропагандните императиви на нейната агресивна цензура. Ето впрочем и лирическата представа на Г. Иванов за предметния комплекс „чашка с блюдце“ според „Лампада“:

Кофейник, сахарница, блюдца,

Пять чашек с узкою каймой

На голубом подносе жмутся,

И внятен их рассказ немой:

Сначала тоненькою кистью

Искуссный мастер от руки,

Чтоб фон казался золотистей,

Чернил кармином завитки.

И щеки пухлые румянил,

Ресницы наводил слегка

Амуру, что стрелою ранил

Испуганного пастушка.

И вот уже омыты чашки

Горячей черною струей.

За кофеем играет в шашки

Чиновник важный и седой.

Иль дама, улыбаясь тонко,

Жеманно потцует друзей.

Меж тем как умная болонка

На задних лапках служит ей.

И столько губ и рук касалось,

Причудливые чашки, вас,

Над живописью улыбалось

Изысканною – столько глаз.

И всех, и всех давно забытых

Взяла безмолвная страна,

И даже на могильных плитах,

Пожалуй, стерты имена.

А на кофейнике пастушки

По-прежнему плетут венки;

Пасутся овцы на опушке,

Ныряют в небо голубки.

Амур не изменяет позы,

И заплели со всех сторон

Неувядающие розы

Антуанеты медальон.

Не твърдим, че двете публикации на стихотворението – през 1914г. и 1922 г. – произвеждат от него два различни текста. Същевременно обаче твърдим, разбира се, доколкото според когнитивистиката контекстът предопределя разпознаването (в случая – критическото разчитане) на обекта в неговата самотъждественост, че дори само непосредственият типографски контекст на „Лампада“ създава предпоставки предметният буквализъм на, така да се каже, кухненската икона „чашка с блюдце“ да обрасне с нови канонични (тълкувателски) перспективи.

Тъй например на последната страница от книгата издателят (Центральное кооперативное издательство „Мысль“) помества с рекламни цели обичайната издателска рубрика „Новые книги“. Сред списъка от заглавия, включени в нея, личат детската книжка на Н. Гумильов „Мик. Африканская поэма“, лирическата му сбирка „Фарфоровый павильон. Китайские стихи“ и алманахът „Мысль“ с изричното указание, че в него като автори са привлечени А. Ахматова, Н. Гумильов, Б. Зайцев, Е. Замятин и др.[90] Там впрочем личат и други интригуващи имена като имената на М. Лозински, В. Ходасевич и И. Одоевцева, част от които (В. Ходасевич и И. Одоевцева, подобно на Г. Иванов) задълго, ако не завинаги, ще бъдат изключени като емигранти от официалния канон на болшевишката литература. Дори името на самия Н. Гумильов не е особено интригуващо с иначе общоизвестното по това време светско обстоятелство, че „революцията“ в съпружеските му отношения с А. Ахматова някак странно съвпада с революционния антицарски метеж от 1918 г. и последвалата гражданска война. Делничната поява на името му в рубриката „Нови книги“ потресава с вероятно непреднамерения цинизъм на едно друго историческо съвпадение: по това време, когато през 1922 г. „Лампада“ на акмеиста Г. Иванов излиза, идеологът на „Цех поэтов“ Н. Гумильов вече е разстрелян от болшевиките (26.08.1921 г.). В срещата на тези обстоятелства върху страниците на лирическата книга като че ли се оглежда злокобният профил на новата власт, разкъсвана между примитивно опияняващо вълнение от контрола върху личното право на биологически живот и клинична липса на сетивност към революционно непотребните етични и художествени проекции на човека. За читателя, запознат с бегло щрихирания контекст, споменатото в рекламната рубрика „Нови книги“ име на разсреляния вече Н. Гумильов звучи като безвкусно и някак статистически делово некроложно упоменаване, в което липсва дори бледа следа от каквато и да било остатъчна съпричастност към „съдбата на човека“. Читателят с нормална чувствителност обаче спешно компенсира острия хуманистичен недостатък в тази човешка комедия (по-скоро трауершпил) и със спасителна готовност одухотворява предметите – единственото, подлежащо на прозопопейни метаморфози в оргиастичния „мъртвешки танц“ на осъществената социално-инженерна утопия. И ако с първата си поява през 1914 г. стихотворението разкрива по-скоро трафаретна носталгична ретроспектива към декоративистки инфантилни видения от отминалата младост, в следреволюционната „Лампада“ банализираният чрез всекидневна употреба предмет „чашка с блюдце“ надхвърля присъщия си орнаментален „кухненски“ буквализъм, за да се преобрази в мощен интерпретативен провокатор, а декоративните изображения върху „старинния сервиз“ – в спасителен символичен подстъп изобщо към доболшевишката екзистенциална хармония на belle ѐpoque. Такива са в общи линии каноничните перспективи, които двата враждебни един към друг социални контекста разкриват към предмета и които в крайна сметка като че ли го удвояват.

Как обаче разпознаваме вещи, истини и хора в контекста на съвременната медийна среда? Нейното разточително по дефиниция информационно обилие ни изправя пред нелекия избор кои точно от множеството канонични перспективи, често конкурентно, понякога взаимно-противоречиво, но почти винаги паралелно разкрити към предмета на нашия интерес, да предпочетем за целите на собствената си екзистенциална ориентация. И дали в средата на всеобща информационна достъпност, където наред с автентичните образи се подвизават техни точни двойници, смътни отражения и измамни сенки (както твърди Платон), информационното изообилие не е всъщност най-криптираното препятствие, невидимо изправено пред идентификационния достъп до познавателната самотъждественост на вещи, хора и истини за тях?

Пламен Шуликов е роден през 1959 г. във Варна. Завършил е Шуменския университет „Епископ Константин Преславски“ (1983). От 1985 до 1989 г. е редовен аспирант по „Теория на литературата“ в Катедрата по теория на литературата към Московски държавен университет „М. В. Ломоносов“. Доктор по филология (1989). Асистент по „Руска класическа литература“ в Шуменския университет „Епископ Константин Преславски“ от 1984 г. Щатен преподавател в Катедра „Методика на филологическите дисциплини“ от 1989 г.

Забранените травми. Антисемитизъм, антиосманизъм

и българската национална идентичност

Автор(и): Румен Петров

Антисемитизъм

„… всички са травмирани – или след война, или след затвор.

След лагер. Война и затвор…“

Олга Каримова[91]

Травматичният опит е опит, който измъчва и е трудно да се изрази и сподели с друг, трудно да се приеме и разбере от друг и затова травмираният човек е както смъртно изплашен, така и самотен („безумно самотен“, по С. Алексиевич) с този опит.

Тайната на травмата не обединява, а разединява (Алексиевич, отново). И това прави социалната травма важна за моралното и социалното здраве на обществата – защото цели групи от хора, големи групи са доведени до отчуждение и самота. В България тази незавидна роля се дава по злощастна традиция на българските турци, а по времето на тоталитаризма се появява и групата на „враговете на народа“ и техните близки. И едната, и другата група са подлагани на държавно-организиран и поради това – социално приемлив тормоз във всичките възможни форми, като едновременно с това върху изразяването на тяхното страдание е налагана забрана. Ако се чудим дали можем да си представим ситуацията, нека си припомним родители, които заплашват с отхвърляне („бой“) децата си, ако те заплачат от отхвърлящо поведение на самите родители: „Спри да ревеш или, ще те пребия!“.

Несподелеността на опита е един от основните фактори, които превръщат безпомощността в травма – в трайна нагласа към избягване, недоверие, (себе-)изолация. В българската история, разбирана не като писан текст, а като социална памет – памет за опит, която се предава през поколенията, по много канали и на много нива, съзнавано или не, премълчаните насилия не са изключение и мълчанията на извършители и потърпевши са често силни. Понякога дори разполагаме главно с мълчанието на извършителите, защото потърпевшите или не са изтърпели насилията (загинали са), или не са тук, за да разкажат, а тези от тях, които са – не могат, по причини, които Светлана Алексиевич разбира добре.

Българският антисемитизъм

Антисемитизмът в България не е от средата на 20-ти век. По време на Руско-турската война от 1877-78 г. немалко евреи са загубили и живот, и имущество, и дом. Документирано е ограбването, малтретирането и избиването на евреи в Казанлък през 1877 г.[92] От руснаци и българи.

Шестдесет и шест години по-късно Исак Лазар Ишах, на 72 години, от Битоля, е „глава на фамилия, живущ на ул. „Неофит Бозвели“ № 38“. На 10 март 1943 Исак Ишах е „вдигнат“ заедно с жена си и семейството им от „първа група“ с началник на групата Ангел Видов Горанов. В документите, които отчитат този факт, жена му Навила е упомената само с малкото си име, като фамилията ѝ е заменена с четири запетайки в групи по две. Вероятно за икономия. „Групата“ се състои от 41 семейства с 149 членове, всички „живущи на ул. „Неофит Бозвели“. След всичко това са отведени поетапно в нацистките лагери на смъртта. Една част от тях са превозвани с шлепове по река Дунав. Поне един такъв шлеп, с товара си от хора за изтребление, потъва край Лом. Исак Лазар Ишах и Навила са двама от 11 363 (единадесет хиляди, триста шестдесет и трима) души, евреи от Вардарска Македония, Беломорска Тракия и Пирот, които през месец март на 1943 година са депортирани с цел да бъдат подложени на изтребление по националсоциалистическите закони в операция, извършена от създадената за целта, българска администрация в така наречените „нови земи“ – териториални придобивки за Царство България в резултат на военния съюз с Германия.

От тях оцеляват дванадесет.

Цитирам един своеобразен паметник[93], изготвен от Надя Данова и Румен Аврамов. Става въпрос за сборник, основно с архивни документи, чрез „простото“ четене на които, без нуждата от много обяснение, става ясно как се е развила операцията по унищожението на единадесет хиляди, триста шестдесет и трима души, извършено от една организация, с която аз съм интимно свързан – българската държава и българското общество. Тази политика на висшата българска администрация (това са хора със семейства), осъществено от български местни чиновници (също хора със семейства) е част от една антиеврейска политика на държавата (хора със семейства) и обществото, която е продължение на Закона за защита на нацията (ЗЗН), на приетия през юли 1941 г. Закон за еднократния данък върху еврейското имущество и на другите антисемитски разпоредби, приети в България. От българи – хора със семейства.

В изпълнение на тези политики през 40-те години евреи се разселват сред общностите в „новите земи“, а еврейски квартали в градове като Битоля се организират като гета. В хода на политиката по „депортиране“ (тези неща са пълни с езикови еквилибристики) тези хора са буквални социално анихилирани: след като са депортирани, имуществото им е ликвидирано – разпродадено, разнесено, претопено, като постъпленията от ликвидирането на материалните им притежания отиват, пряко или косвено, в полза на българската държава – за хората, които я създават и ползват – за нашите баби и дядовци, за нас като техни наследници.

Пред лицето на подобна жестокост винаги започваме да се тревожим за вината, търсим виновния, стараем се да го изолираме от нас. Това представлява голяма част от грижата на наказателното правосъдие. Но това, всъщност, е и разговор за невинния – за възможността да очертаем място на сигурност и надежда, че злото може да се ограничи, защото има и добри (добро) и ние да се разпознаем там. Все пак сме хора.

Надя Данова и Румен Аврамов знаят добре, че търсенето на виновен (търсенето на възможност за невинност) може да стане много агресивно, доста насилническо дори (човешки парадокс). В задочен разговор с агресивните адвокати на доброто (пълно е с тях) те се стараят да успокоят съвести като уточняват, че

„България не е инициатор на идеята за изселване на евреите с цел унищожаването им, и вероятно без външния импулс тя не би задвижила подобна операция.“

Може би агресивните адвокати на доброто обаче няма да бъдат удовлетворени, защото

„Когато обаче политиката е възприета, българското правителство я привежда частично в изпълнение с разбиране и убеденост, усърдно, добросъвестно и последователно, търсейки същевременно възможности да я използва за собствения си дневен ред.“

Не знаем точно какво е България, „която не е инициатор“ на изселването с цел унищожение. Изглежда да е нещо между българския „народ“ и българската „държава“ – хибрид между колонизираният туземец и колониалната администрация? Кой е виновният и кой е отговорният?

„Във всеки случай при първите контакти с политиката на унищожение на евреите от страна на Третия райх от началото на юли 1942 г. властите в София дават принципно съгласие евреите, български поданици, живеещи в Германия и в окупираните от нея земи, да бъдат изселени „някъде на Изток“ без повече да се интересуват от съдбата им.“

Бежанци

Част от тези хора са бежанци – бягат от тормоз и смърт преди войната в Западна и Централна Европа.

България тогава, в лицето на своето правителство, още през септември 1938 г. чрез Дирекцията на полицията

„вече заема твърдо становище за ограничаване притока на чужди евреи във и през България, а през септември 1940 г. категоричната ѝ линия (утвърдена с новия закон за поданството от декември с. г.) е за освобождаване на страната от „чуждия елемент“ и за отказ да му се оказва каквото и да е съдействие при напускане.“

Данова и Аврамов смятат, че коренът на злото в този случай е в национализма. Според тях българското правителство е продало „небългарските“ евреи за територии, считани за „изконно български“ от т.нар. „народ“:

„Когато на върха на ценностната пирамида е поставено осъществяването на „националния идеал“, всички останали задачи и стъпки придобиват подчинено значение, а каквито и да са решенията, те получават изначално оправдание, окъпано в патриотарски възторг.“ (стр. 34)

Вероятно има и други причини. Търсенето на тези причини, условия, процеси, както и разбирането на българския национализъм предстоят, така, както и много други полезни неща, които хуманитаристиката предстои да извърши.

Ако не можем да си представим ефективността на унищожението, това е навярно така, защото не сме се изложили на текстовете на документите. Не сме позволили паметта да се случи. Ето един такъв документ, прочетен от Данова и Аврамов:

„БИТОЛЯ. В гр. Битоля има да се ликвидират движими имущества на около 400 еврейски дома, от които 198 са вече ликвидирани. Работят 7 комисии, които както се споразумяхме със зам. Областния директор и нашият делегат там ще се увеличат и предполагам, че в този момент са вече увеличени на 15. Комисиите работят по следният начин: получават ключовете на домовете където ще се ликвидира имуществото от нашият делегат и веднага продават на публичен търг. За задоволяване нуждите на държавните учреждения се отделят някои вещи, които се складират в специален склад, а бакъра, вълната, парцалите и пр. се складират в друг специален склад. По хубавото бельо, дрехи сервизи и пр. се поставят в сандъци, които в началото са били запечатвани, а в последствие не и се изпращат в разходния склад от където се сортират и съответно продават. В склада, в който се складират по-хубавите вещи през 7-8 дни идват представителите на учрежденията по ред и взимат срещу опис и заплащане нужните им вещи, а остатъка се веднага продава по общия ред. От разходния склад също през няколко дена се предава на Храноизноса или Б.З.К. банка бакъра, вълната и пр. неща, които са под специален режим. Изобщо работата е сравнително по-добре организирана и се очаква до 20 дена да се свърши окончателно ликвидацията. Кражби има, но те са повече в по-бедните и най-бедните еврейски жилища извършени пак от бедняци и защото тези къщи е невъзможно да се опазят или по-сигурно заключат[94]“

Питам се кои са купувачите и в колко българки домове и днес се предават вещи на тези хора, ликвидирани по този начин с участието на нашите дядовци[95] през 1943 г.?

Възникват въпросите, отговорите на които предполагат сътрудничество в разнообразни полета:

- Каква е природата на тази социална безчувственост към страданието на другите хора около нас? Има ли си тя обяснение, история, последици?

- Какво от това, че тази природа се опознае? Това ще направи ли обществото ни по-справедливо, ако справедливостта е начинът, по който отговаряме на болката?

…

През тоталитарното време злото не беше „тук“. Отговорът на злото беше изключване. Отделен, макар и основен, беше въпросът кое е зло. Та тогава злото се наказваше с изключване, а страданието не беше част от ежедневието ни. Здравето, нормалността, редът, електричеството и „прогресът“ бяха героите на новото време. Те вървяха с властта. Справедливостта не представляваше повод за дебат, в известен смисъл справедливостта не беше проблем, болката и несправедливостта бяха в миналото или оттатък стената, включително и тази на затвора. Там бяха и лошите – малки и големи. На злото (чуждото) се полагаше зло (отчуждение). Някои оттатък Стената виждаха тук „империята на злото“… Тук им ръкопляскахме, смятахме, че говорят за началниците ни, а не за нас. Жертвите са добри. Така ли е наистина? Ставаме ли по-добри от приложеното върху нас насилие? Ще питаме специалистите по наказание – затворническите деятели. Сложно стана.

Удобството на разделянето и услужливостта на властта да стори това и да ни обремени от моралните отговорности са част от проблема, навярно:

„Аз имам само гласа си

срещу цял куп измами –

измама уж романтична

в главите на чувствени парии,

измамата на Властта,

опряла покрив в небето.

Не съществува Държава.

Сам никой в света не живее.

Гладът налага своето.

Ако не ни се умира,

ний трябва да се обичаме[96].“

Подобно на Никола Вапцаров, Уистън Одън разсъждава по историческо-етични въпроси. Доста сполучливо, според мен. Дали обаче се изучава в училище и в университетите днес в България?

Освен изкусителната Власт и мълчанието на палачите, друга важна причина за моралната стерилизация, за непризнатото страдание и за предаването на социалната травма през поколенията е трудността на пострадалите да говорят за страданието. 22-годишната студентка Ксения Золотова, пострадала в атентат в Московското метро през 2004 г., споделя пред Алексиевич:

„…Да си жертва е толкова унизително…Просто е срамно. Аз въобще не искам да говоря с никого за това, искам да бъда като всички, а се оказва – сама съм си[97].“

Олга Каримова, с която започнахме, завършва разказа си за миналото си в тоталитарна Русия така:

„– Цяла нощ плаках…вих от болка…През цялото време си тръгвах… тръгвах… бягах в другата посока. Едва оцелях… А вчера отново се върнах там. Върнаха ме… Цялата бинтована ходех, започнах да развивам тези бинтове, оказва се, че нищо не е заздравяло. Мислех, че под тези бинтове вече има нова кожа, а няма нищо. Нищо не е зараснало. Никъде не е отишло… всичко което си беше… Страхувам се да дам това на някого. Никой няма да го задържи. С обикновени ръце това не се удържа.[98]“

Джъстин Маккарти се опитва да свали едни бинтове на паметта и за перипетиите на този опит ще се опитам да пиша в следващия малък текст, посветен на българския антиосманизъм и (не-)възможностите на интердисциплинарната хуманитаристика да работи с тази тема.

Румен Петров е лекар по образование със специалност по психиатрия. Работи в тясно сътрудничество с учители и училища от 1992 г., в началото – по повод на темата за конфликтите в клас, а по-късно – и по повод на психичното здраве в училище, доброволческото участие на децата и родителската активност в училище. Опитът му от работата с местните училища в една конкретна софийска общност е предмет на докторската му дисертация, защитена през 2010 г.

Коментари (6)

- 11-09-2016|Броди

Романът епопея „Живот и съдба“ на Василий Гросман е факт в превод на български:

Антисемитизмът се проявява по различни начини — той е в присмехулното, гнусливо недоброжелателство и в изтребителните погроми.

Разнообразни са видовете на антисемитизма — идеен, вътрешен, скрит, исторически, битов, физиологически; разнообразни са формите му — индивидуален, обществен, държавен.

С антисемитизма може да се сблъскате и на пазара, и на заседание в Президиума на Академията на науките, може да го намерите в душата на грохнал старец и в детските игри на двора. Антисемитизмът безпрепятствено премина от времето на борината, ветроходните кораби и чекръка в епохата на реактивните двигатели, атомните реактори и електронните машини.

Антисемитизмът никога не е цел, антисемитизмът винаги е само средство, той е мерило на противоречия, от които няма изход.

Антисемитизмът е огледало на собствените недостатъци на отделни хора, обществени уредби и държавни системи. Кажи ми в какво обвиняваш евреите, за да ти кажа в какво си виновен ти самият.

Омразата към руското крепостно право, дори в съзнанието на един борец за свобода, шлиселбургския арестант, селянина Олейничук се е изразявала в омраза към поляците и чифутите. И дори гениалният Достоевски е видял лихвар евреин там, където е трябвало да различи безжалостните очи на руския предприемач, помешчик и фабрикант.

Националсоциализмът, надарил измисленото от него световно еврейство с расистки черти, с лакомия за власт над света, с космополитично безразличие към германската родина, е натрапил на евреите своите собствени черти. Но това е само една от страните на антисемитизма.

Антисемитизмът е израз на бездарието, на неспособността да победиш в равноправна житейска борба, навсякъде — в науката, в търговията, в занаята, в живописта. Антисемитизмът е мярка за човешко бездарие. Държавите търсят обяснение за своите несполуки в интригите на световното еврейство. Ала това е една от страните на антисемитизма.

Антисемитизмът е израз на неосъзнатостта на народните маси, неспособни да схванат причините за своите бедствия и страдания. В евреите, а не в държавната и обществената уредба виждат невежите хора причините за своите бедствия. Но и тази масова проява на антисемитизма е една от страните му.

Антисемитизмът е мерило за религиозните предразсъдъци, тлеещи в долните слоеве на обществото. Но и това е само една от страните на антисемитизма.

Отвращението от външността на евреина, от неговия говор, от неговата храна, разбира се, не е истинската причина за физиологическия антисемитизъм. Та нали човекът, който говори с отвращение за къдравата коса на евреина, за неговата жестикулация, се възхищава от къдриците на децата по картините на Мурильо, безразличен е към гърления говор и жестикулациите на арменците, дружелюбно поглежда негъра със синкавите устни.

Антисемитизмът е особено явление в редицата преследвания, на които са подложени националните малцинства. Това е особено явление, защото историческата съдба на евреите е своеобразна, особена.

Също както сянката на човек дава представа за неговата фигура, и антисемитизмът дава представа за историческата съдба и път на евреите. Историята на еврейството се е преплела и обвързала с много въпроси на световния политически и религиозен живот. Това е първата особеност на еврейското национално малцинство. Евреи живеят в почти всички страни на света. Това необичайно разпространение на едно национално малцинство по двете земни полукълба е втората особеност на евреите.

При разцвета на търговския капитал се появиха евреи търговци и лихвари. По време на промишления разцвет мнозина евреи се изявиха в техниката и промишлеността. В атомната ера немалко талантливи евреи работят в областта на атомната физика.

По време на големите революционни борби доста евреи се изявиха като изтъкнати дейци на революцията. Те са национално малцинство, което не се оставя да бъде изтикано в обществената и географската периферия, а се стреми да се изяви в посоката на главното движение в развитието на идеологическите и производителните сили. Това е третата особеност на еврейското национално малцинство.

Част от еврейското малцинство се асимилира, разтваря се в коренното население на страната, в която живее, а народната, широката основа на еврейството запазва националното в езика, религията, бита. Антисемитизмът е приел за свое правило да изобличава асимилираната част от еврейството, че има скрити национални и религиозни амбиции, а органичната част от еврейството, занимаваща се със занаяти, с физически труд, да държи отговорна за онези, които участват в революциите, в управлението на промишлеността, в създаването на атомни реактори, акционерни дружества и банки.

Посочените особености са присъщи поотделно на едно или друго национално малцинство, но май единствено евреите са обединили в себе си тези особености.

Антисемитизмът също е отразил тези особености, той също се е слял с главните въпроси на световния политически, икономически, идеологически, религиозен живот. В това се състои зловещата особеност на антисемитизма. Пламъкът на неговите клади огрява най-ужасяващите исторически времена.

Когато Ренесансът нахлул в пустинята на католическото Средновековие, светът на мрака запалил кладите на Инквизицията. Пламъците им огрели не само силата на злото, а и картината на неговата гибел.

През двайсетия век обреченият на гибел стар национален режим на физически изостаналите и непреуспели държави запали кладите на Освиенцим, на люблинските и треблински крематориуми. Техният пламък хвърли отблясък не само върху краткото фашистко тържество, този пламък предсказа на света, че фашизмът е обречен. Преди лицето на неотвратимата си участ към антисемитизма прибягват и световноисторически епохи, и правителства на реакционни непреуспели държави, и отделни хора в стремежа си да уредят своя несполучил живот.

Имало ли е случаи през двете изминали хилядолетия свободата, човечността да бъдат използвани от антисемитизма като средство за борба? Може и да е имало, но аз не знам такива случаи.

Битовият антисемитизъм е безкръвен. Той свидетелства, че на света съществуват завистливи глупци и неудачници.

В демократичните страни може да се зароди обществен антисемитизъм; той се проявява в печата, представляващ едни или други реакционни групи, в действията на тези групи, например в бойкотирането на еврейския труд или на еврейските стоки, в религията и в идеологията на реакционерите.

В тоталитарните страни, където общество липсва, антисемитизмът може да бъде само държавен.

Държавният антисемитизъм е свидетелство, че държавата се опитва да се опре на глупците, реакционерите, неудачниците, на невежеството на суеверните и на злобата на гладните. Такъв антисемитизъм се среща през първия стадий на дискриминацията — държавата ограничава евреите в избора на местожителство, професия, в правото им да заемат високи длъжности, в правото да кандидатстват за някои учебни заведения и да получават научни звания, степени и така нататък.

После държавният антисемитизъм става изтребителен.

В епохи, когато световната реакция влиза в гибелна за себе си битка срещу силите на свободата, антисемитизмът се превръща за нея в държавна, партийна идея; така стана през двайсетия век, в епохата на фашизма.. Дано тази глава от втората част подпомогне относително цялостно повдигнатите от Ремен Петров въпроси.

- 12-09-2016|Броди

Добавка: енциклопедията „Еврейските общности и синагоги в България“ от екип на Елко Хазан, където за Русе и Свищов е споменато, че при руско-турската война 1877 година с артилерия са обстрелвани еврейски къщи от настъпващата армия. За мародерство в езика ни си има дума: плячкаджийство. В Прегледа бе поместена информация за комисиите в Беломорието, описващи имуществото на изселваните евреи през втората световна война. В Драма един от чиновниците бил стриктен изпълнител и действал по инструкциите, без да се облагодетелства ни най-малко, а някаква жена от новата управа го ударила хептен през просото от ненаситност да граби. Плиний Стари посочва, че споменаването на имена носи нещастие. Ето две, които и до днес се премълчават: Марин Поплуканов и Василка Хашнова от Ловеч, близки родственици на Андрей Луканов. В една незнайно защо премълчавана книга на теолога проф. Димитър Панчовски „Последните дни на Васил Левски“ не се подминават фактите за постъпките на упоменатите вече ловчанлии. Те така ненаситно ограбват турски стопанства- предимно добитък за изхранване на армиите, първо руска, после турска, че самите интенданти се стъписват.Апропо, братът на Васил Левски Петър Кунчев отива да възмезди в Ловеч, но се връща в Карлово обезверен и казва, че „предателе биле сегашните чорбаджии“. И да се върнем на повдигнатите от Румен Петров въпроси. В Горна Джумая населението безрезервно помага на нещастните евреи от ешалоните на смъртта. Във филма „Звезди“ на Кондранд Волф по сценарий на Анжел Вагенщайн е изобразено правдиво станалото тогава. Преди някоя година в Благоевград бе поставена мемориална плоча за тези събития. Е, намериха се някакви да я обругаят с три удара на кирка вечерта преди откриването, но старите граждани се събраха да почетат паметта на невинните …

П.П. Все пак в бегла съпоставка с погромите в Лвов и Одеса след немското нахлуване, изроди от украинците и румънците нямат мяра в ожесточеността си, но това са психопати от населението, неуместно е да се правят от тук обобщения за цели народи; та, нашите прояви, предимно изключения, не знам защо все ни ги натякват, като самите евреи ни отдават дължимата благодарност…

- 13-09-2016|Елена

Напишете нещо за геноцида над българите и как сме се стопили като нация, самосъзнание и народ, и пръснали като Провадийска околия по целия свят. Нима ние не сме по-злочести от „бедните и нещастни“ семити, които и след 2000 години сигурно ще натякват за гоненията, на които са били подложени?!

Стига плакахме над чужд гроб – да помислим и за нас и нашите деца!!!

- 15-09-2016|Румян Славов

Анжел Вагенщайн каза в едно интервю преди 20-тина години нещо, върху което никой повече не се съсредоточи. Той е бил в трудов лагер край Благоевград и си спомня: „Местното население НЕ СЕ ИНТЕРЕСУВАШЕ от нас.“ И после прави сравнение с отношението на поляците – тогава тъкмо беше излязло едно разкритие как жителите на полско село сами унищожили евреите си, за което години наред са обвинявани германците…

- 16-09-2016|Иван Попов

Дали някой ще се осмели да представи тук поне някакво смислено обяснение как се е случило така, че масово отношението на българите към арменците е много по-добро от това към евреите – и наистина ли евреите и до днес не могат да проумеят на какво се дължи тази разлика?

- 21-09-2016|Маке

Евреите!

Първо обвиняват се българите за някой неща, които са правени от руската армия по време на Руско-турската война 1878г.?

Малко разяснение на „страните“ тогава. Руснаците и Русия са традиционни антисемитски народ и държава. Когато започват войната за Освобождаване на България голяма част от евреите по българските земи заемат проосманска позиция и подкрепят османците. Те защото се страхуват, че руският антисемитизъм ще бъде пренесен в евентуално свободна България (руски протекторат). Заставайки на проосманска позиция това ражда контрареакция у българите, особенно след кланетата в Стара Загора и региона. Това са основните причини за недоверието към евреите от страна на българите по време на войната и малко след това. След войната нещата се успокояват и българската държава и народ нямат значими проблеми с евреите.

Няма го у нас антисемитизма в Европа, защото първо нашето общество далеч не е толкова хомогенно, както в една Германия с единствено малцинство евреите, че така да му пречат на някой. Нито нашите евреи в България са като тези в Централна и Северна Европа. У нас евреите са сафарадски повечето принадлежат на средната класа и на бедните, за разлика от тези в Централна и Северна Европа. Второ генералните етнически и религиозни проблеми на България и българите(вкл. тези в Осм. империя) са свързани с православни – гърци, сърби, по-късно ромънци. С мюсюлмани – турци. С намеса на великите сили и т.н. Евреите са последният проблем на следосвобожденска България.

Затова няма традиционен антисемитизъм у нас. Повече се привнася отвън, отколкото е вътрешно явление.

За сравнение антисемитизма преди ВСВ в една Румъния е 100 пъти по-голям с погроми и подобни. В Гърция след 1912г. на няколко пъти се палят уж случайно еврейските махали на Солун с цел да се изселят и гърцизира града. В България ги няма тези неща.

За да се разберат действията на България и българите по време на Втората Световна Война трябва да се знае малко предистория. България изживява две национални катастрофи 1913г. и 1918г. 1/3 от земите населявани с българи – Южна Тракия, почти цяла Македония, Източна Тракия, Добруджа не просто остават извън България – българското население там се изтребва, изселва, с най-голяма жестокост се дебългаризира – деситилетия на зверски терор. Вътре в България между двете световни войни се води полугражданска война. Страната е обедняла, изолирана, пълна с бежанци, инвалиди сираци и вдовици от войните – всичко това радикализира обществото. Зад нашите съседи, които правят всичко това стоят техните съюзници великите сили. Това на фона на цялото либерално образование преди катастрофите. Българското общество колабира и морално след катастрофите 1913 и 1918г. Цялата идея за светлата цивилизована Европа на справедливостта е останала по окървавите баири на Източна Тракия, по запалените български села на Егейска Македония, по прикладите на сръбските жандарми и колонисти във Вардарска Македония, които бият всеки, който не говори единствено разрешения за говорене език – сръбският. Зад всичко това стоят и Зап. Европейските съюзници на нашите съседи след ПСВ и Русия след Балканската война. Това срива морално българите – цялата вяра и идеализъм в справедлива Европа и братски славянски и християнски народи е рухнала. Стотици хиляди бежанци у нас са видели как техни братя, сестри, деца, родители, приятели просто са заклани пред очите им. Стотици хиляди български войници върнали се от фронта са видели смърт и изтребление с години. Всяко македонско семейство има някой емигрирал в България, всички тези емигранти знаят за нетърпимия терор, на който техните роднини са подложени. С този товар влизат България и българите във Втората Световна Война. България влиза в тази война, за да спасява каквото може. Единствено немците предлагат някакво решение на българският национален въпрос, затова и България тръгва неохотно с тях. Евреите и в България и в Македония са последният проблем на България и българите. Но те са основен „проблем“ на тази същата нацистка Германия, която единствено предлага някакво решение – непълно.

Хитлер не дава цяла Македония на България, дори което дава е несигурно и при евентуална победа. Западна Македония е дадена на Италия чрез нейната квази колония Албания. Албанските националистически милиции (бали комбетари) нападат българските села, там, цели села се изселват – грабят, изнасилват, заробват (буквално) населението там перманентно. Италия и Албания постоянно претендират за увеличаване на тяхната зона в Македония до Кавала дори, което е цяла Македония. България не подкрепя с армия немците, а те имат претенции затова, което са ни дали, заплашват че ще го дадът на албанците. Не случайно „новите земи“ са под българска администраци, но се водят немски за Германия. В тези условия България отстъпва евреите от своите „нови земи“ дадени и от Германия. В интерес на историческата истина България се опитва да ги изсели в Палестина първо и прави официални постъпки пред Великобритания, отказват.

Дали е справедливо? НЕ разбира се! Това са невинни хора, цели семейства са изтрите от лицето на земята. Това е страшна трагедия. Има ли вина България? Има разбира се – наистина ги даваме на немците?

Не е заради дребнави вещи или имоти. Повечето евреи в Македония са бедни. Повечето къщи са давани на малоимотни хора в Македония.

Трябва да пазим паметта на тези невинни над 11 000 евреи, които загинаха от „новите земи“ със съдействието и на България.

Имайте предвид че същите които дават македонските евреи те и спасяват евреите от старите земи. Същите са!

Задавате ли си въпроса ако цар Борис не беше сътрудничил на Хитлер по някой въпроси и той беше сменен с преврат с правителство, което напълно сътрудничи на Хитлер, какво щеше да стане и с останалите 50 000 български евреи, които бяха спасени? Примери Унгария, Италия. Така или инак българската армия се изтегля от Вардарска Македония след 9 септември 44г. и тя отново е заета от немците.

Война е вземат се тежки решения, някой погрешни.

Пак повтарям да пазим паметта на тези невинни хора, но с тяхната трагедия да не оправдаваме трагедията на българите в Македония. Както това се прави в Република Македония от сърбомани и сръбски колонисти.

Петнадесет години по-късно

Автор(и): Ванцети Василев

Последният час от работното ми време беше подготвителен за следващия ден. Върху бялата карта с обозначение на местата, от които трябваше да взема водните образци и да проверя петте променливи параметри, видях инициалите на квартала, където бях разпределен – Манхатън, любимото ми място. Трябваше да проверя и ключовата станция 209 в Бруклин, която бе непосредствено до Бруклинския мост. Както винаги за работния график се спазваше ротационен принцип – една седмица във всеки квартал, една седмица анализи на водата в резервоарите и една седмица проверка на водата в домове на нюйоркчани, които имаха някакви оплаквания от качеството ѝ. Изискването към нас, химиците от „Field Operations“ беше по възможност да започваме с проверката на ключовите станции. Това бяха точките, от които водата от тунелите тръгваше по пътя към съответния квартал.

Сутринта на 11 септември, в 7 часа, както обикновено започнах в лабораторията с приготовленията, включващи проверка на изправността на уредите, калибрирането им, наличността на химикалите за тестовете, състоянието на превозното средство. От нас се изискваше най-късно в 7:30 да потеглим към първия обект. От 8 до 8:30 – да приключим с анализите на първата станция, като това се считаше за добро време. Всяко забавяне, дължащо се на трафик по пътя, трябваше да се запише на бялата карта. Повторното калибриране на уредите, ако те показват отклонения, също се вписваше. Щях да започна с 209-а станция и най-късно към 8:30 да мина по Бруклинския мост до 310-та, която бе на тротоара срещу ресторанта на Роберт Де Ниро, „Трайбека Грил“. Това е най-рисковата част на маршрута по отношение на времето, защото движението от коли на бизнесмените и работниците с „белите якички“ към „Уол Стрийт“ е калник до калник. Очаквах да се придвижа по моста и да съм пред 310-та станция към 9 часа. После щях да продължа към сградата на „Верайзън“ на 12-та Източна улица и да приключа на 49-та Източна и Второ авеню, където срещу „Бокс три“, ресторанта на Августин Пейчинов, бе разположена станция за вземане на проби. Някъде по средата, без строго фиксирано време, ни се полагаше 20-минутна кафе-почивка. Бях включил радиото на станцията „Тентен“ на дълги вълни, която на всеки десет минути даваше картината на автомобилното движение на Ню Йорк и предградията. По магистралата Бруклин-Куинс, по която трябваше да пътувам до 209-та станция, в района на моста Косцюшко имаше задръствания. Загасих радиото и поех по резервния маршрут, който бе да започна от последната точка към първата.

Някъде след 10 часа по подвижното радио, на което на специален канал от време на време се обаждаха от Централната ни лаборатория, за да се информират за месторазположението ни и как върви работата, прозвуча гласът на шефа ми:

– 84-ти, къде се намираш?

Бях 84-ти номер, номера на джипа „Форд Бронко“ и се намирах до южната стена на небостъргача на „Верайзън“ на 12-та Източна.

– Правя тестовете на 379-та.

– Като приключиш, свържи се отново с мен! Не продължавай към 310!

Това означаваше по-малко работа и в такива случаи си позволявах да му отвърна: „Бог да те поживи, шефе!“. Този път замълчах, защото беше твърде рано и понякога това означаваше специална мисия, което можеше да доведе и до удължен работен ден. Десетина минути по-късно приключих с анализите, взех образците и се свързах с шефа ми по радиото.

– Шефе, 379-та е завършена! Остава ли валидна отмяната на 310-та?

– Ти май не си включил радиото днес? – прозвуча раздразнено гласът на шефа ми. – Включи го на която и да е станция и незабавно се прибирай в базата. Напускай Манхатън преди да са затворили тунела и мостовете!

Гласът му звучеше раздразнен, но и мрачен, уплашен и загрижен за мен. Натиснах копчето на радиото и вцепенен, бавно завъртях глава на юг. Огромен облак от дим и прах бе покрил финансовата част на Манхатън или Даунтаун. Слабият вятър духаше в посока Бруклин. Небостъргачите и областта, може би до „Канал стрийт“ плуваха в димна завеса. Едва сега направих разлика между обичайния нюйоркски шум, изпълнен с чести писъци на сирените на пожарните, полицейските и колите на „Бърза помощ“, и непрекъснатия им вой днес. Няколко пожарни профучаха бясно покрай мен. Мъртвешкият глас на говорителя съобщаваше за срутването и на втората кула в 10:28. Погледнах часовника върху таблото на колата. Показваше 10: 44. Включих светлините „опасност“ на покрива на джипа и противно на нареждането, се спуснах по Второ авеню на юг. Направих десен завой на „Хаустън“ и спрях на ъгъла ѝ с „Бродуей“. Инстинктът ми за съхранение изглежда бе заспал – за сметка на желанието да видя отблизо какво се случва. Прашни фигури бягаха панически срещу мен, а няколкото коли, подскачащи нервно по асфалта, сякаш бяха заснежени от ранен мръсен сняг. „Принс“, „Спринг“, „Кенмеър“, „Гранд“ и късата „Хауърд“, на която живееха Кристо и Жан-Клод, беше последователността на улиците до „Канал стрийт“. От мястото, на което се намирах, ми се струваше, че растящият облак бе отвъд нея и безразсъдно пресмятах, че мога да се спусна още няколко пресечки надолу до Канал стрийт, а от там до мястото на кулите оставаха десетина улици. Не си задавах въпроса какво щях да правя там и, макар че осъзнавах какво се бе случило, не бягах, а стоях и наблюдавах като хипнотизиран. Без да мога да се контролирам, от гърлото ми се понесоха крясъци: „Мръсни копелета! Тъпи страхливци!“

На юг от „Хаустън“ трафикът бе спрян.

– 84-ти, къде се намираш?

– Все още в Манхатън!

– Какво се бавиш? Бързай, най-близо си до тунела! Всеки момент може да го затворят! – чу се укорният глас на шефа ми.

Направих обратен завой на „Хаустън“, натиснах газта до край, намалих само на завоя на Трето авеню и отново притиснах педала.

Градът обезлюдяваше. Откъм витрините се връщаше оранжевият отблясък на мигащите светлини на джипа. Огромни камиони препречваха входа на тунела Мидтаун, а пред тях полицаи придърпваха сините „магарета“ с надпис: „Не пресичай!“. Жена-полицай видя мигащите светлини на джипа ми и започна настървено да дава знаци с ръце да бързам. Зад нея камионите спряха. Оставиха ми коридор да се промуша и в момента, в който ги задминах, тунелът бе затворен. Бях последната кола, която се вмъкна в този изход, а часът – 11:35. Радиото заглъхна и предаването прекъсна. Специалният канал за връзка с базата също не работеше под земята. „Ами ако нападнат тунелите и мостовете? Не напразно затвориха Мидтаун!“ – блъскаха се мислите в ускорения ми пулс. „Ще отворя прозорците на двете предни врати, ако водата нахлуе в колата, ще мога да се измъкна!“ Пред мене имаше две-три коли, след мен-никой! След десетина минути на движение с бясна скорост дневната светлина на изхода започна да се провижда. Небето над Куинс бе… спокойно. Съставът на бюро „Качество и контрол на питейната вода“ беше в залата за събрания и наблюдаваше безмълвно и мрачно предаването по единствения телевизор. Липсваха двама, единият от които бях аз, при това с местоназначение Манхатън и с един от обектите – на метри от Търговския Център. „Щастливи сме да те видим жив при нас!“ – възкликнаха всички едновременно, въпреки че бяха чули гласа ми от Куинс, където бях уведомил Базата, че съм се измъкнал от Манхатън. Присъединих се към тях и започнах да наблюдавам безбройните повторения на това, което съдбата ми бе спестила – да видя атаката от Бруклинския мост, ако бях тръгнал по първоначалния, а не по резервния план. Липсваше още един от нас – руският евреин Борис Герциг. Назначението му беше в Стетън Айланд. Радиоконтролът с него се поддържаше. Той също беше в безопасност и го очаквахме да пристигне.

– Бягай на север в къщата си! Вън от Манхатън! – дръпна ме настрани шефът. –Нищо не се знае! Само помни, че след полицията и пожарната, ние сме следващите, които трябва да са на разположение 24 часа! Стой близо до телефона и това е!

Имахме няколко началници, всеки от които отговаряше за нас в определено направление. И до ден днешен не зная дали бе нареждане от по-вишестоящите или възприет навик, но вратите на офисите им, когато бяха на работа, стояха широко отворени. През една от тези врати, втренчена в монитора, с мъртвешки бледо луничаво, типично ирландско лице, седеше Вирджиния Мъри. Мъжът ѝ – пожарникар, беше излязъл сутринта и оттам нататък следите му се губеха, а мобилният му телефон не даваше признаци на живот.

Борис пристигна и неохотно, с мъка описа картината, която бе видял от обратната страна, откъм Стетън Айланд. Всеки от нас се запъти към дома си, в душите ни страх. Петдесет мили на север, в къщата ми и около нея цареше спокойствие, нарушавано само от крясъците на птици и жабата-бивол. Но в този ден природното спокойствие не ме успокояваше. Включих телевизора и седнах зад телефона – долу в града имах приятели и познати, работещи близо до Търговския център. Телефонните връзки бяха почти невъзможни. Вероятно целият свят проверяваше съдбата на някого. Късно вечерта успях да се свържа с моя приятел Атанас Згалевски. Цялата информация за преживяванията на другите ни приятели дойде от него и бе успокоителна – всички били живи и добре. Джон се намирал в офиса си на Уол Стрийт и същият импулс, който теглеше и мен към кулите, бил дръпнал и него. Тичайки към Търговския център, си спомнил съвета на негови ливански съученици от Лицея в Кипър – видиш ли много хора да се събират на едно място, бягай в обратна посока! В момента, в който хукнал в обратната посока, от небето започвали да се търкалят строителни отломъци. Измъкнал се без наранявания, бягайки на крачки пред падащите руини, след което започнал да се безпокои за сестра си.

Тя работеше в Чейс Банк, само на стотина метра от Търговския център и всеки ден слизаше на последната подземна спирка на влака от Ню Джърси и поемаше по стълбите нагоре към офиса си, промушвайки се през тълпата хора, чакащи да се качат на един от върховете на света. Така било и в тоя слънчев и обикновен ден до момента, когато придвижвайки се към Плаза Уан, първият самолет се разбил в една от кулите. Тълпата я помела, съборила я на земята и едва не я премазала. Успяла да се придвижи до Стетън Айланд и от там тръгнала пеша по един от мостовете към острова и Ню Джърси. След три и половина часа успяла да се прибере в къщи.

В същото време майка им е в Монмартр, Париж, на улица „Сан Мишел“, в книжарницата „Гилбърт Джоузеф“. В един момент книжарката, която ѝ помагала при търсенето на литература, започнала да сочи с пръст екрана на телевизора.

– Филм на ужасите, нали? – попитала нашата приятелка.

– Не! Тази сутрин в Ню Йорк са съборили „Близнаците“! – отговорила книжарката.

– Шегувате се, нали?

– Бих искала да е шега!…

Още една приятелка, Лора работеше в сградата на Американ Експрес, от другата страна на кулите. Историята, която тя ми разказа след време, започва като злокобен анекдот. Минала през офиса си на 46-я етаж и отишла да направи сутрешната си тренировка във фитнеса, който е на същия етаж. При удара на първия самолет в една от кулите, тя и колегата, с когото тренирали заедно, се спогледали.

„К’во става? – попитала Лора

„Май че автобус се удари в сградата!“

„Айде бе, автобус на 46-ти етаж!“

Резонансът, който почувствали, ги разтревожил и се спуснали към прозорците на залата. Те обаче не гледат към кулите, а встрани от тях. Виждали се само хора, втренчили погледи в сградите, а самите сгради оставали невидими от тяхната страна. Паниката обзела тълпата долу – втори самолет се врязал в другата кула, което те чули от включените телевизори. Лора грабнала дрехите си, облякла се скоростно и хукнала към асансьорите. На изхода на сградата вече имало служител на ФБР.

„Какво да правим?“ – попитала го тя.

„Придвижвайте се на север и ако можете, изнесете се извън Манхатън!“

Понесла се тичешком на север и започнала да набира телефона на офиса си, за да разбере дали колегите ѝ са успели да се измъкнат. Мобилният ѝ не работел. Тогава застанала на опашка пред една телефонна кабина, без да смее да извие глава назад и нагоре. Ужасяващото „Ааааааа“ на тълпата около нея все пак успяло да извърти главата ѝ назад и тя видяла летяща фигура, а след нея – втора. Не можала да понесе повече и отвърнала поглед, зарязала реда си пред телефонната кабина и хукнала отново. Успяла да спре такси, което веднага се напълнило с още четирима души. „Една от кулите падна“ – чула ужасения глас на шофьора, проследила погледа му в огледалото и видяла срутването на първата кула. Таксито ги оставило пред Пен Стейшън, шофьорът отказал да продължи по-нататък. Това било достатъчно, за да се качи на влака, но движението вече било спряно. Придвижила се до офиса на своя приятелка, администраторка в хотел на Лексингтън авеню и там рухнала психически. Звъннала вкъщи, после до сестра си в Куинс и се запътила натам. Свободни таксита нямало. Пресякла Източна река по моста Куинсбъроу заедно с още 10-15 хиляди души. Вкъщи, поуспокоена, започнала да търси сина си, който работеше в нюйоркската полиция.

* * *

Чувствах се уморен, но чаках да стане 22:30, за да мога да звънна на майка си. В България щеше да е 5:30 сутринта и тя ставаше по това време.

– Жив ли си, сине?! – чух я да въздъхва облекчено.

На следващия ден в офиса лицето на Вирджиния бе по-ведро. Назначението на съпруга ѝ било в обратна на Манхатън посока. Веднъж я попитах да ми разкаже за случаи от работата на съпруга си през последвалите дни и месеци. Отговорът ѝ бе лаконичен, но не и нелюбезен: „Съпругът ми бе назначен за шеф на Церемониалната служба на Пожарния Департамент. В продължение на месеци организираше погребенията на негови колеги. Всеки ден по 2-3 погребения. В къщи за това не се говори!“

* * *

В началото но октомври шефът ми ме викна:

– Приготви екипировката, калибрирай уредите, вземи всичко необходимо и от утре до края на седмицата е твой ред да ме придружаваш на „Кота 0“.

Обектът, на който трябваше да анализираме водата, бе Пожарна Команда 10, разположена на ъгъла на улиците „Либърти“ и „Гринич“. Не беше задължително да слагаме предпазните маски, които ни бяха раздали, но след първия поглед към струйките дим над апокалиптичните развалини, както и трептенето на въздуха като през лятна мараня (да не говорим за възприятията на носа – остра сладникава миризма на печено, каквато не бях помирисвал до тоя ден), бързо нахлузих маската и влязох в пустата сграда на Пожарната. Всички от тази команда бяха загинали, докато се опитвали се да гасят пожара отсреща. Не разбрах само каква е била съдбата на единствения дежурен, останал в сградата. На мястото в момента не съществуваха никакви водопроводни тръби. Водата идваше по временни връзки от пожарникарски брезентови маркучи, откъм най-близкия оцелял тръбопровод. Параметрите на водата бяха далеч над нормалните – температурата варираше около 30 градуса по Целзий, pH-то бе високо, над 9, специфичната проводимост бе различна от нормалната, показваше завишено присъствие на дребни частици. Наличието на хлор бе близо до нула. Върху масите в столовата, където в обикновени дни пожарникарите са се хранили, имаше дебел слой прах. През прозорците виждах работници с маски и предпазно облекло, ровещи из руините. Бях само на петдесетина метра от купищата развалини, върху които все още стърчаха парчета от скелета на сградите. Денят се скъсяваше, нощта нарастваше. Беше на свечеряване, когато в интервалите между две проверки на параметрите излязох навън и приближих към нисък набит мъж с предпазна маска. Каза, че бил от Ню Джърси, доброволец, и че търси останките на брат си. Били племенници на заместник-министъра на Пожарния Департамент, чиито останки също се намирали някъде под руините.

Приех официалната версия за атентата и до ден днешен никой не може да ме убеди в противното. Всички други теории за предварителен заговор намирам за спекулативни. Само по време на годишнините отварях различните уебсайтове, за да проверя дали не се е появила приемлива теория за срутването на сградата на г-н Силвърстайн, кула 7, късно следобед, към 5 часа в деня на атентата. Не намирах факти, с които да се скалъпи нова теория. Остана първоначалното ми възмущение, че Новото хилядолетие започна с официално обявяване на Третата световна – войната срещу тероризма. Войната на Западния свят със света на Исляма или война на две могъщи финансови групировки под прикритието на религиите? Казано по друг начин – какъв морал изповядва която и да е религия, щом с един акт лишава от живот хиляди хора и превръща в развалини постиженията на човечеството?!

102-минутен жесток спектакъл, който се разигра пред очите на цялото човечество.

Ванцети Василев е роден през 1945 в Радомир. По образование е инженер-химик. Емигрира от България през 1988. От 1989 живее в Ню Йорк. Работил е за Отдела по екологическа защита в Ню Йорк. Автор е на два романа – „Семената на страха“ (1991) и „Влаковете от Рим“ (2006). Книгата му „Да опаковаш вятъра“ (2013) е публикувана на български език в издателство „Изток-Запад“.

Коментари (1)

- 13-09-2016|Елена

„Едно от основните посоки на следствието е да се проследи пътя на парите.“

Определено войната е между враждуващи финансови групировки и техните сателити – правителства и сие служби и организации под прикритие на сблъсък на религиозна основа. Та това се практикува още от времената на Пилат Понтийски да не кажа от памтивека, за бога!

Борбата е за власт, влияние, пари, злато, нефт, души и всичко друго, но не и за

благополучие и свобода на обикновения човек. Времената се менят, сценариите също, но все още позволяваме да ни натикват в бардаци със старите блудници. Даже не си правят усилията да ги облекат в по-нови дрехи…

Тези инсинуации са обида за всеки трезвомислещ човек, който може да събере 2 и 2-4, но въпреки всичко им се получава и ще им се получава, защото докато има телета ще има и касапи. Всичко се прави от хора. Бог ни е дал свободна воля, но май ние все още не знаем какво да правим с нея и как да се борим срещу тези, които се стремят всячески да ни я отнемат.

Силно се надявам човечеството да се вразуми и сплоти, и да не позволява повече шепа лумпени, заграбили богатставата и властта на Земята и да го манипулира по такъв брутален начин. Това без жертви няма да се размине и не се разминава както виждаме. Целите за вербуване и промиване на мозъци и производство на „терористи“ от отделните фракции са обикновено млади и неуравновесени хора, които още не са се намерили и балансирали, защото са най-лесни за манипулиране и които веднъж с изфабрикуван „идеал“ са способни на всякакви мерзости и „геройства“ в името на някакъв измислен бог, който рекъл-казал еди какво си подробно описано в „свещени текстове“, които имами и разни други „духовни“ лица рицитират, цитират и т.н. от векове, и от които придобиваме впечатление, че бог не иска друго освен да се избиваме, наказваме, терминираме, да страдаме и правим жертви в негово име.

Е, няма такъв Бог!

Реалната власт на Владимир Путин

Автор(и): Бенджамин Натанс

Новият цар: Възходът и властването на Владимир Путин

Автор: Стивън Ли Майърс Кнопф

Страната Путин: Пътешествие из реална Русия

Автор: Ан Гарълс

Авторитарна Русия: анализ на промените в пост-съветска Русия

Автор: Владимир Гелман

Черен вятър, бял сняг: възходът на новия руски национализъм

Автор: Чарлз Кловър

Русия и новият световен безпорядък

Автор: Бобо Ло

Отвъд Крим

Автор: Агния Григас

Биографиите на политически лидери обикновено ни предлагат някакъв определящ момент, за предпочитане от ранния живот на субектите им, в който се кристализира определя черта от характера или се предоставя основополагаща линия за годините, които ще последват. В случая с Юрий Андропов, дългогодишният шеф на КГБ (1967-1982), за кратко – лидер на СССР (1982-1984) и, което е най-важно, патрон на младия Михаил Горбачов – този момент идва през есента на 1956. От прозореца си в съветското посолство в Будапеща Андропов наблюдава с ужас как, в хода на само една седмица през октомври, малка студентска демонстрация се превръща във всенародно въстание, което сваля комунистическото правителство и заплашва да изтегли Унгарската народна република от Варшавския договор, тоест от периферията на Съветската империя.

През същия този прозорец той вижда и телата на офицери от унгарските тайни служби, висящи от уличните фенери. Въпреки успешното потушаване на въстанието от съветски войски, в хода на което хиляди унгарски граждани и стотици съветски войници са убити, събитията от Будапеща маркират рождението на „унгарския комплекс“ на Андропов (както и на КГБ), тоест моралният страх от малките, неофициални групи и движения, които могат да доведат до сериозни опити за сваляне на комунистическото управление, било с директно (както е в унгарския случай), или с индиректно окуражаване от страна на Запада.

Едно поколение по-късно, в друг съветски преден пост в западните покрайнини на Московската империя, се разгръща една подобна драма. Този път градът е Дрезден, годината е 1989, а предният пост е резиденцията на КГБ на Ангеликащрасе, директно срещу местното главно управление на Щази, източногерманското съответствие на КГБ. Тълпа от няколко хиляди протестиращи току-що е съборила вратите на Щази и преобърнала сградата с главата надолу, докато намръщените офицери от службите ги наблюдават безпомощно. Откъм прозореца от другата страна на улицата също ги гледат – тук наблюдателят е тридесет и седем годишният подполковник Владимир Путин, който временно ръководи дейността в резиденцията, заедно с обемистите ѝ тайни архиви и персонала от четирима служещи. Малко след смрачаване част от тълпата се оттегля от сградата на Щази с намерение да постигне подобна победа и срещу КГБ.

Според напрегнатата версия на тази често разказвана история, предавана тук от репортера на Ню Йорк Таймс Стивън Ли Майърс в книгата му Новият цар, Путин се обажда спешно на местното съветско военно командване с искането да изпратят подкрепления, които да защитят резиденцията – само за да получи отговор, че нищо не може да се направи без нареждания от Москва и че „Москва мълчи“. Решавайки, че цялата му кариера (плюс съкровищницата от тайни материали) е поставена на решаващо изпитание, Путин взема нещата в собствени ръце. Сам и невъоръжен, той се приближава до външната врата на резиденцията и заявява на хората, насъбрани пред нея (на немски език, който той владее отлично): „Тази сграда се охранява стриктно. Войниците ми са въоръжени и са получили заповед да стрелят по всеки човек, който влезе вътре“. Блъфът проработва, поне в смисъл, че тълпата се връща при сградата на Щази. Резиденцията и съдържанието ѝ остават непокътнати. Но ако Путин е спечелил онази битка, то Съветският съюз изгуби войната.

Какви поуки е извлякъл Путин от този епизод, като се изключи последващата му полезност за биографични цели? Преследван от фразата „Москва мълчи“, той започва да гледа на това мълчание като симптом на „болестта, наречена парализа – парализата на властта“. Навременният и решителен отговор срещу евентуални протести, както изглежда, е можел да доведе до по-различен изход, можел е да запази за Москва нейната източноевропейска буферна зона, а може би и самия СССР непокътнат. Протестиращите от онази нощ в Дрезден са били за Путин не група протестиращи хора, а сган: неинформирани (някои от тях са настоявали да видят с очите си несъществуващите килии за мъчения на КГБ), шумни (други са крещели) и склонни към беззаконие (преди това са разпилели тайните досиета на Щази). Те и техните съответствия от Лайпциг, Варшава, Прага, Вилнюс, Тбилиси, Баку и Ереван са сеячи не на прозрачност, а на анархия.

Сигурно затова не е нужно да се обръщаме допълнително към пост-съветските „цветни революции“ в Грузия (2003) и Украйна (2004), камо ли пък към по-скорошните демонстрации в Москва против изборните манипулации (2011-2012), за да търсим източника на инстинктивното отвращение на Путин към публичните протести. Основата на всичко това е положена много по-рано, и това има значение при дискусиите около сегашната посока на руската политика. Тъй като управлението на Путин става все по-авторитарно, а външната му политика все по-агресивна, наблюдателите започват да се питат дали не се е променило нещо фундаментално в мирогледа му и, ако да, защо?

Разбира се, като повечето хора, които са направили кариера в тайните съветски служби, Путин никога не би могъл да бъде убедителен говорител в полза на политики, свързани с плурализъм и по-широко разпределение на отговорностите. Вместо това президентството му се върти около неща като „направлявана демокрация“ (тоест направлявана от Кремъл) или „суверенна демокрация“ (тоест независима от външни влияния) – все вариации на „народната демокрация“ от съветски времена. Всички потьомкински демокрации разкрасяват авторитарните структури на властта, като се стигне чак до онова, което Макс Вебер е наричал „фалшивия конституционализъм“ на царисткия режим от началото на двадесети век.

И въпреки това изглеждаше, че в началото на 21-ви век основната мотивация на Путин беше трезвото преследване на руските национални интереси след дезинтеграцията и пълното пропадане от 1990-те, на които той се противопостави чрез ренационализация на основните ресурси на страната – петрол, газ и ценни метали – с което възстанови държавната правоспособност. Дори и без да е погледнал в душата му (както през 2001 твърдеше Джордж У. Буш), човек би могъл да разпознае у Путин един консервативен патриот и човек, с когото – ако заемем фразата, с която навремето Маргарет Тачър беше характеризирала Горбачов – може да се работи.

И действително, с него беше поработено: пост-съветска Москва стана дом на повече милиардери от всеки друг град по света и дори една успешна средна класа започна да разперва криле там, в Санкт Петербург и други руски градове. Бизнес се правеше и извън границите на Русия – Китай и Европейският съюз станаха основни консуматори на руски петрол и природен газ. Путин наложи у дома някакво подобие на законност и ред, като Русия се присъедини или се опита да се присъедини към големите световни организации, които се считат за жалони на глобалната интеграция (G8, WTO, OSCE и др.). Всички тези неща бяха широко интерпретирани като причина (и следствие) на руския преход към „нормална“ пазарна демокрация.

Но какво стана? Защо путинова Русия излезе от релси? Защо на Запад вече се говори не за преход, а за регресия, с „нов цар“, „нова руска империя“ и „нова Студена война“?

Представите за постепенния преход към нормална демокрация днес са изправени пред исторически проверки не само в Русия, но също и в Китай, Полша и по други места. Членовете на руската средна класа, описвани в Страната Путин на американската журналистка Ан Гарълс съвсем не изглеждат като членове на възникваща либерална демокрация. Заплетени в мрежи от корупция, които обхващат всичко – от изборни злоупотреби до журналистика под наем, от избягване на военна служба до продажби на университетски прием, те обясняват този манталитет на „всичко за продан“ именно с неолиберализма, внесен от Запада през 1990-те.

Но според Авторитарна Русия на политолога Владимир Гелман, причината се крие по-скоро в микростратегиите на оцеляване, които увековечават руските авторитарни политики. Като повечето политици по света, руските лидери са просто „рационални увеличители на власт“. Разликата тук е, че те действат в страна, почти напълно лишена от институционални и политически ограничения върху поведението на елита. Ето защо Гелман не се интересува особено много от мирогледа на Путин или от гледищата на хората около него; на практика, пише той, „идеологията като такава вероятно е най-малко значимият фактор в руската политика след колапса на Съветския съюз“.

Путин беше в състояние да отмени регионални избори на провинциални губернатори и да назначи вместо тях свои протежета, напълно безнаказано. Предшественикът му Борис Елцин нареди танкове да обстрелват демократично избрания руски парламент и промени конституцията, за да усили президентската власт – също напълно безнаказано. Дори и Анатолий Собчак, професор по право и първи пост-съветски кмет на Санкт Петербург (сред чиито протежета бяха Владимир Путин и неговият бъдещ пръв приятел Дмитрий Медведев), не се поколеба да разтури градския съвет и да концентрира властта в собствените си ръце. Отново безнаказано, разбира се.

Това са нарушения не на индивидуални права, не атаки срещу опозиционни партии или независими медии, а нападения срещу фундаменталните структури на самия демократичен процес – и въпреки това те не предизвикват почти никакви публични протести. „Почти всички примери за успешна демократизация“, пише Гелман, „се получават в резултат от налагането на ограничения върху доминиращите действащи лица… от страна на институции или други действащи лица, а понякога и от самите тях“. Вместо да претърсваме речите на Путин за признаци на промъкващ се авторитаризъм, ние трябва да осъзнаем, че Русия, която възниква след седемдесет и четири години на съветски социализъм, вече е била дълбоко авторитарна далеч преди Путин да пристъпи в Кремъл.

[…]

Репортерът на Financial Times Чарлз Кловър вижда другояче ролята на идеите в путинова Русия. Книгата му Черен вятър, бял сняг(фраза, заимствана от апокалиптичната поема „Дванадесет“ на Александър Блок) предлага една силно концентрирана около лични истории (тоест типично руска) история на „Евразийството“ – ключова дума сред днешните руски консерватори. Също като Блок, първоначалните евразийци (голяма част от тях емигранти по времето на междувоенна Европа) се опитват да се помирят със съветския проект, като си представят по друг начин историческото му значение. Започвайки с аристократа Николай Трубецкой, те приемат болшевизма като единствено достъпното средство за изолиране на Русия от една европейска цивилизация, която според тях се намира в дълбок упадък.

Най-известният от всички евразийци е Лев Гумильов – син на Ана Ахматова и Николай Гумильов, двама от най-големите модерни руски поети/поетеси. Прекарал цяло десетилетие като зек(затворник) в Гулаг, той се превръща в остър наблюдател на човешките взаимоотношения в първичната среда на руските лагери, от които по-късно развива категории за анализ, които се доближават до онези на еволюционната психология и социобиологията.

Гумильов е автор на множество трудове, основен сред които е Етногенеза и биосфера (1989). Основен в нея според Кловър е специфичният „стокхолмски синдром“ на Гумильов: той добива широка публична известност като страстен апологет именно на държавата, която е екзекутирала баща му и принудила майка му на мълчание, а самия него е превърнала в борещ се за оцеляване затворник в продължение на дванадесет години (оставяйки настрана това, че е унищожила милиони хора).

Днешният водещ представител на евразийството е Александър Дугин – дясно-консервативен интелектуалец, професор в Московския университет и, най-общо казано, изобретателен интелектуален импресарио. Разнообразието от източници, от които Дугин черпи – националистически, фашистки, постмодерни – го прави доста труден за определяне. Евразийството без съмнение е намерило пътя си към реторичната кухня на руските политически елити и периодично им предоставя идеологически гланц за подкрепяне на една или друга политическа инициатива, но има сравнително малко свидетелства в полза на твърдението, че той определя кремълските политики, вътрешни или външни.

И все пак, ако има област, в която руските „увеличители на власт“ – рационални или други – се сблъскват с неизбежни ограничения, то това е външната политика. Просто поради големината и броя на съседите си (и в двата случая по-големи от всяка друга държава по света), Русия си остава глобален играч. Но както ни убеждава австралийският учен-дипломат Бобо Ло в книгата си Русия и новият световен безпорядък, Москва все още има трудности с адаптацията към света на пост-Студената война, в който властва безпорядък, а „твърдата сила“ има само ограничена ефикасност.

Разбира се, Путин демонстрира значително умение в изкуството на меката власт. Особено важна в това отношение е гигантската кампания за мобилизиране на милиони етнически руснаци и рускоговорещи хора от „близката чужбина“ – бившите съветски републики, които днес обграждат руските западни и южни флангове. Там, където не може да се намери руска политическа диаспора, твърди политическата анализаторка Аня Григас в книгата си Отвъд Крим, Москва я създава: чрез хуманитарни помощи, медийно облъчване и широко предоставяне на руски паспорти. Но тези опити да се възвърне поне малко от изгубеното през 1991 са както избирателни, така и опортюнистически.

Дори и при най-драматичните примери, Грузия и Украйна, Путин изглежда печели битки, но губи войни. След като умело присъедини Кримския полуостров и заключи в замразен конфликт източна Украйна, Абхазия и Южна Осетия, Москва по същество тласна останалите части от Грузия и Украйна към Европейския съюз по-здраво от когато и да било, като заедно с това беше пресрещната с наказателен режим от санкции, наложени от Запада. Много от останалите бивши съветски републики вече гледат с подозрение към предложения от Путин Евразийски съюз, а НАТО увеличава присъствието си в Естония, Латвия и Литва.

Дали новата силова поза на Путин е симптом на „реимпериализация“, както настояват някои от наблюдателите, или по-скоро на „продължителна агония на пост-имперска адаптация“, както твърдят други, е засега неясно. Нереалистично е да се очаква Русия да бъде изключение от правилото, според което бившите империи, съвременни и антични, не си отиват от сцената без бой. Те или се срутват в резултат от тотално поражение (Германия, Япония), вътрешна имплозия (Китай), или в продължение на десетилетия се опитват да се държат със зъби и нокти за остатъците от имперското си минало (Великобритания, Франция). Преди около двадесет и пет години Русия все още беше най-голямата империя в историята на човечеството. Сегашното политическо поколение там е родено и израснало при имперски времена.

Не е нужно човек да приема теорията за евразийското „взаимодопълване“, за да се разбере, че, при историческата реалност на многото столетия, в които Русия и бившите ѝ имперски притежания са съществували едни с други, и без наличието на океани или други природни граници, които да ги делят едни от други (освен Кавказ), то Русия едва ли ще се съгласи да слезе тихо от сцената.

Бенджамин Натанс е американски историк, преподавател в Пенсилванския университет и специалист по историята на имперска Русия, Съветския съюз, модерната европейска еврейска история и историята на човешките права.

Сексуалността в социалистическите дискурси в България:

мълчанието и болестта

Автор(и): Гергана Миролюбова Попова

І. Стратегии на мълчанието

Във „Волята за знание“ – първи том от недовършената „История на сексуалността“ – Мишел Фуко подлага на критика тезите на фройдомарксизма на Херберт Маркузе и Вилхелм Райх, обединени в понятието за „репресивната хипотеза“, според които индустриалното общество потиска сексуалността, за да насочи либидото към труда. Според Фуко тези репресивни механизми са редуцирани до „кръгът на забраната“ и „логиката на цензурата“ и препращат към един опростен юридико-дискурсивен модел на властта, свеждащ богатите ѝ ресурси от възможности за действие до единствената способност да отрича и забранява (Фуко 1993: 115-116). В подобен план от гледна точка на фройдомарксистите е достатъчно да се снеме табуто върху секса и да се преодолее изтласкването, за да се постигне утопията на социалното и политическо освобождение.

На фона на тези теории „История на сексуалността“ твърди следното: смята се, че сексът през модерната епоха е подложен на забрани, ограничения и мълчание, „репресията функционира като осъждане на изчезване, но и като предписание за мълчание, твърдение за несъществуване и следователно като констатация, че няма нищо за казване, нито за виждане, нито за научаване относно всичко това“ (Фуко 1993: 8-9). Всъщност, заявява Фуко именно модерността е времето, в което: първо – се наблюдава най-голямо множене на дискурсите върху секса и второ – истината за нас, истината за същността на нещата се полага като функция от прекрачването на сексуалните бариери (Фуко 1993: 13, 18-19, 27). Поради посоченото мултиплициране на дискурсите върху секса, от една страна и поради утвърждаващата се връзка между секса и знанието, секса и истината, от друга, според Фуко теориите за репресивния режим, който модерната власт упражнява над секса са неспособни да обхванат значително по-сложната зависимост между властта и секса през модерността.

Тези теоретични абстракции за модерната власт, иронизирани в „История на сексуалността“ поради тяхната недостоверна опростеност обаче дават обща представа за репресивния модел на българския социализъм, който опровергавайки Фуко, се оказва ефективен за един твърде дълъг период от време. Социалистическата власт не излиза извън рамката на „репресивната хипотеза“ и в известен смисъл, макар и с отрицателен знак, признава на сексуалността мощта, приписвана от най-големите ѝ „защитници“ – от Райх до Маркузе. Постулираният приоритет на обществените пред личните интереси в комунистическото общество е една от най-често изтъкваните в идеологическата социалистическа литература причини за ригористкото отношение към разгулния живот, хулиганството, моралната разпуснатост – устойчиви евфемизми за свободно сексуално поведение. На първо място, те биват отричани именно в ролята им на отклоняващ от трудовите задължения фактор и тази „психоаналитична“ несъвместимост между сексуалните удоволствия и нелибидния, но общественополезен труд, е налична, както в социалистическото законодателство, така и огромния масив от пропагандна литература и публицистика. В рамките на затворения кръг на българския социализъм „възпитаваме се да се трудим, но се трудим, за да се възпитаваме“ сексуалността е имплицирана като враждебна стихия, като мощна антисоциална страст, която отклонява от трудовата дейност, разрушава другарските взаимовръзки между хората и нарушава комунистическия морален порядък; а в „освещаването“ на труда намира израз очевидно предпоставената от партийните доктринери необходимост от репресиране на сексуалните инстинкти за запазване трайността на социалистическото управление. Една от основните властови техники за овладяване на сексуалността е именно „логиката на цензурата“ – табуто върху сексуалните дискурси, езиковото заличаване на сексуалните прояви, потребности, желания.

В първите десетилетия на комунистическия режим в България публичното пространство е изцяло лишено от публицистични или научни материали върху сексуалността. Дискурсивно сексът в семейството – включително и репродуктивния – не съществува. От своя страна, несемейните сексуални контакти присъстват винаги под негативните евфемизми „лекомислени“ или „нечестни отношения“, проститутките са „момичета с нетрудови доходи“, „морално паднали жени“, „момичета с леко или неморално поведение“ и т.н., любовните жестове на открито се определят като хулигански прояви, а техните извършители като „разложени елементи“. Показателни в този смисъл са думите на героя на един от репортажите на Георги Марков – полковник от МВР, ръководител на звено за борба с проституцията: „Официално – казва той – в страната няма проституция, защото в социалистическа страна не може да има проституция. Ние имаме момичета с неморално поведение, които оказват лошо влияние и в някои случаи разстройват живота на гражданите“ (Цит. по Груев 2015: 255).

Този мъчителен страх от думите връща социалистическото говорене към магическите словесни практики, обвързващи дума и действие, понятие и същност, сякаш конкретното назоваване е единосъщно на акта или по неизбежност води към него. Сексуалността – особено младежката и детската – е тема-табу в квазимитологичната социалистическа интуиция, че дори самото ѝ тематизиране може да я възпламени, да ѝ придаде безконтролна, разрушителна мощ. Нейните прояви, характеристики, измерения не се обсъждат. Те се намекват единствено в пейоративен план като неотменна характеристика на антисоциалистическите тела на хулиганстващите младежи, като неизбежен симптом на тяхното разложение или като извращение и болест. Така например, за мастурбация рядко се говори, а в малкото беседи по полова просвета и почти липсващата сексологична литература тя бива разглеждана като болестен навик, водещ до лудост. Подобно е отношението и към противозачатъчните средства. В изследването си върху абортите при социализма Вивиан Праматароф-Хамбургер посочва, че темата за контрацепцията в България е почти неразвита и в този смисъл един от факторите, за огромното увеличение на абортите след тяхната легализация през 1956 г., отбелязано от авторката, е и мълчанието по отношение както на хормоналните противозачатъчни, така и на всички други начини на контрацепция (Праматароф-Хамбургер 2015: 259 – 261).

Парадоксално тази, тегнеща върху сексуалните прояви на младежите, тишина е отбелязана от Тодор Живков в известното му писмо до ЦК на ДКМС от 1978 г., където наред с другото, на Комсомола бива поставена и задачата за сексуално просвещение и възпитание на младежите: „Въпросите на сексуалната култура, на сексуалното възпитание на младите поколения продължават да стоят почти инкриминирани пред обществеността. Невежеството в тази област често подлага на излишен риск физическото и моралното здраве на младежите. Очевидно налага се да се създаде цялостна система за сексуално и за семейно брачно възпитание на подрастващите поколения“ (Живков 1979: 62-63).

Наистина още от края на 50-те и началото на 60-те години датира спорадичната поява на статии за брака и половото възпитание, от края на 60-те и особено през 70-те и 80-те години вече излизат цели книги, обикновено преводни, по „полова просвета“. В средата на 80-те години в някои училища започва провеждането и на лекции по полово възпитание. Въпреки това, общата дискурсивна нагласа на комунистическия режим към секса не се отличава с особена гъвкавост през годините. Публикуваните материали са написани на сух, технически медицински език, а и – независимо от грижите на Тодор Живков за „физическото и моралното здраве на младежите“, изказани в писмото до ДКМС – тяхната поява остава епизодична в огромното поле от друг тип дидактична литература. Проблемите на сексуалното възпитание до последно стоят встрани от фокуса на Комсомола и училището и дори през 80-те години младежките секс и еротика продължават да се губят в една тематична „черна дупка“. Изследване, проведено от Деян Деянов и посветено на медийните тематизации на младежката сексуалност от края на 1986 г. и началото на 1987 г., показва, че „проблемите на сексуалната нравственост попадат в зоната на тематичното табу. От изследваните 104 публикации на нравствена тема по-малко от 5% засягат един или друг техен пласт“ (Деянов 1989: 68). Изследването заключава, че за секс или не се говори или се говори с познатия поучителен тон. До подобни изводи достига и проучване на Нина Николова и Светлана Събева, според което дори през финалната за режима 1989 г. сексуалността в училище продължава да е маргинализирана вербално – тя не се проблематизира, езикът, на който се говори за нея е неофициален, „лишен от публични права“ език на микросветовете в рамките на училищното всекидневие (Николова, Събева 1989: 28).

Табуто върху дискурсите за сексуалността се проявява особено радикално по отношение на хомосексуалността и хомосексуалните действия. Наказателният закон от 1951 г. предвижда затвор до 3 години за полово сношение или полово удовлетворение между лица от един и същи пол, но по-често представителите на хомосексуалния контингент попадат в трудово-възпитателните общежития, форматирани и обезличени във флуидната група на безделниците и хулиганите. Дори когато през 1968 г. хомосексуалните контакти между пълнолетни партньори биват декриминализирани, либерализирането на законодателството не внася особена промяна в статута им на индивиди, битуващи в зоната на анонимността. Чл. 157 от приетия през 1968 г. „Наказателен кодекс“ премахва наказанието върху хомосексуалните действия, но и санкционира с лишаване от свобода до две години или с поправителен труд и обществено порицание откритото им извършване (Наказателен кодекс 1969: 34). Декриминализирайки хомосексуалността, същият закон практически прави опит да я заличи, връщайки я в нейната принудителна скритост. През целия социалистически период хомосексуализмът се тематизира бегло единствено в Наказателния кодекс, в медицинските речници, в енциклопедиите или като намек за перверзните наклонности на някой западен декадент. При наличието на действащо законодателство, криминализиращо действията на хомосексуалните до 1968 г. и частично след това, те рядко биват осъждани – съдебната процедура и изпълнението на присъда сами по себе си представляват легитимиращи актове, форми на признато съществуване. Спрямо тях е възприет друг подход, коментиран от Дидие Ерибон по повод на откъс от „Коридон“ на Андре Жид: „Всяка дума срещу хомосексуалността е и дума за хомосексуалността… Карикатурата, подигравката, оскърблението – дълго време единствен възможен или достъпен публичен дискурс – все пак означава, че за хомосексуалните се говори. А говоренето им е предоставяло някакъв начин да не се чувстват сами на света… Цензурата също е разбирала това. Още в края на ХVIII и началото на ХIХ в. някои юристи са изтъквали, че е по-добре да не се дават под съд хомосексуалистите, защото публичният процес би могъл да има ефект, обратен на очаквания“ (Ерибон 2001: 170 – 171).

Организираният от ДС през 1964 г. голям съдебен процес срещу интелектуалци с хомосексуална ориентация е едно от редките изключения спрямо този режим на мълчание. Така или иначе, той е предназначен единствено за вътрешно ползване от представителите на хомосексуалната интелигенция, защото процесът се провежда при закрити врата и остава скрит от българското общество. Системата е достатъчно гъвкава, за да използва традиционния срам на хомосексуалните, както и принципно пейоративната обществена нагласа спрямо тях, за да инкорпорира сред обичайните си репресивни мерки и стратегията на пълното им дискурсивно обезличаване. Това отношение към хомосексуалността има два източника: отклонението от нормата и открито хедонистичният характер на хомосексуалните контакти, които и при най-добро желание не могат да бъдат подведени под комунистическия общ знаменател на народната полза.

Всъщност хедонистичният секс като цяло излиза отвъд всички легитимни социалистически дискурси. Отказът от тематизиране на тялото като обект и субект на желание, пълното мълчание по отношение на начините за постигане на самоцелно сексуално удоволствие се запазва като отличителна черта на целия социалистически период. Дори към края на режима статии и книги, които се опитват новаторски да изследват любовта, включително във физическите ѝ аспекти, успяват да облагородят сексуалните потребности и преживявания, свеждайки ги до познатите теми за дружбата, духовното допълване, обществено-политическата близост и т.н. Така например в книгата „Психология на любовта“, излязла през 1985 г. авторът Стефан Василев пише: „Висшият духовно-психически характер на човешката сексуална потребност се проявява преди всичко в относително по-голямата ѝ свобода от прякото действие на половия инстинкт. Под влияние на различни обществено-политически нравствени, естетически, психологически и други фактори то нерядко прераства в интелектуална дружба, в тясно обществено-политическа или професионална близост, във взаимно покритие или допълване, в духовно-емоционална взаимност и пр.“ (Василев 1985: 71)

ІІ. Язвите на болестта

Наред с мълчанието, друг дискурсивен механизъм, широко прилаган в процеса на дисциплиниране на сексуалността, е обагрянето ѝ с метафорите на болестта.

В известната си книга „Болестта като метафора“ Сюзан Зонтаг проследява процеса по превръщане на болестта в метафора в две основни насоки: „Разширяването на болестта борави с две хипотези. Първата е, че всяка форма на социално отклонение може да се смята за болест… През Средновековието прокаженият е свидетелство за социалната корупция, илюстрация, емблема на упадъка. Няма нищо по-наказателно от това болестта да се натовари със смисъл – неминуемо морализаторски. Всяка по-значителна болест, чиято причина е неизяснена и за която няма ефикасно лечение, обикновено е удавена в многозначителност. Първо, с болестта се отъждествяват всякакви ужасии (поквара, упадък, осквернение, аномалии, неблагополучия). Самата болест се превръща в метафора. Второ, в името на болестта (като се използва за метафора) този ужас се прехвърля върху други неща. Болестта се превръща в един вид прилагателно“ (Зонтаг 1999а: 52 – 54).

От една страна, болестта се асоциира с пороците, покварата, упадъка – това е болестта като наказание, вина, самоприсъда. От друга страна, тя се превръща в нарицателно за назоваване на различни негативни явления. Холерата и туберколозата, например, са болести, метафорично обвързани с ценностите и пороците на ранния капитализъм. В началото на въздържателното движение методистките проповедници в Англия търсят причините за холерната епидемия от 1832 г. в алкохолизма. По подобен начин към края на ХІХ в. туберкулозата се свързва с алкохолизма, с греха, с пороците на бедните. Туберкулозата е болест на похабената жизненост, на невъздържаните страсти; затова и като профилактика срещу нея се препоръчва приемането на буржоазните ценности: дисциплина, методичност, производителност и емоционален самоконтрол. В резултат „самото здраве започва да се отъждествява с тези ценности – и религиозни, но и меркантилни, което го превръща в свидетелство за добродетелност, точно както болестта издава покварата“ (Зонтаг 1999б: 123-124). Обратно, в обществото на късния капитализъм, насърчаващо консумацията, живота на кредит, експанзията, забавленията, множество изследвания откриват причините за рака в потиснатата енергия и неудовлетвореността, в малодушието и стагнацията на личността, в отказа от задоволяване на желанията. В края на ХХ в. като радикално последствие от неправилното поведение на болния се тълкува и спинът, чиято анамнеза се крие в отклонението от нормите, перверзията и предизвикателството (Зонтаг 1999б: 99). Едновременно с това болестта се разглежда не само като наказание и присъда за личната вина на пациента, но и като критичен модел на цялото общество: холерата се смята за причинена от миазмите на града, туберкулозата се развива в мръсния – буквално и метафорично – порочен град, раковите заболявания се увеличават в неестествено разрастващите се градове.

Паралелно с този процес на метафорично обвързване на болестта с грешките на индивида и обществото и съответно на здравето с праведността и правилното поведение, болестта се прехвърля върху отрицателни явления и прояви от различни области. В един секуларизиран свят тя е синоним на абсолютното зло; нарицателно за порока и отклонението от нормите; нещо неестествено, атакуващо естествените сили на живота; символ на смъртта: „болестта приравнена със смъртта е всичко, което се противопоставя на живота“ (Зонтаг 1999а: 67).

В аналогични на описаните от Зонтаг перспективи по време на комунистическия режим в България метафората на болестта придобива особена популярност в няколко основни линии. На първо място, още в средата на 40-те години, тя се появява като дискурсивен похват в борбата срещу идеологическата диверсия – т.е. срещу опитите за проникване на капиталистическо влияние чрез феномените на масовата култура. Наред с това, образите на болестта се прилагат, както към силната еротична натовареност на тези танци и музика, така и като цяло към сексуалната разпуснатост, влизаща в директно противопоставяне с комунистическия сексуален морал. Не на последно място болестта символизира безделието и празния живот, лишен от трудова активност, запълван с безсмислени развлечения. В подобен план, в първите около две десетилетия след Девети септември метафората на болестта има няколко пресичащи се и взаимно обуславящи се фокуса: капиталистическото влияние, склонността към развлечения, сексуалната поквара и лентяйството.

Безделието, като особено значимо нарушение на социалистическия ред, бива обилно натоварено с болестни метафори още веднага след Девети септември. В реч от 1947 г. министър-председателят Георги Димитров настоява за „безпощадна борба против безделието, лентяйството и паразитизма“ (Димитров 1947) и оттам десетилетия наред почти всеки материал, заклеймяващ отклонилите се от ударния комунистически труд индивиди, задължително преповтаря метафората на паразитизма и паразитите. Безделието и лентяйството, наред с това, представляват опасна зараза и язва, те разсейват злокачествени метастази върху склонните да им се отдадат лица (Янакиев 1960; Против безделието 1947). От своя страна трудовата активност може да „оздрави“ тялото. Ако физически здравите тела боледуват, когато бездействат, то вярно е и обратното: инвалидизираното и слабо тяло бива концептуализирано като силно, енергично и бодро, ако ентусиазирано участва в строежа на комунистическото общество. Примери на подобно радикално преобръщане на опозициите здраве – болест се срещат непрестанно в социалистическата преса. Особено отчетливо то може да се наблюдава в тематизациите на ранните еманципаторски политики на комунистическата власт по включване на жените в тежката промишленост, машиностроенето и други отрасли, трудно съвместими с физическите им способности. В тази идеологическа парадигма въпреки тежкия, усилен труд, ударничките са жизнерадостни и здрави, докато бездействащите им негативи – зозите – представляват „изкълчени“, „извратени“, „загниващи“ индивиди.

Именно поведението на зозите и суингите, както и на малко по-късните полово неопределени „хулигани“, бива най-често представяно чрез метафорите на болестта като отпадане от един приет за даденост модел на телесно здраве, тясно асоциирано със сексуалното въздържание, работоспособността и трудолюбието, простотата и чистотата на нравите и забавленията. Същото се отнася за естетическите им предпочитания към феномени от западната буржоазна поп-култура. Според множество публицистични материали и речи на комунистически функционери, буржоазното изкуство е „упадъчно“, „вредно“ и „загубило жизнеността си“, като същите епитети описват класата, чийто начин на живот то отразява: „загниваща“, „деградирала“, „прогнила“, „умираща“. Докато социалистическите песни и танци са жизнерадостни, бодри и здрави, то на западните танци туист и суинг се приписват предикатите „изкълчени“, „извратени“, „изродени“, „изкривени“, звуците са „мъчителни“, звуци на „бълнуващи“ и луди и в този напълно еднозначен план те се явяват отклонение от правото, органичното, здравото, нормалното.

Еротиката, която носят е „нездрава“, а младежите, податливи на западните естетически влияния, „се гърчат в конвулсии“ и представляват душевно осакатени лица. Според една особено евристична метафора, използвана от Тодор Живков в реч, произнесена на младежко предизборно събрание през декември 1957 г., те са „отровен бурен“, който трябва да бъде изкоренен от „китната градина на българската младеж“, „цирей“, който трябва да бъде премахнат от „нейната здрава снага“ (Живков 1957: 164 -165).

Болестните метафори покриват широко символно поле, в което обаче бива конструиран един относително едноизмерен телесен идеал. Суингът, туистът, джазът са не толкова развлекателни стилове, колкото символ на нездравата еротика на буржоазията, на нейната сетивна преситеност и безплоден хедонизъм, на целия неин паразитен начин на живот. В безделието, неразривно обвързано с този празен живот, също няма нищо безобидно, то върви редом с плътските пороци, явявайки се също така благоприятна почва за проникване на вражески послания. Така на здравото, бодрото, жизненото се противопоставя болното, изкълченото, загниващото и тези два реда телесни характеристики имат точно определен референт. Колективният трудов организъм и компонентите му са винаги здрави, самоотлъчващият се, лентяйстващ и наслаждаващ се индивид – изроден и болен. В подобна идеологическа схема, поне през първите две десетилетия на комунистическия режим, нравственият и физически идеал за социалистически гражданин се определя чрез предикатите на жизнерадостност, работоспособност, висока производителност, ведрост, здравина, бодрост, които изключват половата разкрепостеност, сексуалното опиянение, болезнената сладострастна еротика. Здравото комунистическо тяло е безполовото, асексуално, задвижвано в трудовия ритъм, тяло. Обратно, „плътският“ аспект на тялото като носител на инстинкти и страсти и източник на удоволствие стои в зависимост със симптомите на болестта: изкълченост, разложение, бълнуване, болезненост, побъркване и (освен към отмиращата буржоазна класа) се приписва на отклоняващите се от социалистическата обществена и трудова норма индивиди.

Тези алегорични и метафорични конструкции на ранния социализъм имат за фундамент най-вече комунистическия идеал на тялото машина – концептът за едно работоспособно, жизнерадостно и здраво, но и сякаш стерилно изчистено от интимни желания и пориви тяло. В своебразната двусмисленост на термина „полезен“, като ориентиран към прагматични резултати и като подсигуряващ здравето, трудът е полезен и по този начин „производителното“ и „здравото“ тяло се сливат. Обръщането и подменянето на значенията на понятията „здраве“ и „болест“, характерно за първите 10-15 години на комунистическия режим също обслужва представата, че тялото е здраво, когато в труда изразходва максимално своя потенциал и болно, когато бездейства и се отдава на наслади и развлечения. От своя страна метафората на болестта – самата тя, принадлежаща към света на органичното, макар и с отрицателен знак – с нейният непрестанно множащ се ред от производни: извращение, упадък, загниване, изроденост, осакатеност и т.н. е инкорпорирана в тази концептуална и дисциплинарна парадигма, за да придава елемент на органична естественост на модела на тялото-машина, за да служи с несъмнената си очевидност за демаркационна линия между позволеното и непозволеното поведение, между производителното и наслаждаващото се тяло.

Откъм началото на 60-те години обаче социалистическите интуиции за идеално човешко тяло постепенно се приплъзват от „машината“ към „организма“ като този процес води до промяна и в употребите на „болестта“. Крайната умора от антибуржоазната и моралистична реторика, характерна за края на 40-те и 50-те години, налага изобретяването на нов тип дискурси и на преден план излизат аргументи от медицинско и психологическо естество. Комунистическите идеолози сменят акцентите на органичните метафори, за да опишат не просто символните, а съвсем буквалните физически последствия за организма на социалистическия човек: „Чувах, че и в Англия туистът бил забранен, защото няколко души получили преплитане на червата от танцуване. Ето значи туистът е и вреден“ (Изов 1963) – пише Недялко Изов, балетист и директор на Държавното хореографско училище, който предвид професията си претендира да изказва експертно мнение за опасностите от туиста. Сходна статия, публикувана в списание „Младеж“ през 1963 г., на тема съвременните песни и танци борави с още по-сериозната поради неопределеността си заплаха от цялостно увреждане на организма и вътрешните органи при практикуване на туист: „Според мнението на много лекари специалисти от различни страни вследствие бързите и неестествени движения туистът е вреден за организма и дава сериозни поражения на някои вътрешни органи“ (Тихчев, Милков 1963: 54). Други материали се задоволяват с цитиране на предупрежденията за леки, но за сметка на това, масови контузии в резултат на танцуването на туист от рода на изкълчвания, развиване на сухожилията, повреди на коляновото капаче (Протокол „А“ № 81 1963). В този нов план болестта се използва вече не само като синоним на чистото зло, според израза на Зонтаг, т.е. като нарицателно за всички прегрешения спрямо социалистическия трудов и сексуален морал, но и като причина за непосредствено физическо нарушаване на здравето.

В подобна перспектива започват да се третират също сексуалните отклонения и нежелани практики, като популярните социалистически метафори за разложението и упадъка плавно преливат към един научен дискурс, прилагащ доказателства „за“ и „против“ от областта на биологията, медицината и физиологията. В изследването си върху младежта през 60-те години Минчо Семов посочва: „Положителен факт с утилитарно значение за здравето и психиката на младежта и новото поколение е категоричното отхвърляне на безредните полови връзки. Никой от анкетираните не се застъпва за полова разпуснатост, която деформира психиката. Това има и съществено морално значение. Потвърждават се принципите на комунистическата етика, които едновременно нямат нищо общо с попскофарисейския морал на еснафа и с разрушаващата личността полова разпуснатост на буржоазния собственик“ (Семов 1982: 143).

Половата разпуснатост е представена вече не просто в неизбежната си, но не изцяло обяснима връзка с ужаса на разложението, а в един утилитарен, рационален план – като вредна за физическото и психическо здраве на индивида. В тази представа се вписват и датиращите от началото на 60-те години спорадични материали върху проблемите на пола. В тях мастурбацията, при редките си споменавания, се разглежда в качеството на „извращение“ или „неестествено полово задоволяване“, за изкореняването, на което трябва да се вложат сериозни усилия (Киселенко 1992: 165; Господинов 2015: 226). Появата на хормоналните контрацептиви по аптеките е съпроводена с описания за многобройните им странични действия – от канцерогенност до причиняване на стерилитет (Праматароф-Хамбургер 2015: 261 – 262). Епизодичните дискурсивни появи на хомосексуализма както в специализирани, така и в популярни издания го свеждат до извращение, конципирайки еднополовите сексуални действия едновременно като социален недъг и като явление от областта на медицината и психологията. Към подобно разбиране насочва статията, посветена на хомосексуалността в Кратка българска енциклопедия, чиито пет тома излизат през 60-те години. Заедно с мастурбацията, педофилията, некрофилията, содомията и т.н., хомосексуализмът е поместен в рубриката „полови извращения“, без авторите на енциклопедията да срещат особени пречки при описанието на тяхната етиология и средства за лечение: „Профилактиката на П. и. се състои в премахването на подобни влияния, целесъобразно възпитание на децата и юношите, особено през пубертета. В социалистическите страни намаляването на П. и. е закономерно явление, свързано с характера на обществения строй“ (Кратка българска енциклопедия 1967: 188).

Психиатричен речник от късната 1988 г. (повече от десетилетие след като хомосексуализмът е изваден от списъка със заболявания на Световната здравна организация) наново повтаря определението „полово извращение, характеризиращо се със сексуално влечение към лица от същия пол“ (Стоименов, Рачев 1988: 356). По същия начин той е дефиниран и в българската юридическа литература до 1989 г. В наказателните закони и кодекси терминът „извратяване“ се появява за пръв път през 1968 г., именно когато хомосексуалните прояви биват частично декриминализирани. Ако Наказателният закон от 1951 г. сухо, без епитети и нюанси предвижда, че „за полово сношение или полово удовлетворение между лица от еднакъв пол наказанието е лишаване от свобода до 3 години“ (Наказателен закон 1951: 24), то Кодексът от 1969 г. живописно отчленява, разграничава, оценява различните типове хомосексуално поведение: „Който върши хомосексуални действия открито или по скандален начин или по начин да подтикне другиго по пътя на извратяването се наказва с лишаване от свобода до две години или с поправителен труд, както и с обществено порицание“ (Наказателен кодекс 1969: 34).

В първите две десетилетия от комунистическия режим хомосексуализмът е конципиран като престъпление, но от края на 60-те той се превръща в болест, в зараза, която може да се разпространи чрез излизането ѝ от карантинните пространства на открито. Криминализирано е не действието, а безотговорното отношение към болестта.

Сходен е процесът, при който както репресивните мерки спрямо подозрителните младежи и девойки, така и еднотипната употреба на синонимния ред, гравитиращ около метафората на разложението, постепенно отстъпват място на анализи и описания, фокусирани около здравето и нормалността, на публицистични опити за изготвяне на психологически портрети на модерните младежи. Действително запазва се дежурната критика на западната мода като форма на идеологическа диверсия, но тя върви редом с позоваванията на „здравия разум“, „психическото здраве“, „естественото“ и „нормалното“. Така например, на пръв поглед неочаквано спрямо ранносоциалистическия полово неутрален модел, момчетата с дълги коси от края на 60-те и началото на 70-те години биват атакувани по отношение на мъжествеността си, като се осмива приликата им с жените. През април 1968 г. в писмо до културните институти Тодор Живков се позовава на „здравото чувство на българина за красота“, влязло в противоречие, както с „неестествено късите поли“ на девойките, така и с дългите коси, които пречат „момчетата да бъдат отличени от момичетата“ (Живков 1968). Това писмо бележи началото на поредица карикатури и статии, посветени на темата за отпадането от традиционната „нормална“ мъжественост: „Може ли да се отмине с мълчание – пита се авторът Иван Чоплаков в статията „Доброволната униформа на модата“ – приносът на модната стихия, която прави очите и ума безпомощни да разграничат мъжа от жената, когато единствен ориентир е силуетът на щедро разпилените коси? (Чиплаков 1974: 6)

Други автори наблягат върху „немъжката суетливост“ (Караманчев 1971) на младежите с дълги коси и на комичните обърквания, съпътстващи срещите на околните с тях: „В магазина:

– Моля Ви, една дузина ролки за коса.

– Нямаме, другарко.

– Моля Ви! Аз не съм „другарка“, а съм другар.

– Съжалявам. По нищо не личи.

В спалния вагон:

– Купето е за мъже, другарко.

– Моля, моля! …Ах, ето ми паспорта.

– Ох, извинявайте! Като ви погледнах в главата, помислих, че сте жена…“ (Брястов 1973: 63).

На свой ред, девойките с къси поли през 70-те и донякъде през 80-те години не биват вече идеологически заклеймявани като врагове на социалистическото общество, нито категорично маргинализирани чрез метафорите на общото разложение и упадък. Най-честите критики спрямо тях са поради отклонението им от саморазбиращите се изисквания на здравия разум, душевната дълбочина, естествената простота и нормалност: „Немалък брой от младите хора тръгнаха по пътя на непрекъснато скъсяване на полата и в един момент изпаднаха в смешното положение на хора, които не се съобразяват със съвременните разумни изисквания на обществото (Габровски 1971).

„А колкото до модата нека не капитулираме така лесно пред не винаги обмислените ѝ капризи. Не всичко, което е модерно е приемливо за здравия разум“ (Чиплаков 1974: 6).

„Важна причина за безпокойство е съзнанието, че когато един млад човек избира екстремистките страни на модата – това е знак за нарушен интелект и душевни норми (Тодорова 1973: 4).

„Веднага ще илюстрирам последното с един пример – поставете си ръката на сърцето и си представете за момент какво би станало ако ви кажеха – ходете както си искате! Един-два месеца училището ще заприлича поразително на психиатрична болница, след което нещата ще приемат отново нормалния си вид. Екстравагантностите винаги са уморявали страхотно и най-горещите си радетели“ (Калинов 1975: 25-26).

Така от 60-те години по-гъвкава медицинска и психологическа аргументация съпътства, а по-късно и заменя, еднозначно моралистичния и идеологически патос на предходните десетилетия. Нов тип болестни метафори започват да играят централна роля при роенето на доказателства срещу поразяващата организма сексуална разпуснатост, насладите на тялото, екстравагантния външен вид. Тези явления биват директно конпципирани или индиректно намекнати като болестни отклонения от нормата, като отпадане от един приет за даденост, непроблематичен и непроблематизируем идеал, кристализирал около комунистическите интуиции за простота на развлеченията; за естественост при задоволяване на телесните нужди, изключваща прекомерността, разнообразието, изключителността на страстта; за средностатистическа нормалност във вида и поведението, лишена от оригиналност, индивидуалност, своеобразие. Ако в първите години на режима болестта е въобразена като общо взето еднозначна алегория на антисоциалистическото поведение, то в следващите десетилетия тя има далеч по-сложен живот: болестта е наказание за лекомислената употреба на тялото или за телесните извращения, но тя е и виновността на самите извращения, на отклонението от нормалността. В периода от средата на 60-те до края на 80-те години в метафорите на болестта се наблюдава едно своеобразно приравняване на социалистическото с нормалното, на социалното с природното и в тази парадигма нарушенията на социалистическия морал се представят вече не толкова в идеологическата им интерпретация на враждебни действия срещу строящото се комунистическо общество, колкото като действия срещу естествения порядък, срещу изначално зададената от природата нормалност. Идеологическата реторика от първите десетилетия на режима е заменена от (опити за) рационални аргументи, предназначени да внушават естественонаучна общовалидност и обективност на късносоциалистическата визия за човешко тяло: част от природата, но лишено от нагони и страсти; жизнено, но удържащо силите и желанията си; привлекателно, но без да привлича и да се отличава.

В подобен план както отсъствието на секса и еротиката от публичния социалистически език, така и присъствието им в дискурсите на болестта се оказват важен аспект на комунистическите практики по дисциплиниране и подчиняване на човешката сексуалност. Те се явяват основополагащ елемент от една биополитика, обсесивно насочена към обезопасяване на тъмните страни на тялото, към предварително изчисляване на резултатите от скритите му сили, към минимизиране на ефектите от неговата капризна ирационалност.

ЛИТЕРАТУРА:

Брястов, С. (1973). Диалози. – Младеж, бр.7, с. 63.

Василев, С. (1985). Психология на любовта. София: БАН.

Габровски, Л. (1971). За хората и дрехите. – Народна младеж, 14.08.1971.

Господинов, Г. (2015). Секс по време на социализъм: хигиена, медицина и физкултура.

В: Даниела Колева (Съст.) Любовта при социализма. София: ЦАИ/Рива, 2015, с. 224–233

Груев, М. (2015). Платената любов през 40-те – 60-те години на ХХ в. В: Даниела Колева

(Съст.) Любовта при социализма. София: ЦАИ/Рива, 2015, с. 234 – 256.

Деянов, Д. (1989). Младежките модели на сексуална нравственост в кривите огледала на младежкия печат. – Младеж и общество, 1989, бр. 1-2.

Димитров, Г. (1947). Реч пред II-я конгрес на профсъюза а железничарите и моряците в България, произнесена на 24.6.1947 г. – Работническо дело, 28.06.1947.

Ерибон, Д. (2001). Размисли по гей-въпроса. София: Факел експрес.

Живков, Т. (1957). Да изтръгнем отровния бурен на буржоазното влияние от младежта.

В: Тодор Живков, Изкуството, науката и културата в служба на народа. Т.I. София: Български писател, 1964.

Живков, Т. (1968). Писмо до културните институти. – Работническо дело, 21.04.1968.

Живков, Т. (1979). Учение и труд, жизнерадост и дръзновение. София: Народна младеж.

За здрав музикален вкус у младежите – за смислен културен отдих (1958) – Народна младеж, 09.01.1958.

За чистотата на нравите и морала (1953). – Народна младеж, 20.10.1953

Зонтаг, С. (1999а). Болестта като метафора. – В: Болестта като метафора. София: Златорогъ, 1999.

Зонтаг, С. (1999b). Спин и неговите метафори. – В: Болестта като метафора. Златорогъ, 1999.

Изов, Н. (1963). За туиста. – Средношколско знаме, №16.

Калинов, К. (1975). Отговаря ви редакторът. – Младеж, бр. 8, 1975, с. 23-28.

Караманчев, В. (1971). Самочувствие или суета. – Народна младеж, 24.11.1971.

Киселенко, А. (1992). Scriptophilia Bulgarica. – В: Орлин Спасов (Съст.), Ars Erotica.

София: Дом на литературата и изкуствата за деца и юноши.

Кратка българска енциклопедия. Т. IV. (1967). София: БАН.

Кръстев, В. (1952). За естрадната и танцова музика. – Младеж, бр.2, с. 56-64

Наказателен закон. (1951). София: Наука и изкуство.

Наказателен кодекс. (1969). София: Наука и изкуство.

Николова, Н., Светлана Събева (1989). Училищното всекидневие. Разрушаване на фоновите очаквания. – Младеж и общество, бр. 5-6.

Праматароф-Хамбургер, В. (2015). За незаконната и невъзможна любов. В: Даниела

Колева (Съст.) Любовта при социализма. София: ЦАИ/Рива, 2015, с. 257-269.

Против безделието и лентяйството. (1947). – Работническо дело, 01.07.1947.

Протокол „А“ № 81 на заседание на Политбюро на ЦК НА БКП от 26.ІІІ.1963 год.

http://www.omda.bg/public/arhiv/prilojenia/dokumenti_bkp/politbuyro_26_03_1963.htm, последно посетен на 24.06.2016.

Семов, М. (1982). Младежта през 60-те години. София: Народна младеж.

Стоименов, Йордан, Иван Рачев. (1988). Психиатричен клиничен речник. София: Медицина и физкултура.

Тодорова, М. (1973). В какво се състои спорът. – В: Лада, бр. 10, с. 2-4.

Фуко, М. (1993). История на сексуалността. Волята за знание. София: Евразия Абагар, 1993.

Фуко, М. (1998). Надзор и наказание. София: Университетско издателство София „СУ „Св. Климент Охридски“.

Чиплаков, И. (1974). Доброволната униформа на модата. – Младеж, бр.12, с. 6.

Янакиев, П. (1960). Кафенета или комарджийници. – Работническо дело, 31.01.1960.

Leroi-Gourhan, A. (1993). Gesture and Speech. Cambridge, Massachusetts &amp; London: MIT Press.

Mauss, M. (1992). Technics of the Body. http://isites.harvard.edu/fs/docs/icb.topic1458086.files/Mauss_Techniques%20Body.pdf, последно посетен на 12.05.2016.

Гергана Попова е родена през 1973 г. Завършва културология в СУ Св. Климент Охридски“. От 2008 г. е преподавател по социална и съвременна философия в ЮЗУ „Неофит Рилски“ и редактор във философското онлайн-списание „Нотабене“. Има публикации в различни литературни и академични издания. Автор е на книгата „Тялото в оксимороните на социализма“.

Коментари (14)

- 16-09-2016|Златко Ангелов

Помня, баба ми имаше квартиранти в сутерена, които, по признание на съпругата, се предпазваха от забременяване с парцалче, увито около члена или поставено във влагалището. И не само това. Тя изпирала парцалчето след всяко сношение.

- 16-09-2016|Румен Петров

Румен Петров съм. На колко години е авторката на текста?

- 16-09-2016|Златко

Не разбирам смисъла на въпроса. (Освен ако е нещо от рода на „по тоя въпрос могат да говорят само хора на такава и такава възраст)…

- 16-09-2016|Румен Петров

Питам за да привлека вниманието върху времето от личния живот, прекаран в условия на тоталитарна България.

- 16-09-2016|Златко

Прощавай, но това ми звучи не съвсем сериозно. Колко време от твоя личен живот е прекарано във времената, за които говориш в последния си текст? (Като оставим настрана това, че Гергана е родена през 73-та, тоест е имала достатъчно тоталитарна „практика“…

- 17-09-2016|Златко

Признавам, че съм леко озадачен от силно негативната реакция към този текст (Ето тук и един друг коментар, откъм Фейсбук):

Pepa Sabeva Как не я домързяло на авторката да на пише толкова дълъг материал с небивалици.Има още живи хора които по дълго са живели по това време.Срам ме е за вас отгоре на всичкото и философския факултет! Защо го правите???

Сега, ако започнем с това кой колко време е живял при социализма, тоест колко право има да се пише „експерт/ка“ по него, то очевидно няма да стигнем далеч, тъй като, ако просто дългият живот би могъл да бъде приет като доказателство за знание и мъдрост, то българските пенсионери не биха били толкова чести жертви на елементарни телефонни измами, да го кажем възможно най-меко…

А що се отнася до секса, комунизма и България, то какво, а, хора? Никога не сме били задръстени, никога не сме били провинциалисти, никога не сме били невежи и инатесто-непроницаеми… И защо, аджеба? Щото сме правили много секс (което може да е вярно, а може и не, всеки сам си знае).

Това според мен е основното объркване по въпроса, и то не само в България. Хората автоматично смятат, че разбират „много“ от секс и сексуалност, щото примерно на млади години са експериментирали по студентските бригади или нам кво. Е добре, но помислете само какво бихте си помислили за човек, който твърди, че разбира много от кулинария и изтънчени трапезни нрави само защото… плюска много… Е хайде холан, както би казала баба ми. Сексът и сексуалността, като всяко друго нещо, изискват опит и практика. И, което е най-важно от всичко – те изискват отворена, лишена от предразсъдъци и достатъчно цивилизована околна среда, в която разговорите и дискусиите по темата да бъдат част от един модерен, образован, изтънчен дискурс, а не просто „приказки за ибаниту“…

Това според мен е същността на нещата в нейния сегашен, български вариант. Като всички невежи хора и ние не знаем, че сме невежи (инак не бихме го отричали, по примера на дяда ви Сократа).

Но да не започваме отново да тъпчем на едно и също място. Настоящият текст е добросъвестно и сравнително изчерпателно описание на една картина на ЗАДРЪСТЕНИ нрави, която се е смрачила още повече от факта, че околната ѝ среда е била поставена под непроницаем похлупак в продължение на няколко десетилетия. Останалото – така поне ми се струва на мен – е въпрос на много, много дълго проветряване…

Хайде, със здраве,

Ваш Златко Енев

- 18-09-2016|Чавдар Найденов

Носталгията никога няма да бъде преборена без трактат по химия „Реактивоспособност при реакции на електрофилно ароматно заместване в условията на комунизъм“. Разбирам, че по чисто финансови причини всяка научна и художествена дейност трябва да бъде спрягана с комична пропаганда, посипана със зле схванати и употребени чуждици. Но не се ли увлякохме, дами и господа? Няма ли поне малка «резидуална» следа от любознателност към това, какво все пак наистина е станало? Например, безмислено е да се говори за сексуално потискане/освобождение при «тотатитатизма», без да имаш хабер за световния контекст. Сексуалната революция в развитите «нетотатитарни» страни датира едва от 60-те гг. И там рокендролът, туистът, дългите коси и късите полички са посрещнати с неприязън и здравни опасения! А от тогава пък в НАШИТЕ филми и книги започва да прониква голотата, сексът. Преди това и на Запад темата се табуира, свободната любов се отъждествява с «разпуснатостта» на низшите класи и страшилото на болшевизма. Държавата и богати благотворители там се занимават с налагане на консервативен «християнски морал», експериментират с «излекуване на содомския грях», с евгеника и стерилизации на «некачествените» и т.н. Викторианските нрави, при които благопристойните лейдита обличат краката на пианото, сигурно са вдъхновени от трудовете на Марк-Енгелс, нали? Напиши го и все ще се намери някой достатъчно дендрален, който да не се разсмее! (Хеле пък прозрението, как Кирил Василев се мъчи насила да удохотвори нагона си е истински бисер. Горкият нагон.). Еволюцията в официозния и битовия консерватизъм няма нищо общо със социализма и много общо с урбанизацията, преминаването към нуклеарно семейство, излизането на жените на трудовия пазар и прочие негрантови теми. Ако наистина човек има някакви що-годе познавателни интереси.

Чавдар Найденов

- 19-09-2016|Броди

ТАМ НА СЕДМОТО НЕБЕ…

Камбият+ игрив напира,

трепкат пъргави жила

и не спира, и не спира

тиха полова тъга…

(Улична песничака от 60-те години)

+Камбий-пролетна мъзга по дърветата.

В Москва при Лиля Брик Любомир Левчев подхвърля модното за времето:“Какво ще кажете за сексуалната революция?“ и севдата на Владимир Маяковский отмах отсича:“Младежо, ние още през 20-те години бяхме революционери!“.

Една пролетна ваканция ОК на ДКМС организира протестен митинг в подкрепа на прогресивните сили в Чили, съчетано със забава. Ние си го нарекохме Празник на мъзгата и охолно се стискахме със суеченичките ни в тъмните кътчета и когато ни спипа един от окръжните секретари, простена:“Ама това не е съгласувано…“. Ще повторя думите му с извинение, че не мога да посоча корейски, тайландски и особено квалитетни мнения по въпроса от Гренландия, та да ги натаманя по нашите сокаци.

Вече в началото на 90-те години на ХХ век пуснаха у нас „Какво не знаем за секса“ от Лесли Уелч, младежите се подсмиваха и разбиращо сочеха бабета, за да бъде препоръчано това четиво на тях. Схватливи наши у, чени от БАН издадоха „Български еротикон“, там може да се види реалното ни битие в тази интимна сфера. В кръчмите си повтаряха на ухо „Похожденията на Звонко Клец“. По северните страни на Европа уж почна „сексуалната революция“, а мадамите от там охотно припкаха по планините ни и черноморието, знае се за какво…В армията робуваха на схващането, че половото въздържание ще се прероди във воински добродетели и личният състав охолно се отдаваше на онановия грях(в жаргона-ръчна индустрия) в тумба от най-плашливите същества, смелчаците носят в бойните си мешки снимки на гаджета; навалицата се уволняваше като сбироток от“ светци“(„Две кюрета от че…ии вече мязат на светии“). Иначе населението се делеше на две половини: едната всецяло мислеше за секса и за нищо друго, а на останалата той изобщо не излизаше от ума. В затворено пространство се увеличава ищахът за полови наслади.

Сегашната „разпуснатост“ и разголване по жените всячески я тълкуват, но малцина могат да посочат Елевзинските мистерии на Дионис и свитата му по нашите земи в древността. Басаридите с лисичи кожи връз главите си в екстаз налитат на мъжете и разкъсват детеродните им органи… В „Задочни репортажи“ Георги Марков в „Проституцията“ се опитва да обясни това явление през средата на 60-те години у нас. По това време проф. Стойко Стойко в изследването си за софийския ученически говор споменава богатата синонимика за назоваване на полови органи(над 70 само за женските), а това върви с кратките фолклорни жанрове, паремии, фразеологизми, дори клетвите и псувните. Да не мине за натякване, но от този период „съвестта на народа“, сиреч-писателите се женеха и преженваха многократно. Доста е цинично, но самите консуматори на ведомствен секс в Съюза на българските писатели в кафенето си подхвърляха:“Поебе се, поебе се, па стане поетеса“…

П.П. Над село Бистрица край Благоевград е Бендишка лъка с аязмо.Посещават го мераклии и безродни невести(на старобългарски е неплоды). Там неизвестни народни творци от древността са издялали в скалите безброй женски полови органи, така и не прочели брошурките по тези въпроси от Окръжната партийна школа.

От разглеждания перод в статията на Гергана Попова е крилатият израз на една известна руска красавица, нещо като заплюване връз суратя на шавливци като Брежневи-баща и щерка, та до нашенеца, махаленско коце, Венелин Коцев:

ГОЛОТАТА Е НАЙ-СКЪПАТА ДРЕХА!

И да си призная: правил съм сума ти щуротии в тази област, без и да знам какви мъдри книги и напътствия са писани по тая тема.

- 19-09-2016|броди

Задължителна добавка: преди 9 септември 1944 година у нас обикновените хора са обвинявали ляво ориентираните младежи поради схващанията им за свободната любов и отричане на брака. Нашите в шумата са подражавали във всичко на болшевиките и непрестанно са плещели за подвизите на Григорий Распутин от Покровское.. Една „теснячка“, това ѝ беше кличката, като се напиеше, все ломотеше, че „светъл пример за нея са ѝ били трите сестри Манушкини, които недолюбвали връхните дрехи и голи-голенички шеткали да обслужват преподобния хлист Гришка…“, а бе, направо предвардили всички сексуални революции на Земята. В Отечеството ни още не е отпаднала думата партизанка за обозначаване на гювендия. Съдбата може да премахва входовете, но все таки оставя вратички, ето и един виц от онова славно време, който е къде по -могъщ като въздействие от коя да е „революция“:“ Приятел имам си ново гадже.-Кажи поне какво представлява.- Ами още е комсомолка, но се чука като стара партийка!“.

По повод неуморимите изнамирания на Златко Енев, заради което му сторвам ихтибар, днес попаднах на много интересен линк, който прикрепям като илюстрация на споменатото вече. В гимназията кабинетът по математика се славеше с портрет на София Ковалевская, отдолу надпис:“За да си математик, трябва да си поет в душата“. Ние злобеехме и сочехме леки корекции, че нам преподават математика бакали, но чак днес научих още по-интересни неща за този светъл ум.София Ковалевская наистина е била просветлена извътре си като поет, но не е изоставила другата съставка на личността си, т.е. тялото- там вече е показала в девет бала вълнение какво значи руска революционност на дело! Браво ѝ! Пък и сбъдват се пророчества от умелата епиграма на Аксандър Сергеевич Пушкин:

Жена бе тя пречестна и престрога,

душата си отдала бе на бога,

а плътта си румена-

на дяда си игумена.

А докато наоколо ни са умували гласно за безплодни тези, какви ли не неща избуяват: меки китки в наше селище приели за патрон името на прославеното в историята ни отче Софрония, а посестрими островитянки се скупчили в дружество СОНЯ в чест на незабравимата Цола Драгойчева. Това доста ни зачуди, но те недвусмислено рекоха:“Имало и нещо друго…“ april-knows.ru/kartoteka/russkaya_seksua…iya_glavnye_geroini/

Линкът си остава с наслов:“Без коментар!“.

- 21-09-2016|Радослав Стоянов

За жалост не намерих как да се свържа с авторката, затова пиша тук. Има една сериозна фактическа грешка в статия, и тя касае изречението:

Психиатричен речник от късната ١٩٨٨ г. (повече от десетилетие след като хомосексуализмът е изваден от списъка със заболявания на Световната здравна организация)…

ХомосексуалНОСТТА е премахната през 1973 г. не от класификацията на Световната здравна организация (СЗО), а на Американската психиатрична асоциация. СЗО прави това едва през 1992 г.

- 22-09-2016|Златко

Когато човек прави фактологични твърдения, трябва да посочва източници. Инак разговорът става нещо от рода на „една жена каза“. Твърдението ви е фактически невярно, Радославе (инак съм съгласен, че трябва да се казва „хомосексуалност“, а не „хомосексуализъм“)…

А ето и необходимия източник:

In 1973, the American Psychiatric Association (APA) removed the diagnosis of „homosexuality“ from the second edition of its Diagnostic and Statistical Manual (DSM). This resulted after comparing competing theories, those that pathologized homosexuality and those that viewed it as normal. In an effort to explain how that decision came about, this paper reviews some historical scientific theories and arguments that first led to the placement of homosexuality in DSM-I and DSM-II as well as alternative theories that eventually led to its removal from DSM III and subsequent editions of the manual. The paper concludes with a discussion of the sociocultural aftermath of that 1973 decision.

www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC4695779/

- 22-09-2016|Радослав Стоянов

Ами да де. Източникът Ви казва същото, което казах и аз – АПА, а не СЗО, премахва хомосексуалността от своя списък през 1973 г. СЗО прави това през 1992 г. Не разбирам кое е неясно. Моля, четете внимателно.

- 22-09-2016|Златко

Да, прав сте, моля за извинение…

- 27-09-2016|Самолет005

Някои от констатациите в статията са валидни и днес, което прави статията нужна. Какво имам предвид – ето цитат:

„Този мъчителен страх от думите връща социалистическото говорене към магическите словесни практики, обвързващи дума и действие, понятие и същност, сякаш конкретното назоваване е единосъщно на акта или по неизбежност води към него.“

Днес, когато хетеросексуален мъж проговаря за хомосексуалност и то не в типичния модел на „д›ееба педалите“, то този мъж задължително трябва да уточни, че е хетеросексуален. Не може да си мъж, да говориш добронамерено за педалите и да ти е читава работата. Така че статията е нужна…

Не вярвам във фантазията на писателя

Автор(и): Данило Киш

Интервю с Данило Киш

Г-н Киш, какво значение има историческото и духовно наследство на Европа за Вашето творчество?

В моя случай нещата всъщност са съвсем прости. Аз съм на първо място европейски писател, защото Югославия, страната от която произхождам, принадлежи към Европа, нейната култура и литература са европейски. В по-тесен смисъл обаче се чувствам длъжник на Централна Европа – унгарската среда, сред която живях в детството си и опознаването на унгарския език и литература оказаха решаващо въздействие върху мен. Така че в духовен смисъл аз от Югославия се преместих в Централна Европа. И оттук, естествено цялото европейско наследство, е и мое наследство – аз не съм сам по себе си. По мое мнение, всички европейски писатели са формирани от традициите на три литератури – френската, немската и руската.

Вашите книги са поместени главно в географското и културно пространство на истинската Средна Европа, простираща се от Триест до Краков. Именно тази Средна Европа отскоро предизвиква необикновен интерес у европейските интелектуалци и се превръща в модна тема. Какво според вас се крие зад това – носталгия или търсене на идентичност?

Аз се занимавах с темата Средна Европа още в първите си книги и далеч преди тя да стане модна. Така че е чиста случайност, че днес ме причисляват към движението, съживяващо културния и литературен мит „Средна Европа“. Причините за възникването на този мит се крият във факта, че преди няколко години Западна Европа изведнъж осъзна, че цяла една културна традиция слиза от историческата сцена и нейното културно наследство е изложено на опасността напълно да изчезне. Тук на първо място става въпрос за донякъде политически проблем, защото постепенното отмиране на тази културна традиция е предизвикано преди всичко от дълголетното присъствие на Съветския Съюз в страните от Централна Европа. От друга страна, самите тези държави не са предприемали нищо, за да възпрат подобен културен упадък. По време на комунистическата власт, културното и литературно единство, съществувало в Австро-Унгарската монархия, все повече се разпокъсвало. Сега нещата изглеждат по съвсем друг начин.

И за да може в Западна Европа, а след това и в страните от Централна Европа, в които комунизмът властва, този процес на събуждане на културното съзнание изобщо да започне, трябва да благодарим на писателите-емигранти от този регион, като например чеха Милан Кундера, който днес живее в Париж. Но за Кундера и за останалите не е важно политически да обединяват преоткритата културна Европа. За тях е важно, независимо от политическите граници, най-напред да създадат културно единство, да предложат доказателства, че цялостта съществува и че всички ние сме наследници на същата тази култура и литература.

Когато човек прочете Вашите книги „Гробница за Борис Давидович“ и „Енциклопедия на мъртвите“, изкушава се да Ви охарактеризира като енциклопедист на революционните утопии, появили се още през 1789. Каква роля играят в творчеството Ви документалните материали?

Убеден съм, че писателят няма право да се оставя на фантазията. Във всеки случай, аз поне не вярвам в писателската фантазия. В литературата от ХХ в. се случи една съществена промяна, изразяваща се в това, че литературата вече не е или не трябва да бъде романтична в историческия смисъл на понятието романтизъм. В романтизма движещата сила на литературата е фантазията. След всичко, което ни поднесе историята през този век, съвсем ясно е, че фантазията, а с нея и романтизмът, вече нямат никакво значение. Модерната история създаде толкова автентични видове реалност, че на днешния писател не му остава нищо друго освен художествено да ги оформи, да ги „измисли“ ако трябва, т.е. да употреби автентичните дадености като суров материал и чрез въображението си да им придаде нова форма.

Разбира се, може да е полезно, тръгвайки от реалността, историческите документи да бъдат използвани във фабулата на книгата, като доказателство за автентичността на съдържанието. От друга страна, историческите документи могат да служат и за мистификация – с тяхна помощ на читателя се предлага автентичност, те го карат да повярва, че всичко, което чете, е автентично, докато авторът всъщност преследва съвсем други цели. Затова за добрия писател е важно да „смеси“ своите идеи, съответно да измисли един „исторически документ“, но не и цялата история, да го „фалшифицира“, ако искате, за да може по този начин, чрез въображението, отново да идентифицира историческата реалност.

Когато става въпрос за споменатия период, започвал през 1789 г., аз не придавам никакво значение на автентичните документи, освен ако не става въпрос за свидетелски документи, каквито са например тези на Солженицин, или свидетелствата на Карло Щайнер, авторът на потресаващата книга „7000 дни в Сибир“. Автентичността тук е просто осезаема и тя определя реалната историческа стойност на тези книги. И тъкмо защото този период от историята особено ме е занимавал като решаващ за голямото предателство, извършено от човека, аз се захванах да документирам по свой начин определени събития от историята на ХХ в., с други думи да въвеждам в своите истории лъжливи документи и в процеса на писане чрез въображението си да ги преобразувам в „истински“. Вероятно никога не бих успял, използвайки исторически автентични документи да постигна в своите книги онази степен на литературна убедителност, която под тази форма ми е удала, ако съдя по получените критики,.

Къде според Вас се крие причината за утопичните и идеологически копнежи на човека от ХХ век?

С изчезването на фашистската, съответно националистическата идеология и все по-очевидния упадък на марксистко-комунистическата идеология, ситуацията до голяма степен изгуби остротата си. Светът, и това сега е съвсем очевидно, се връща към различни форми на вярата. Това важи не само за мюсюлманските държави, но и за католическите и православните страни. В западните индустриални нации, освен това се забелязва и обръщане към мистицизма. На човека изглежда му трябва едно тотално и тоталитарно обяснение на света. Марксистката идеология му даде такова тоталитарно обяснение като се опита да дефинира механизма на екзистенцията и на самото съществуване чрез тезата за „класовата борба“. Междувременно хората все повече виждаха, че марксисткото обяснение не е достатъчно, и дори е погрешно, и се обърнаха към различни религии с надеждата, че от тях ще получат приемливо обяснение. Деветнадесети и двадесети век са били епохи на големи идеологии, време, когато религиозните и мистичните утопии са заменени от уж единни философско-политически концепции. Този подход се е появил като последица от Просвещението и трябва да го смятаме за неуспешен. Сега отново се връщаме към религиозните утопии и мистицизма.

Понякога не Ви ли изглежда безнадеждна тази литературна борба с утопичния и идеологически потенциал на нашето време, дори и когато, както казвате, този потенциал губи своето значение в полето на политиката?

От гледна точна на вечността всичко е безнадеждно. Но, както Йонеско каза неотдавна: има две големи метафизични опори – любовта и смъртта – те са субстанцията на нашата екзистенция и литературата ни помага да ги осъзнаваме.

Що се отнася до идеологията, тя поначало е извън поезията, извън литературата. Голямата заблуда, характерна за ХХ век, се състои в преплитането и смесването между литературата и политиката. Дори и когато пиша книга като „Гробница за Борис Давидович“, държа от това да извлека най-доброто – не политика, а поезия за един политически въпрос. Разбира се, по този начин не искам да извършвам предателство спрямо истината, напротив – аз свидетелствам за истината, такава, каквато я търсих и открих в документите. Когато „Гробница за Борис Давидович“ се появи, навсякъде пишеше как това е предимно политическа книга. Но аз твърдя, че това не е политическа книга. Исках (и мислех, че след Солженицин и другите автори на книги за съветския ГУЛАГ и историята на руската революция, това ще бъде ясно на всички) да напиша едно поетично произведение, едно литературно произведение за тези известни политически факти. Най-малкото съм искал да предавам каквото и да било „политическо послание“, каквото моите критици и читатели вярват, че са открили в книгата.

Един от Вашите критици Ви беше определил като „християнски атеист“. Вие съгласен ли сте с това определение?

Моят дух е настроен гностически, в смисъла, описан от мен в „Енциклопедия на мъртвите“. Същината на моята духовна нагласа е недоволството ми от света. Аз съм един вид бунтовник против Божието творение.

Във романа си „Пясъчен часовник“ на едно място пишете: „Нито една религия не е толкова съвършена, че да даде на човека причина да я променя с друга. Единствената религия е вярата в Бог.“ Дали това в крайна сметка е вашето вероизповедание?

От моя гледна точка, за вярващия и за всеки, който търси Бог, няма приемлива религия. Затова за мен не съществуват „добри“ или „лоши“ религии, нито пък „по-висши“ или „по-низши“. Иначе, Бог не е някаква идея, която особено ме занимава.

А как стои въпросът с Вашето еврейско наследство? Какво значение има то за Вас?

Моето еврейско наследство ми донесе страдание. Живях в семейство, в което еврейската религия практически не съществуваше. Майка ми следваше един вид православие, което обогатено с нейните собствени идеи, би могло да се нарече езичество. След това, по време на войната, в училище, благодарение на добрината на една учителка, която искаше в онези трудни времена да се погрижи за мен, опознах католицизма. Но, ако съм страдал по време на детството си и целия си живот, то е, защото винаги са ме разглеждали като евреин и са постъпвали към мен съобразно с това. Унгарските фашисти и германските нацисти са ме дискриминирали като евреин. И когато станах писател, започнах да пиша за евреи, защото познавам тяхната среда. Сартр бе казал: „Не е евреин, онзи който се ражда евреин. Евреин се става благодарение на другите.“ Така че аз съм евреин в такава степен, в каквато другите ме смятат за такъв.

В някои Ваши книги, еврейските интелектуалци, еврейските революционери и еврейските анархисти са главни действащи лица…

Имате предвид „Гробница за Борис Давидович“? Известно е, че руската революция, до голяма степен, е задвижена от руската еврейска интелигенция и еврейските интелектуалци от Средна Европа. И тук, според мен, евреите са били в плен на огромна заблуда. Били са обладани от илюзията, че е възможно – разбира се, според постулатите на Маркс – да бъде изградено праведно комунистическо общество, по-силно от всички национални и националистически стремежи, чисто интернационално общество. Днес виждаме, че крахът на съветската и другите марксическо-социалистически системи изглежда води до това, че при отделните народи все по-силно започват да пробиват националните чувства и националистическите нагони, които, както когато се скъса дига, заплашват да пометат марксическата идеология. И ние в момента наблюдаваме това елементарно чувство – усещането за принадлежност към дадена нация, при съветските народи.

Голяма част от руските еврейски революционери, по-късно при Сталин, или са разстреляни или са прекарали остатъка от живота си, вегетирайки из лагерите на Гулаг, а еврейските революционери от Средна Европа, които не са избягали навреме извън обсега на Хитлеровата мощ, са загинали в нацистките концентрационни лагери. В този смисъл не виждам разлика между съдбата на еврейските интелектуалци при Сталин и еврейските интелектуалци при Хитлер. Еврейските образи в моята книга са в нея просто, за да документират приликата между двете системи.

Идеологиите на този век са унищожили живота на стотици хиляди, милиони индивиди. Как Вие виждате метафизичната определеност на човека?

Изхождам от това, че нищо не знаем Метафизиката е един вид поезия в прозата. Човек е неизвестна величина. Не знаем откъде идваме, не знаем накъде отиваме и не знаем защо съществуваме. Религията, философията и поезията се опитват да дадат отговор на този въпрос. Като казвам поезията, имам предвид литературата в цялост. Но и религията, и философията, и поезията не са убедителни в своите отговори. И в трите случая се занимаваме единствено с формата на поетичната трансформация при нашето търсене на отговор за тези екзистенциални въпроси. В този случай, оставям науката настрана. Но, дори и науката, за която мнозина все още мислят, че рано или късно ще разреши всички същностни проблеми, в крайна сметка представлява само един поетичен опит хората и нещата да бъдат разбрани.

Ние пребиваваме в непознатото, както в началото на света или в началото на човешкото съществуване. Идеологиите се появяват, за да запълнят тази празнина. Те са най-простият начин у човека да бъде създадено впечатлението, че всички проблеми на екзистенцията и съществуването са овладени. На това се основава големият успех на идеологиите, или по-точно върху това се основаваше големият им успех. Защото днес, както вече казах, отново се връщаме към религията и мита.

В този контекст бих искал да разговаряме за още един „аспект на вярата“, за Вашата вяра в „мощта на книгата“. Как стоят нещата с тази „мощ на книгата“? Кои са решаващите фактори за това една книга да „има мощ“?

С този въпрос съм се занимавал още в „Енциклопедия на мъртвите“. Не е опасно да четеш много книги, опасно е да четеш само една книга – била тя Библията или Корана, или Mein Kampf – най-жестоки са фанатиците с религиозни или политически вярвания. Обаче възниква проблем и ако погледнем цялостното въздействие на литературата върху човека. Да вземем например немците – историята показва, че те спадат към народите с най-високо културно ниво. Но така както са имали Гьоте, Шилер, Хердер, Лесинг, Хайне и Кант, така при тях е възникнал нацизмът, те са създали унищожителните концентрационни лагери, убивали са евреи и други хора, принадлежащи към „низшите раси“. Това, че са чели споменатите автори и че са възпитавани в хуманистичен дух, не им е представлявало никаква пречка да пропаднат обратно във варварството.

Крайно проблематична е и тезата, че в своите книги писателите по начало служат на някакъв добър идеал. На какъв добър идеал служат? Много поети и писатели в своите поеми и романи отново и отново са извършвали предателство спрямо хуманистичните идеи и идеали – и в Германия, и в Русия. Писали са лъжи, породени от техния революционен романтизъм. Този революционен романтизъм раздухва в техните мозъци въображение, което им помага да показват лъжата като истина.

Вярвам, че за самия себе си мога да кажа, че в своите книги никога не съм предавал истинските човешки цели. И за да не ги предаде, всеки писател, осъзнаващ своята отговорност трябва да търси формите (били те автобиографични или документални) на художествен изказ, които ще му дадат възможност да намери истината. Той трябва добре да се пази от въображението, върху което е въздействала идеологическа или революционна вяра.

Господин Киш, веднъж бяхте говорили за „поетичния поглед към света“, за своето „трагично усещане за живота“. Смятате ли, че животът е абсурден, както може да се предположи по съдбите на образите, които обрисувате в своите книги?

За живота на един човек сигурно не е много вдъхновяващо да се оставя на песимистични усещания. Но за мен е вън от всякакво съмнение, че над човешкия живот тегне сянката на дълбока трагичност. Както вече казах – ние не знаем откъде идваме, и още по-малко знаем накъде отиваме – от едно небитие към друго. А между едното и другото небитие, трябва да се примирим с проблемите на екзистенцията, остаряването, болестите и куп други неща. Съществува само едно нещо, което ни дава известна утеха – това е любовта. Дори и трагичната любов ни предлага утеха.

Ние писателите сме привилегировани, за нас съществува и литературата, художественото творчество, то ни дава илюзията, че не живеем напразно и безсмислено, и че в своя живот създаваме нещо стойностно. Може би съществуват и други решения, други илюзии, например религията. Що се отнася до мен, аз в никакъв случай не оспорвам твърдението, че гледам на света с песимизъм, а и знам, че част от този песимизъм извира и от моите книги – въпреки техния ироничен аспект, читателят често усеща страх. Може би именно този песимистичен отзвук плаши слабите и е причина моите произведения да не са така популярни, както произведенията на други автори.

Предвид опита Ви с тоталитарните идеологии и системи през нашия век, във Вашите книги вие пламенно защитавате уникалността и неповторимостта на човека. Съгласни ли сте, че човешката индивидуалност днес и на Изток и на Запад е еднакво застрашена от надмощието на колектива?

За този проблем днес разсъждавам малко по-различно, отколкото преди десет години. Позволете ми да изложа становището си колкото се може по-ясно. Всяка тоталитарна идеология разрушава човечността, а историческият опит ни учи, че човек, поставен в условията на не-свобода развива съществено по-радикални и егоистични механизми за реализиране и запазване на своите интереси, за разлика от либералната държава, където всичко функционира нормално. От друга страна, при хората, принудени да живеят под властта на тоталитарни режими, често се развиват качества и ценности, които никога не биха се развили без натиска от екстремните ситуации.

Доста добре познавам съветската култура и литература. Чрез примери от тях може ясно да бъде показано как тоталитарният натиск от една страна извлича на повърхността негативни човешки качества, онези варварските, но от друга – подбужда човека към най-героични усилия. Надежда Манделщам, вдовицата на поета Осип Манделщам, убит от джелатите на Сталин, по един величествен начин е пример за мнозина други руски писатели, поети и интелектуалци, които не са предали своите приятели, въпреки терора, който ги е заобикалял и който не е подминал собствените им техните животи. И аз се питам не са ли поезията, литературата и културата онези фактори, които са предпазили тези хора от предателството.

Но същевременно се появява и въпросът не е ли именно отсъствието на поезията, в метафоричния и в директния смисъл на тази дума, основният фактор да се роди свободният човек на Запада, макар и с цената на това, че му е отнета душата.

Във всеки случай, бихме опростили прекалено много нещата, ако твърдим, че угнетеният човек в същността си е зъл, докато свободният човек в същността си е добър. Нещата не стоят така. В реалността при дадени обстоятелства човешките качества често произвеждат съвсем обратни ефекти, така че при хората в тоталитарните комунистически общества можем да намерим в доста неща по-добри качества, отколкото при онези в свободната част на Европа или изобщо на Запад. Това означава, че определени негативни и позитивни качества се виждат в пълна степен само в условията на екстремен натиск. Литературата може би ни дава отговор на този човешки проблем, защото, ако не е тя да ни предостави свидетелство за висините и паденията на човешкото съществуване и човешката психика, смъртта на едно дете би била равносилна на смъртта на една овца.

Ние, разбира се, можем да изходим от това, че особено силната форма на гнет деформира и накрая убива човешката способност за човечност, но пък при някои хора би предизвикала неподозирани сили за отпор и бунт. Стига се до един вид „процес на химическо преобразуване“. И затова бих казал, че тоталитарните системи особено остро изкарват на бял свят позитивните и негативните качества на хората, над които властват.

Но когато проследявате хода на историята през вековете, можете ли да откриете в него някакъв напредък?

Не мога. Когато погледнем назад, виждаме, че човечеството е напреднало от техническа и научна гледна точка, но не и от гледна точка на антропологическото осъществяване на специфични хуманитарни концепции. По този въпрос съм напълно съгласен с Артур Кьостлер. Югославският писател Мирослав Кърлежа по един друг повод бе оприличил човека на ХХ век на маймуна, която управлява самолет. Това отлично дефинира ситуацията, в която се намираме. В своето развитие през познатата ни многовековна история човекът не е променил духовната си структура. Ако вземем за пример само периода след Втората световна война, ще се сблъскаме с безчетните човешки жертви, предизвикани от културната революция в Китай, с ужасите на войната във Виетнам, масовите убийства, извършени от червените кхмери на Пол Пот в Камбоджа, с ненормалната религиозна война в Северна Ирландия, в бруталната война между Иран и Ирак, с кървавите буйства на фундаментализма и т.н.

Всички тези сблъсъци в нашата епоха по нищо не се различават от войните в Античността или през Средновековието. Може би дори „класическите войни“ са били по-малко ужасни, защото човекът тогава не е разполагал със средства за масово разрушение, както сега. Трябва да сме много наивни, за да вярваме, че днешният човек е по-различен и по-развит. Аз по начало съм уверен, че историята се осъществява като история на нещастията, и че се повтаря винаги в своите най-лоши аспекти.

(1989)

Превод от сръбски език: Соня Андонова

Интервюто е част от книгата с избрани интервюта на Данило Киш – „Горчивата утайка на опита“, издадена от издадетлство „Архипелаг“ през 2012 г.

Първа публикация – „Ich glaube nicht an die Phantasie des Schriftsteller“ – Adalbert Reif im Gespräch mit Danilo Kis in Paris, Universitas, 8, 1989, pp.779-788

Превод от немски на сръбски език Дринка Гойкович

Данило Киш (1935-1989) е сръбски писател от еврейски произход. Известен преводач и познавач на френската и руската литература. През 1989 г. е номиниран за Нобелова награда за литература.

Светът на ръба

Автор(и): Станислав Лем

Преди 95 години планетата Станислав Лем идва в нашия свят

OТВЪД РЪБА

Предговор на Томаш Фиалковски към второто издание на книгата му с интервюта със Станислав Лем

Разговорите, чийто запис залегна в основите на тази книга, проведох със Станислав Лем през последните години на миналия век. Първото издание на „Светът на ръба“ излезе през 2000 година, наистина на ръба на новото хилядолетие. Когато обаче избирахме това заглавие, ние имахме предвид не толкова условната времева граница, колкото прага на новата епоха – епохата на биотехнологиите, която нажаленият писател наблюдаваше едновременно очарован и ужасèн, съзнавайки, че няма начин те да бъдат осуетени независимо от евентуалните опасности и етичните дилеми, които вкрачват в живота ни ведно с инвазията на технологиите. Ако не греша, точно един ден след смъртта му дойде новината за отглеждане от стволови клетки на човека на орган за присаждане.

Нашите разговори приличаха на плаване в бурни и почти немаркирани води, на бродене в гъсталака от различни и неведнъж изумителни теми, между миналото и бъдещето, между личното и общото. Станислав Лем се връщаше към биографията си, към детството в Лвов, към следвоенното начало в Краков и пътуванията си в чужбина, главно тези в Русия. Конфронтираше своите прогнози от Summa technologiе и други свои книги със света около нас. Правеше това не без чувство на удовлетворение – много от тези прогнози се бяха сбъднали, и то по-рано, отколкото той бе очаквал, – ала също и с горчивина, разочарован от немалко аспекти на съвременната цивилизация и злотворното прилагане на новите открития от страна на хората.

По-малко от година след публикуването на „Светът на ръба“ авторът отбелязваше своя осемдесети рожден ден[99]. Юбилейното тържеството бе предвидено за предния ден, на 11 септември 2001 г. Когато в четири следобед се събрахме в конферентната зала на новата сграда на улица „Любич“, кулите на нюйоркския World Trade Center от часове бяха превърнати в руини. Разбира се, подготвената програма беше отменена, а юбилярът, вместо да приема пожелания, разпитваше присъстващите за новини от атентата. Тогава си помислих, че насловът на нашите разговори придобива ново, драматично значение: светът, нашият свят, действително се бе оказал на ръба…

Днес, в първата годишнина от смъртта на Станислав Лем, си струва да разгърнем „Светът на ръба“, макар и само за да чуем гласа на писателя, на великия писател, който гледаше по-надалеч и виждаше по-далеч от другите. „И ярост искрена облъхва / разнообразните ми занимания“ – пише Чеслав Милош в стихотворението си „На Джонатан Суифт“. Когато си припомням това великолепно стихотворение, пред очите ми се изправя Лем в неговия краковски кабинет-библиотека, сред купчините списания на различни езици, коментиращ действителността със страст, хумор, понякога с гневна ярост, алергичен към глупостта и злото, но никога безразличен.

Надявам се именно такъв Лем да открият в тази книга нейните нови читатели.

Март 2007

* * *

РАЗГОВОР ЧЕТВЪРТИ

За пътуванията в чужбина, приключенията в Русия и огромната яребица

Вие успявате доста рано да се измъкнете в чужбина от изолираната от света Полска Народна Република.

За разлика от мен жена ми винаги е била запалена почитателка на пътешествията. Отплувахме в рейс с „Мазовше“, едно страховито корито с плоско дъно, докарано май че от Балатон, и за първи път се сблъскахме с истинския свят на капитализма – беше средата на петдесетте години, а на борда беше събран тогавашният полски елит. Посетихме Норвегия и Дания; в Копенхаген отидохме в два часà през нощта в „Тиволи“. Витрините на всички магазини сияеха в светлини. Господата тръгнаха на една страна, дамите – на друга. Мъжете запазиха равновесие на духа, затова пък жените се върнаха напълно сломени от видяното. На тази екскурзия бях пренесъл нелегално в джобчето за часовника опасната сума от двайсет долара, съпругата ми си купи с тях плетена блузка, която се разпадна на две части, когато я изстискваше след първото пране в Краков.

Когато западногерманският режисьор Курт Метциг снимаше „Мълчаща звезда“ – един ужасен филм по „Астронавти“ – и аз за първи път заминах за ГДР, донесох от там куфар с различни чудесии. Жена ми тъкмо лежеше простинала в леглото и заедно със сестра ѝ току се възторгваха я от дамската чанта от истинска пластмаса, я от бутилката с алкохол, също пластмасова, я от пластмасовите гуменки…

„Астронавти“ излязоха в ГДР като „Der Planet des Todes“[100]. „Магелановият облак“ носеше странното заглавие „Gast im Weltraum“ („Гост в космоса“) – но имаше там осем или девет издания, и то в голям тираж. Вземах в банката дебела пачка източни марки, сядах в метрото, пътувах до Западен Берлин, там ги сменях за западни – три срещу една – и се развихрях, купувайки различни неща, главно за жена си. За упражняването на това деяние ме изкуши един член на Съюза на писателите от Варшава; днес се казва Марцел Райх-Раницки и живее в Германия. В началото малко се страхувах. Когато излязохме от метрото и видях западногерманските полицаи в дълги бели униформи, имах усещането, че на челото ми е изписано: „Този е изпод червената звезда“, и че тези полицаи тутакси ще се нахвърлят върху мен.

Преди изграждането на стената ли беше това?

Все още нямаше никаква стена, пътуваше се сравнително свободно, тъй че аз започнах да ставам нагъл. Беше зима, бях купил за жена си изкуствено кожено палто до коленете – изкуствените материи тогава бяха на мода, – но трябваше някак си да премина през граничните зони. Затуй облякох палтенцето с яка от бобър, на главата си турнах кожена шапка, седнах в ъгъла на вагона на метрото и цял се скрих зад разгънат брой на „Правда“: ето ме, советский человек, седя си и „Правда“ чета! Митничарите провериха целия вагон – мен дори не посмяха да ме заговорят. Ако ме бяха заговорили, впрочем, щях да им проговоря на руски…

По-рано бях получил предложение за издаване на „Астронавти“ в СССР, но се налагало да се направят около сто поправки. Понеже вече бях минал през изстисквачките на „Болница на преображението“, заявих, че никакви поправки няма да има. И мина-не мина време, издадоха я – без поправки. Другояче стана със „Соларис“. Когато в първите години на осемдесетте години се пренесох да живея във Виена, започнах да получавам писма от някакъв преводач на име Нуделман, руски евреин, емигрирал в Израел. В списанието, което издавал там – казваше се „22“, и до днес не знам защо такова заглавие, беше поместил статия, в която посочваше съкращенията, направени от съветската цензура в руското издание. Нищо не знаех за тях, имах на главата си по-важни неща от това да чета романа на руски – а сега научавах, че всичко, що се отнася до Бога, религията и тъй нататък, е било старателно изчистено. Разбира се, днес излизат пълни издания, без никакви съкращения – но тогава времената бяха други…

Тогава ли започнаха Вашите експедиции до СССР?

В Русия ставах все по-известен, а на тема „Соларис“ беше откачил не само Тарковски, за чийто филм с него страшно се скарахме – но за това съм разказвал подробно на Береш. Само да се появя в Москва, и учените ме отлюспваха от писателската делегация. Затова не се запознах с никакви писатели, може би с изключение на братята Стругацки, а само с физици, астрофизици, кибернетици; канеха ме на закуска, обяд, вечеря. Започнах също да се срещам с дисиденти, които ми задаваха трудни въпроси като например: защо у нас няма самиздат. Не знаех какво да отговоря – при тях вече имаше и самиздат, и тамиздат, тоест, онова, което се печаташе в чужбина. Един ден посетих така наречения Институт за високи температури край Москва, за който трябваше да имаш специален пропуск и изнесох нещо като беседа за работещите там. После, докато се обличах, някой пъхна в ръката ми листче, на което пишеше: „На този човек може спокойно да се доверите“. А човекът ми каза: „Моля, излезте в девет вечерта от хотел „Пекин“, където живеете, и застанете на ъгъла“.

Речено – сторено: излязох пред хотела, след малко наближи запорожец – неголяма кола, затова пък пълна с хора. Питам: – Как да се кача? – Няма проблем! – Седнах на нечии колене и потеглихме в черната московска нощ. Озъртах се дали не ни гонят някакви кагебистки камионетки, но не. Пътувахме из тъмни сокаци, после ме въведоха по някакви стълби – и внезапно се отваря врата, избухва електрическа светлина, а до масата цветът на руската наука, сред тях председателят на Академията на науките, при това естонската, както и професор Шкловски, с когото вече се бях запознал – той беше радиофизик, организираше с Карл Сейгън симпозиум на тема контактите с други цивилизации.

Сядаме, на масата чиния, нож, вилица, отдясно кутия вносна бира, отляво малка кутия цигари „Кемал“. И ми заявяват: – Здесь можно говорить все! – Аз им викам: – Щом може да се говори за всичко, то отговорете ми, моля, на един въпрос. Имам идея за книга за един суперкомпютър, който би изнасял лекции на тема човечеството и неговите съдбини. Това има ли смисъл? – Ну, конечно – и започнаха така да ме юркат, че много скоро след завръщането ми в Полша се появи „Голем“…

По това време ли се запознахте с братята Стругацки?

Не, с тях се срещнах в Петербург, тогава все още Ленинград. Това е друга история. Заминах там по инициатива на моята преводачка Ариадна Громова – вече не е сред живите, милата. В полунощ от Москва заминаваше влак, целият от спални вагони, който пътуваше директно за Петербург, без да спира никъде. Има легенда, че този влак на едно място прави полукръг – точно там, където царят, рисувайки на картата маршрута му, е придържал линийката с пръста си. Не знам дали това е истина.

В Петербург се случиха много неща. Живеех в хотел срещу великолепния Исакиевский собор, а стаята изглеждаше така, сякаш миг по-рано от нея е излязъл царски офицер: дамаски и прочее. Братя Стругацки ми вадеха душата с памук: по време на разговора ни поставиха на масата бутилка коняк с три звезди и щом само тя се изпразваше, по магически начин се появяваше следващата. Но не им се дадох и излязох от ситуацията с чест.

Пишехте ли си с вашите руски познати?

Не, но например нобеловият лауреат професор Франк ме посети, когато пристигна в Краков.

Познавали сте и друг Нобелов лауреат – професор Капица.

Така е, макар той вече да не пътуваше. Години по-късно в Краков дойде неговият син. Самият Капица ме прие в Москва, затвори се с мен в кабинета си и си говорихме около един час. Сътрудниците му, които чакаха в коридора, бяха много разочаровани, та им казах доста лекомислено: – Който иска, може да дойде при мен в хотел „Пекин“. И вечерта дойдоха толкова гости, че нямаше къде да седнат, макар стаята да беше голяма, а камерната по замисъла си среща се превърна в нещо като митинг. Изобщо не очаквах такова нещо. Друг път едни физици ме поканиха на вечеря в ресторант на Нови Арбат. Огромна като цепелин зала, в нея келнерите трябваше да се возят не на ролкови кънки, а на велосипеди. Погледнах менюто и си поръчах яребица. Понеже в Съветския съюз всичко беше голямо, яребицата се оказа с размери на стара кокошка. Заседяхме се, а аз започнах да се въртя нервно на стола си, защото в десет и половина имах уговорена среща в моя хотел с един член-кореспондент на Академията на науките. Имах основания да се притеснявам, защото, като излязохме, се оказа, че имаме по-голям шанс да попаднем на Снежната царица, отколкото на такси – въпреки усилията на моите домакини, които самоотвержено се хвърляха почти под колелата на преминаващите коли. В крайна сметка пристигнах в хотела в единайсет и половина – пред вратата на апартамента ми академикът седеше на собствената си чанта, положена върху килима. И двамата се престорихме, че това е напълно нормално и че академиците не правят нищо друго, освен да седят на пода върху чантите си.

Преди второто ми посещение в Москва приятели ме посъветваха да си взема нескафе и подсладено кондензирано мляко. Пристигам в хотела – този път това беше хотел „Варшава“ на Ленинския проспект – и сутринта научавам, че няма мляко за кафето. Няма проблем – носех си кондензирано мляко. На етажа имаше малко прозорче, през което се даваше закуската, а пред него – дълга опашка, отчасти с гости от ГДР. Един инженер от там с жена си живееше срещу мен. Често пътувахме заедно с асансьора и забелязах, че най-вече жена му беше уплашена от присъстващата на всяка крачка съветщина. На закуска даваха съвсем прилични кренвирши, но обикновено не ми се щеше да стоя на опашката. Впрочем, бивах снабдяван с различни хранителни продукти: един руснак ми донесе ябълки, зелени и твърди като камък, друг – още една кутия мляко, и тъй някак си преживявах. В апартамента ми освен трите телевизора – защо три ли? – понеже някога някой от тях може да се развали, обясни ми хотелският персонал – имаше огромен хладилник, чудех се защо огромен, но скоро разбрах…

По онова време СССР не спазваше конвенцията за авторските права и там превеждаха без ограничения западната литература от областта на физиката и астрономията. Не притежавах способностите на Хойновски да се сдобивам с такива книги, но например и до днес имам целия Файнман на руски. Впрочем, и самите руснаци имаха, трябва да им се признае, първокласна наука. Говоря за точните науки, философията им беше пълна глупост. Както в Русия, така и в контролираните от нея държави. При едно от последните ми пътувания до ГДР бях поканен от президиума на тамошния писателски съюз. Срещата беше с напълно сюрреалистичен характер: аз говорех разни неща – разбира се, на немски, – а те се правеха, че не ме чуват, и отговаряха на съвсем друга тема, макар и също на немски. След два часа си тръгнах вбесèн и ужасно препил с чай, с който, не на себе си от техните дрънканици, непрекъснато се тъпчех.

Въпреки популярността си в ГДР май не сте имали особено близки контакти с хората?

Близки контакти може би не, но затова пък каква популярност! Когато подписвах книги при моя издател, в издателство Volk umd Welt, опашката продължаваше по стълбите, излизаше на улицата и там завиваше. Пред мен се издигаше купчина томове, в които като машина подписвах автографи, а час по час от опашката биваше издърпван за яката поредния тип, който нямаше пари за книгата и просто се опитваше да я открадне. Както научих по-късно, един от тях се бил връщал три пъти! Много съжалявах, че не ми бяха казали по-рано, той заслужаваше награда за упоритостта си.

По време на поредното ми пътуване, на което бях заедно с жена си, директорът на издателството г-н Грунер ме покани в дома си и там сред домашния уют ми се оплака, че когато пътува на панаира на книгата във Франкфурт, съпругата му остава в източен Берлин като заложник. После се пренесохме от източния в западния Берлин, живеехме в хотел „Sylter Hof“. Разполагах с доста пари, след като твърде изобилно ме издаваха и в двете части на Германия, тъй че наех такси за половин ден, за да ни вози из целия Западен Берлин. Таксито ни закара до самата стена, колкото е възможно най-близо, и от специално място ни показа изгледа на черния, обгорен Райхстаг, стърчащ като скелет на труп от другата страна.

Друг път, когато посетих Берлин с един роднина на жена ми, професор Олгерд Чернер, архитект, който беше участвал в изграждането Вроцлав от руините, преминахме границата с ес-бана, разглеждайки от високото предпазните съоръжения от източната страна: лентите на смъртта, изораната земя, спиралите от бодлива тел и стълбовете със самострелящи устройства. Пропагандата в ГДР твърдеше, че от западната страна стават страшни неща. В същото време, както е описал това Гомбрович в своя „Дневник“, там нищо не ставаше: възрастни дами се разхождаха с кученцата си, възрастни господа пиеха кафенце. Веднъж гледахме с жена ми марш на строените британските отряди под съпровод на музика, но и тогава не показаха атомни бомби…

Разбира се, още по-бдително бяха охранявани границите на самите Съвети. Преди доста време бяхме с жена ми на почивка някъде близо до източната ни граница, главно събирахме гъби по хълмчетата на Бешчадите, и нашите хазаи ни казаха, че в рекичката, която тече към съветската страна, са монтирани специални, закрепени с вериги мрежи, които да задържат всякакви плаващи обекти. Нито една кутия с вражески материали не би могла да премине през дупките на тези мрежи. Веднъж се изкачихме на доста височък хълм и видяхме как движещата се откъм съветската страна полутонна газка влачи подире си дълга опашка от прах и пясък: пътят, асфалтиран от полската страна, там все още беше черен. Затова пък в крайграничните гори бяха построени бетонни пътни отсечки, по които в Полша, ако се наложи, биха могли да нахлуят танкови подразделения, макар да бяха петдесетте години и за интервенция в Чехословакия все още никой не мислеше.

Във Вашата биография има един извънредно дълъг период на пребиваване в чужбина – нямало Ви е в Полша почти изцяло през 80-те години. Защо?

Когато беше въведено военното положение, аз, като всички други, се оказах изолиран от целия свят, включително и от моите издателски процеси. Успях да се сдобия с паспорт и заминах за Западен Берлин, докъдето можеше да се пътува без западногерманска виза. От там се свързвах по телефона с моя издател, доктор Зигфрид Унселд, шеф на Сурхкамп Ферлаг – за мен то беше така нареченото Stammverlag, в него бяха публикувани почти всички мои книги. И именно благодарение на Унселд бях поканен като така наречения visiting fellow за една година в западноберлинския Wissenschaftskolleg, тоест, Instytute for Advanced Studies, чийто ректор беше Вашневски. В Западен Берлин тогава имаше много поляци. Най-много се сближих с Бартек Бартошевски, прясно освободен след интернирането, живеехме наблизо един до друг на „Pacellallee“.

Вие сте написали предговора към немското издание на неговата книга за въстанието във варшавското гето.

Това имаше развитие през деветдесетте години. Когато Бартошевски стана посланик във Виена, даде в своята резиденция вечеря, на която ние бяхме тържествено поканени. По време на вечерята той стана, почука по чашата и произнесе реч в моя чест. Беше ми благодарен, че го бях въвел в немските издателства, където и до днес излизат негови книги. Това беше донякъде притеснително, но и, трябва да призная, много приятно. […]

В Берлин прекарах цялата академична 1982/1983 година. Животът ми беше фантастичен, единственото ми задължение беше да изнеса една лекция – избрах си тема от „Философия на случайността“, за това как възникват литературните шедьоври; при това не само получавах пари в банковата си сметка, но и се радвах на такова библиотечно обслужване, каквото никога не съм имал и няма да имам. Аз само написвах поръчките и ги слагах на масичката пред вратата на жилището си. Веднага получавах това, което можеше да бъде намерено в Берлин, онова, което се намираше в някоя от немските библиотеки – на другия ден, а ако се налагаше книгата да бъде доставяна от Лондон или от Америка, чакането траеше цели три дни… Натрупах направо купчини книги. Тогава започнах да се интересувам от латерализацията на мозъка след калотомия…

Същата операция, на която бива подложен Ийон Тихи в „Мир на Земята“.

Именно, в тази книга ще откриете ехо от моите тогавашни четения. Та, седях си аз в Берлин, а след горе-долу половин година успях да прибера там жена си и сина си. Имаше един унгарец, живеещ от години в Америка, също пристигнал като fellow, та той непрекъснато ми повтаряше: „Now or never“ – или сега оставате на Запад, или никога. Ние обаче не бяхме възхитени от подобна перспектива и решихме – също като семейство Бартошевски впрочем, – да си останем с полските паспорти толкова дълго, колкото е възможно. И успяхме. В един момент „Die Welt“ написа, че Лем е избрал свободата; отговорих с писмо до редакцията, че аз все още съм полски гражданин.

Докато бяхме в Берлин, много слабо можехме да въздействаме върху онова, което ставаше в Полша, но двамата с Владек поместихме в берлинския вестник „Tagesspiegel“ отворено писмо относно фалшифи-цираното от ДС писмо до властите, написано уж от Ян Юзеф Шчепански. Между другото, неотдавна, ровейки из библиотеката си, намерих една книга на – de mortus nil nisil bene, – но доста кошмарния г-н Йежи Витлин, негови записки от осемдесетте години. Там може да се види как онези години са били виждани от другата страна, страната на елита на ПНР, и в какъв лукс е тънел той.

Тогава написах, първо, „Библиотека на ХХI век“ от три части, второ, както вече споменах, „Мир на Земята“ и трето, започнах да пиша „Фиаско“. Разхождах се също до разположените недалеч музеи. Там бяха изложени най-красивите картини на Кранах, а в Antropologisches Museum имаше кораб, построен от туземците на островна Океания, целият от дърво, без нито едно парченце метал. На мен самия ми беше трудно да определя кое е по-възхитително – картините на Кранах или това първобитно изкуство. Единственото кофти нещо беше храната в mensa akademika на нашия Институт. Там всеки ден ни вземаха по петнайсетина марки от стипендията за най-лошата кухня в целия Берлин. Подозирахме, че някъде в Германия имаше огромен казан, от който по тръбопроводи сосът за печеното се разпращаше из страната… Спанакът се приготвяше, като хвърляха в кипящата вода цели шепи листа. Не съм голям скръндза, но и не обичам да се хвърлят пари на вятъра, затуй предпочитах да давам тези тринайсет марки в някой италиански ресторант.

A по какви друми стигнахте по-късно до Австрия?

Във Wissenschaftskolleg се запознах с доктор Волфганг Краус, който ръководеше Österreichisches Institut für Literatur, за съжаление вече покойник. Когато пребиваването ни в Берлин наближаваше края си, именно доктор Краус ни покани във Виена. Останахме там шест години, синът ми завърши American Internаtional School, в която успяхме да го вкараме, докато не хоризонта не се появи Горбачов със своята гласность, и през 1988 жена ми рече пророчески: това е знак за нас! Есента на същата година се върнахме в Полша. Синът ми остана във Виена, а после отлетя за Щатите, тъй като беше получил телеграма с чудесната новина, че е приет в Принстън. Там завърши теоретична физика – още в гимназията се отличаваше с физико-математически таланти, каквито нито аз, нито жена ми притежавахме, но той не беше възхитен от американския начин на живот и след дипломирането си реши да се завърне в Полша. […]

Как живеехме във Виена? Австрийците бяха много любезни да не ме натоварват с пълни данъци, а само с известна еднократна сума, затова пък се намирах под пълна Arbeitsverbot, забрана да полагам какъвто и да било труд. Само нанасях поправки във вече написаното в Берлин. „Фиаско“ излезе в издателство Fischerverlag, което доктор Унселд прие като предателство – но Фишер ми даде сто хиляди марки за още ненаписана книга, а в оня момент парите ни бяха много нужни.

В Австрия Ви обсипват с награди…

О, да, така е; подозирам впрочем, че magna pars fuit същият доктор Краус. Най-напред получих Österreichisches Preis für Europäische Literatur, а след това Kafka-Preis (връчиха ми я в Клостенебург), която после беше присъдена и на Мрожек. С Мрожек, впрочем, през цялото време водехме активна кореспонденция. […]

Характерно за отношението на австрийците е това, че докато бях неизвестна особа, се отнасяха към мен доста грубо, а когато се разнесе мълвата за моите награди, нещата коренно се промениха. В Берлин, докато седях над работата си, знаех кога бие девет часа, защото точно в този час се появяваха пощальоните на своите жълтите мотоциклети. Затова пък във Виена пощата идваше веднаж в десет, веднаж в един часа, а понякога изобщо я нямаше. Затуй отидох при шефа на пощата с оплакване и още от вратата гордо му заявих: – Ich bin ein österreichisches Preistrager. Ефектът беше поразяващ: той търчеше пред мен по коридора, сгънат на две, и ми отваряше всички врати, след което пощата започна да пристига редовно. […]

Виена изобщо е странен град: огромна глава на малко тяло, столица на империя, която по-късно е прибрала своите австро-унгарски пипала и се е свила до размерите на неголяма държавица. Ако вземете телефонния указател на Виена, ще намерите там чешки, словашки, полски, унгарски, италиански и господ знае още какви имена – най-малко са немските. И точно затова, мисля, австрийците са такива ксенофоби.

Наистина ли не ви е хрумвало да останете в чужбина?

Не знаех дали ще успея да се върна в Полша, мисълта да остана в Австрия обаче беше за мен по-скоро ужасна. Един журналист от „Профил“, който ме попита дали съм заминал там, за да опитам сладините на капитализма, направо ме вбеси. Ние просто се чувствахме там зле. Известно влияние върху това имаха и моите здравословни проблеми. Още в Берлин се появиха болести, които ме мъчеха няколко години, преживях и няколко операции. Смъквах се от една операционна маса, понаписвах нещо и се катерех на следващата.

Единствената добра страна на пребиваването в чужда държава е лисата на емоционално ангажиране в нейните вътрешни работи. Тъкмо по времето, когато живеехме в Австрия, там избухна корупционна афера с шефа на профсъюзна централа. Ние само вдигахме рамене. Какво ни засягаше нас това! Спрямо полските проблеми обаче не можех да си наложа подобна дистанцираност. […]

Превод от полски Лина Василева

Станислав Лем (1921-2006) е полски философ и писател (фантаст, есеист, сатирик и критик). Книгите му са преведени на 41 езика. Автор е на фундаменталния философски труд Summa Technologiae, в който се предвижда създаването на виртуалната реалност и изкуствения интелект, а освен това се развива идеята за автоеволюцията на човека.

Коментари (2)

- 23-09-2016|иван

текстът е препубликуван в lentata и librev е посочен като източник; видя ми се доста странно, без да влагам негативна критика

- 23-09-2016|Златко

Ми не са видели, че и тук е препубликуван…

Печелившото Число

Автор(и): Палми Ранчев

Вървеше по коридора към машината за лед. И през цялото време се оглеждаше за красивото момиче, което чистеше стаите. Постоянно мислеше за нея. Направи му силно впечатление още щом я видя. Мургава, с пълни устни и невероятно стройно тяло, с изразителна чупка в кръста. Приличаше на мулатка. Тънкият ѝ кръст беше стегнат с обикновено платнено коланче. Под него извивките на пълните с енергия заоблени форми бяха като изчислени. Нищо излишно, само колкото да предизвикват желание, което тлееше през цялата нощ. На сутринта, докато триеше очи пред огледалото, се присмя на себе си. Следващия път, когато я срещне, щеше да я заговори. Размяната на погледи засега му се стори по-важна. И заместваше думите.

Заобиколи металната количка с натрупани върху нея сгънати чаршафи и рула тоалетна хартия. Спря пред отворената врата и се ослуша. Не се реши да надникне в чуждата стая. Продължи по коридора. Щеше да се мотае около машината за лед докато момичето се появи. Тогава ще отиде направо при нея. Разменените погледи и напрежението помежду им беше като нужно предисловие. Приличаше на влюбване от пръв поглед. Сравнително лесно си обясняваше неочакваното чувство. Вече три месеца беше сам. Трудно понесе раздялата с Диана. Постоянно размишляваше какво беше се случило. Нямаше сили за друго. Колкото и да беше сигурен, че не иска да живее повече с нея. През цялото време се чувстваше като малко дете. Хлапе, на което постоянно предлагаха помощ. Диана беше една година по-голяма, но възрастта не беше единствената причина. Ставаше дума за особеност на характера. Вероятно всичко щеше да се промени по-късно, ако имаха деца. Но това не намаляваше раздразнението от покровителственото ѝ поведение. И постоянните грижи, пресилени, демонстративни и с времето много досадни. Сигурно затова напоследък по-често се караха или мълчаха начумерени, отколкото да правят секс.

Тогава спечели двайсетте хиляди лева от лотарията. По-точно двайсет хиляди сто и дванайсет. Вече беше започнал да си събира багажа. Предложи да разделят парите. Все пак, когато купи билета, желанието да си тръгне все още беше само неясно намерение. Диана категорично отказа, обърна му гръб. И когато отново спомена парите възмутена размаха ръце. Вдигна двата сака и слезе по стълбите четири етажа по-надолу. Там остави едната чанта при бабата, на която някога беше помогнал да изнесе стар и полу-разпаднал се шкаф от мазето. Другият сак, пълен с учебници и книги, беше значително по-голям и по-тежък, го изнесе навън и кой знае защо го заряза пред блока. Въпреки че още същия следобед намери подходяща гарсониера.

Следващите дни прекара в обиколки из околните кафенета и в градинката пред Народния. Наблюдаваше минувачите и играчите на шах и табла. Накрая направи каквото отдавна му се искаше. Качи се на влак до морето. Лесно избра хотела. Намираше се в края но комплекса. Като малък многократно беше минавал край него с чичо си Киро и мечката Мария. Тогава си обеща да прекара поне една нощ в него. Чичо му, нисък и набит мъж, с опряна брада в изпъкналите кокалести гърди, изглеждаше постоянно замислен. През по-голяма част от годината работеше на полето като седемте си братя и сестри. Дойдеше ли лятото зарязваше всичко и тръгваше по черноморските курорти. Придружаваше го почти седмица. Мария танцуваше на задните си лапи или се търкаляше по земята, докато чичо му Киро свиреше на гъдулка, а той гледаше отстрани. Вечер напускаха комплекса и продължаваха през полето. Откриеха ли подходящо дърво, връзваха Мария със синджир и издигаха брезентовата палатка. Накрая се появиха родителите му. Без да разменят дума с чичо му Киро го взеха със себе си. Вкъщи майка му дълго го къпа в коритото и повтаряше, че никога нямало да прости на баба му, която го оставила със смахнатия Киро и неговия звяр. Мария е мечка, не е звяр, възразяваше той с насапунисана глава.

На рецепцията поиска стая с номера на печелившия билет. Чувстваше го като задължение. Беше опит да продължи веригата от щастливи съвпадения. После пожела стая с номер като спечелената сума. Накрая му дадоха компромисната 2012. Изглеждаше, че усилията му бяха възнаградени, когато я видя. Трябваше веднага да ѝ разкаже как избра стаята. И как за пореден път спечели. Предишният път пари, сега неочаквана радост. Но тя само го погледна и изчезна по коридора.

Сега се връщаше с найлоновия плик, пълен с бучки лед. Беше близо до отворената врата, когато я чу. Вече познаваше гласа ѝ. Понякога разговаряше с другите две жени, които чистеха и подреждаха стаите. Спря до количката и остави леда върху чаршафите. Тогава мъжки глас попита насмешливо:

– И какво друго?

– Без значение. Важно е, че не стигат.

– Значи още стотачка.

Смехът ѝ прозвуча безгрижно, дори лекомислено. Не беше предполагал, че може да се смее по този начин. За него момичето беше част от съвсем естественото напрежение, или душевен подем, от които губеше желание да говори. Тогава думите, струваше му се, нямаха обичайното значение. И желанието да бъде по-близо до нея, да я докосне, да усеща как нежността изпълва съществото му, напълно ги заместваше.

– Значи две стотачки.

– Човече, започвам да се замислям. Не ме изкушавай!

– Тогава вдигам пода.

– Искаш да кажеш двойно.

– Два пъти пода. Значи четворно. В комара най-много обичам да печеля отведнъж. С един удар. Нали ме разбираш, момичето ми?

Буквално побягна обратно към машината за лед. В ръцете му ледените кубчета се движеха, бяха започнали да се топят. Изсипа плика, постоя с наведена глава, отново тръгна по коридора. Струваше му се обидно, че толкова красиво същество, с такива очи, с толкова невероятно тяло, водеше подобни пазарлъци. Отмина стаята със затворената вече врата. Скоро застана пред 2012. Постоя и продължи към асансьора. Слезе на рецепцията и поиска да му сменят стаята.

– Ама нали настоявахте за този номер.

– Оказа се, че не е печеливш.

– По-хубава стая ли искате?

– Не, само номерът да бъде различен.

Администраторката вдигна рамене, усмихна се неловко. Подаде му ключа на друга стая. Погледна го въпросително, дали ще одобри номера. Въобще не го погледна. Следователно нямаше нужда от повече обяснения. Още повече, той също не беше сигурен какво очакваше да се промени.

Палми Ранчев е български поет и писател. Бил е боксьор, треньор, собственик на кафене и игрална зала, директор на вестник, сценарист, телевизионен водещ и безработен. Автор е на стихосбирките: „Шапката на скитника“, „Манхатън, почти събитие“, „Парцаливо знаме“, „Хотелска стая“, „Среднощен човек: биографии“ и „Любовник на самотни улици и запустели къщи“. Носител е на няколко второстепенни литературни награди. Негови разкази и стихове са превеждани на английски, френски, полски, унгарски, турски, сръбски, гръцки и други езици.

Октомври 2016

Свят Lite

Автор(и): Списание N+1

„Световна литература“ със сигурност звучи като добра идея. Една литература, която е истински глобална по мащаб би трябвало да привлича симпатиите на читателите и да взривява локалните предразсъдъци, като ни освобождава от задушните килии на провинциалността, за да можем след това да се скитаме на воля, в собственото си въображение, заедно с хора от далечни места и времена. Целта е безукорна. И, разбира се, никой не казва нито дума срещу нея в конклавите на хуманитарните факултети, по международните книжни фестивали или в дискусиите на литературни списания, в които се обсъжда Световна литература. Хората могат да пишат и четат на различни езици (ако и един от тях, английският, да преобладава), за различни истории, култури и идеи: кой би могъл да има нещо против това?

И въпреки това в един болнав и тъжен свят е много трудно човек да не изпитва подозрения по адрес на нещо толкова благоразумно като Световната литература. Самата дума литература вече започва да звучи фалшиво. Дали тази добавка, „световна“, не се опитва всъщност да компенсира нещо, например някакъв недостатък, който се опитва да прикрива?

Поне едно е ясно: в късните 1990 години беше започнал да разцъфтява един нов литературен глобализъм. През 1997 Богът на дребните неща на Арундати Рой спечели наградата Букър и скоро след това се разпродаде в около 6 милиона екземпляра; през 2001 Опра [Унифри] предложи в своя клуб книгата Крехко равновесие на Рохинтон Мистри, великолепен роман в стил 19 век, публикуван през 1995, в който се разказва за извънредното положение при Индира Ганди. През 2003, Ловецът на хвърчила от родения в Афганистан Халед Хосейни накара някои американци да се чувстват по-добре, а други по-зле, защото в него се разказва за нашата война там. Литературоведите започнаха да се занимават със Световна литература особено след 1999, когато френската литературна критичка Паскал Казанова публикува новаторския си труд Световната република на писмената. През 2000-те години Франко Морети, роден в Италия, но живеещ (заедно с Гугъл) в Силиконовата долина, разпали дебати около основаващото се върху данни изследване на световната-система-на-литературата в New Left Review.

Географското разширяване на литературната чувствителност се случва заедно с началните фази на едно забележително икономическо догонване на богатите от бедните страни. През 2013, за пръв път от Индустриалната революция насам, по-голям икономически растеж ще се получи в „развиващите се“, вместо в развитите страни. Индийският пазар за англоезична литература скоро ще бъде по-голям от британския. Китайски писатели спечелиха две от последните тринадесет Нобелови награди. Днес папа е южноамериканец, за пръв път откак Колумб е донесъл християнството в Новия свят.

Но какво означава всичко това? В литературата – край на фолклорните, безкрайно дълги поеми, като например Песента на Лавино на [угандийския поет] Окот п’Битек, да не говорим пък за ония ужасяващи истории за селца, лишени от питейна вода, които всички в средното училище се преструваха, че харесват. През новото хилядолетие литературата направи едно (подобно на онова на Джейсън Борн) турне из пораждащите се големи финансови столици на нещото, което някога се наричаше Трети свят. Големи книги за Мумбай и Пекин, Найроби и Сао Пауло се присъединиха към книгите за Лондон и Ню Йорк, в бляскаво съзвездие, кръжащо из нощното небе. В новата икономическа ера на северно забавяне и южно догонване, образцовите романисти изглежда са онези – като Орхан Памук или Харуки Мураками – които успешно надхвърлят границите на родините си и се включват в планетна система, в която творчеството им може да придобие универсално значение.

Прогресът на Световната литература от 1990-те насам съпровожда онзи на глобалния капитализъм. В миналото, разпределението на парите – онова, което Маркс наричаше „универсалният еквивалент“, заради способността му да служи като празен съд за обменна стойност – само е усилвало, вместо да отслабва, националните граници и езици. В големите международни финансови центрове в северна Италия от 15 век се е развивала не „световна литература“, а местно-езична такава – писана, да речем, на флорентинско-италиански, вместо на универсалния по онова време латински език. По-късно главната квартира на капитализма се премества в Холандия, след това в Англия, след това в САЩ – все страни, населявани основно от протестанти, които разграничават себе си от католиците (думата „католически“ означава просто „универсален“) най-вече по това, че четат Библията на същия холандски или английски език, на който говорят около вечерната си трапеза. Не е случайно това, че тези страни достигат масова грамотност по-рано от католическите. В тях, както и в други, събрани заедно в капиталистическата система-свят[101], въпросите за това как трябва да се разпределят парите, примерно, се дискутират в публикации, написани на местния и/или националния език и по този начин стават достъпни за далеч повече хора, отколкото е било възможно на който и да е от „универсалните“ езици. Цялостната национализация на литературата, в хода на модерността, не означава, че никога не е могло да има интернационалистическа литература от вида, за който са мечтаели радикалните революционери от 19 век. Но една такава интернационалистическа литература би била много по-различна от Световната литература, каквато я познаваме днес.

* * *

Някои текстове винаги са циркулирали сред географски широките, но социоикономически тесни обществени слоеве, които можем да наречем светове. Хиляда и една нощ, общо притежание на образованите народи в голяма част от Близкия Изток и южна Азия, е била в този смисъл световна литература; такава е и санскритската литература, която е била четена по колониални времена далеч отвъд границите на английските колонии в Индия. По същия начин, т. нар. Вулгате[102] (и свързаната с нея схоластична изследователска работа) е била световна литература за малцината образовани хора от европейското Средновековие. А дълго преди появата на модерната национална държава, хората из цяла Европа са превеждали и имитирали canzoni-те на Петрарка на собствените си местни езици. Но идеалът за Weltliteratur в нейната модерна форма идва от Гьоте, един несъмнено велик писател (така казват германците), който по някаква причина обикновено не се превежда добре. „Все повече се убеждавам, че поезията е универсална собственост на човечеството“, казва Гьоте през 1827. „Националната литература днес е доста незначително понятие; настъпва епохата на световната литература и всички трябва да се стремят да ускорят появата ѝ“. В същия разговор той споменава, че четял китайски романи и персийска поезия в превод, а освен това дискутира собствения си прием във Франция.

Най-удивителното във възхитителните коментари на Гьоте е това колко погрешно изглеждат днес. Поезията не е толкова универсална собственост на човечеството, колкото е прозата, която се губи по-малко в превод – и това става още по-вярно при разпокъсаността и игрите на думи в модерната и постмодерна поезия. И, което е по-важно, литературата от 19 век, вместо да се превръща в някаква единна световна литература, се задълбочава все повече в националния си характер. Един век по-рано британският дипломат лорд Честърфийлд е могъл да каже, че illiterate, в най-общия смисъл, означава някой, който не знае латински и гръцки, предпоставяйки една представа за грамотността, покриваща само някаква тънка прослойка от пан-европейски елити. От социална гледна точка, просто една широка локва свят, но тя все пак е имала литература. Но дори и през 18 век, а особено през 19, „световната литература“ на класиците от мъртвите езици и нео-латинския вече отстъпва на националните литератури, написани на разговорни езици, изграждани върху една все по-увеличаваща се читателска база. Към средата на 1800-те в протестантските страни, Франция и Япония, е грамотна вече около половината от населението, в днешния смисъл на думата.

Разпространението на съвременните национални държави – с централизирана администрация, определени граници и население, често определяно по езиков признак – стандартизира националните езици (понякога доста бавно, както става в Италия), а понякога ги и разделя (например Швеция и Норвегия). Вестниците, публикувани в големите градове и написани на националния език са определящи, както показва Бенедикт Андерсън, при установяването на „въобразената общност“ на националната държава; същите издания публикуват и поезия, проза, есеистика и критика. Литературната публика започва да се определя национално дори и когато – както е например при САЩ и Великобритания или при латиноамериканските страни – държавите имат един и същи език. Междувременно Библията, Коранът и Тората, които не признават граници, постепенно започват да губят предишното си значение.

Но Голямата история от времето, в което Гьоте обявява непосредствената поява на световната литература, доскоро всъщност беше национализацията на литературите. Самата идея за типично-английския или великия-американски роман, фактът, че това са две различни неща, свидетелства за националния характер на писателите, които живеят най-често с усещането, че се обръщат към аудитория от сънародници. По същия начин третират националния регистър и поетите: няма начин как Лин Хейниан, Дерек Махун и Джофри Хил биха могли да разменят паспортите си и въпреки това да звучат като самите себе си. Звукът на модерната литература, включително и почти всички модерни произведения, по-късно повишени до ранга на Световна литература, обикновено е онзи на хора, които говорят, или се опитват да говорят, в пространство с национални граници.

На практика това пространство винаги е било достатъчно интимно, така че писателят да може да обижда. Шели, живеещ в Италия в късните си двадесет години, вече е публикувал достатъчно много в Англия, за да бъде изхвърлен от Оксфорд, обезнаследен от баща си и отхвърлен от доброто общество в Лондон, както и да има няколко памфлета и стихотворения, официално конфискувани и унищожени. По-доловимите му призиви към революция са такива на човек с реален шанс да ядоса истински „един стар, луд, сляп, мразен и умиращ крал“, примерно. Нещо подобно може да се каже и за Тургенев – писател, отхвърлян от някои от съвременниците си (включително и от Толстой) затова, че прекарва прекалено много време в Европа, но който още повече от Толстой може да разгневява руснаците. Естетът Флобер е даден на съд за нецензурност във Франция. В средата на 19 век почти не може да се мине през някой парижки или лондонски квартал, без човек да срещне един или друг писател в изгнание – Мацини, Хайне, Херцен, Маркс – изхвърлен от страната си за призиви към революция, национално обединение, или и двете неща заедно. (Случило се е така, че Елеанор Маркс, дъщеря на Карл, прави първия превод на Мадам Бовари на английски).

В модерните времена Световната литература се е състояла най-вече от текстове от чужбина, четени в превод. За читателите с втори език, най-разпространен е бил френският. Това е така, защото френският е утвърден като език на дипломацията през 17 век и си остава такъв чак до след Втората световна война, когато е заменен от английския. Това дава на Паскал Казанова основания да твърди, че световната столица на Републиката на писмената в приблизително двата века, през които все повече европейци и американци могат да четат и прекарват все повече време с книги, е бил Париж. Творбите, писани на френски език, са могли по-лесно да станат творби на Световната литература, в сравнение с ония от другите езици, и най-често парижки издателства са били ония, чрез които Световната литература е била допълвана от творби на руснаци, американци и един аржентинец. (Репутацията на Борхес е сред последните гигантски литературни репутации, създадени по принцип на френски език; той споделя първата Prix International с Бекет през 1961).

През дългия Парижки период на Световната литература – преди главната ѝ квартира да се премести в Лондон и Ню Йорк – северните и имперските писатели обикновено се обръщат към аудитории, състоящи се най-вече от сънародници (дори и ако по-късно бъдат преведени). Нещата са малко по-различни за писателите от „периферията“, чиито основни или единствени издатели се намират в някоя от европейските столици: за някой сенегалски автор това е Париж; за перуанския, Мадрид; за индийския – Лондон. Това разпределя аудиториите на южните автори по-равномерно отколкото онези на северните, между публика в чужбина (където изтънчените и отворени хора четат чуждестранни произведения) и у дома (където литературната аудитория е по-малка). Разбира се, имперските писатели могат да имат аудитория и в онези „периферни“ страни, където се използва техния език – но имперската столица винаги може да игнорира периферията по-лесно, отколкото обратно. По тази причина писането, идещо откъм глобалния Юг винаги е било по-международно настроено от онова, идещо откъм глобалния Север (дори и ако превеждането му на други езици е било много по-малко сигурно). Творбите, адресирани към по-малка от националната аудитория – примерно каталонска или уелска – много рядко успяват да влязат в Световната литература. Изключение от това правило е Тагор, носител на Нобелова награда за 1913, който пише на бенгалски – един „поднационален“ език, говорен от десетки милиони хора.

* * *

Модерната литература освен това възниква в атмосфера, наситена със заплахата от революционно, радикално преоформяне – или, сред колонизираните народи, просто установяване – на националната държава. Призракът на революцията витае в модерната литература, от романтизма до постколониализма. През късния 19 век (време на увеличаваща се масова грамотност и повишаваща се масова възбуда), натурализмът потръпва пред картините на надигащи се социални класи и провалени индивиди. Зола във Франция води до Гисинг в Англия; Драйзер, Норис и Уортън в САЩ; Верга в Италия; Ибсен в Норвегия, а, възможно е, и до Мао Дън и Лу Шън в Китай. Дори един толкова аполитичен писател като Хенри Джеймс пише великолепен роман за анархистите, а най-известният сред архи-декадентските лозунги на това време – „Да живеем ли? Прислужниците ни ще го правят вместо нас“ (от драмата „Аксел“ на Вилие дьо Лил-Адам) разкрива нестабилната класова структура на l’art pour l’art.

Литературният модернизъм в стриктния смисъл на думата – „последният литературен сезон на Западната литература“ според Франко Морети – е повече международен, отколкото национален феномен. Това е направено отчасти и по необходимост, тъй като модернизмът не е локално-популярен никъде. Улис, написан в Цюрих и Триест, публикуван в Париж през 1922 и непубликуем у дома в Дъблин, се превръща в събитие в Лондон и Берлин. Футуризмът се разпространява в Италия, но също в Съветска Русия и дори, чрез Вортисизма на Уиндам Луис, в Англия. Сюрреализмът е френски (Бретон) и испански (Лорка), но също и бразилски (Марио де Андраде) и чилийски (Хуидобро). Малки списания и издателски къщи се създават в столиците на целия свят. Но докато всеобщото усещане за революция е заредило модернизма с усещането за гигантска належаща промяна, то потискането на революцията вече му отнема енергията. Провалите на социалистическите въстания в Германия и Италия през 1920-те проправят път за фашизма, успеха на генералите в Испания (където е убит Лорка), както и леденото смразяване на сталинизма (което убива най-различни модернисти, сред тях Манделщам, Бабел и Пилняк). Всичко това води до оредяване на редиците и деморализация сред международния модернизъм.

В модернизма се срещат универсалното и озадачаващото. Кой през 20 век е писал поезия, заслужаваща повече да бъде преведена на всички езици и изпратена в космоса до всички галактики, от бедния перуански комунист и сюрреалист Сесар Вайехо, след като се завръща в мъничкия си парижки апартамент от републиканска Испания, опитваща се да отхвърли фашизма? По онова време не го чете буквално никой – никакви парижани, перуанци, испаноговорещи хора или другари-комунисти. Посмъртните му Poemas Humanos (1939) са объркани проповеди, отправени към несъществуващо паство, по повод изгубената кауза на една чужда гражданска война. Тези стихотворения продължават да живеят, докато творбите на такива негови съвременници и световни гиганти като Малро и Жид малко по малко потъват в забрава. Което иде да покаже, че „световната литература“ е като щастието: може и да го постигнете, но не и ако се стремите към него.

Приливите и отливите на войната и революцията съпровождат европейската литература само няколко години след 1945. Понятието „модернизъм“ става разпространено през 1950-те и 60-те, когато самото явление вече издъхва. Така нареченият късен модернизъм на следвоенното време – онзи на Бекет, Роб-Грийе и Сарот; на Петер Хандке, Набоков и Джон Бартс, както и ранните текстове на Кафка и Борхес, които сега вече са получили огромна аудитория – всички те изглеждат много различни от „високия модернизъм“ на Джойс и Улф, Белий, Дос Пасос или Дьоблин. Заглавията на тези автори включват Дъблинчани (1914), Петербург (1913), Манхатън Трансфер (1925) и Берлин, Александърплац (1929). За разлика от това, налице е един вид географска и социална под-спецификация на голяма част от най-добрата евро-американска литература, публикувана след Втората световна война, която, при най-впечатляващите случаи, превръща дълбоката лична специфичност в чепата универсалност.

Кафка, предшественик на тази традиция на пълна алегоричност, е бил буквално човек без родина: спорадичен ционист и германоезичен евреин в Прага, чиито роднини, включително и трите му сестри, скоро са унищожени от нацистите. Това, че никой не може да каже къде се случват събитията в Процесът или Замъкът помага тези книги да бъдат прибавени към списъка на Световната литература. Борхес в Буенос Айрес си има собствени причини да се въздържа от употреба на прекалено много локален колорит в прозата си. Израснал основно в Женева и говорещ английски още от ранно детство с английската си баба, той постепенно ослепява, като живее до късна зряла възраст под един покрив с майка си; аржентинските провинции едва ли са му по-добре познати от ония на Канада или Русия. Бекет, „последният модернист“, достига до безотечественост по друг начин. Ирландец от протестантски произход, живеещ от късните си двадесет години в и около Париж и пишещ, след 1946, (на френски език) проза, която е буквално солипсистка[103], той не изпитва особена нужда да говори за неща като имена на улици или социални класи. Пък и защо ли, когато човек стене или се подсмива в самотна гола стая. Тези късни модернисти, които достигат чистотата на Световната литература без да преминават първо през изпитанията на националността, са само няколко много странни хора с необикновен произход. Фройд е описвал един подобен феномен: поровèте се достатъчно дълбоко в индивидуалната патология и онова, което ще достигнете, е едно подсъзнателно ниво на универсална митология.

В по-скорошната фикция на умиротворената Европа преобладава един вид гладка ЕС-универсалност, която е заместила старите разправии между отделните страни. Хандке, толкова късен модернист, че партито, както изглежда, вече е свършило, е австриец, който живее в Париж. Но дали е възможно да се идентифицира града или страната, през които неговите перипатетични герои преминават, заети с метафикционни проблеми, докато пътуват във влака? Една голяма част от следвоенната европейска проза, части от нея изключително добри, която бихме могли да разглеждаме като Световна литература – Перек, Бернхард, Надаш, Нотебоом, Йелинек, Мариас, Зебалд, сега и Кнаусгор – е изключително психологизирана и само частично социална и географска. Обикновено разказвачът е монологист, приличащ на автора, който разказва за лични смутове сред социалния застой. Той схваща себе си, със снобско себе-одобрение, като част от полиглотския паневропейски елит; повечето обитатели на страната му, както и онези на съседните, са незаплашителни идиоти, които включват телевизорите си след като се върнат от работа. По-младите вземат дроги и танцуват под клуб-музика през уикендите; по-възрастните ходят на групови екскурзии преди да умрат от рак. Ницшеви последни-мъже (и жени), те не могат да бъдат възбудени нито от себе-превъзнасянето, нито от въоръженото насилие, които придават вкуса на американския живот. Техен говорител е Мишел Уелбек. Други известни европейски романисти пишат книги за лични връзки и международна култура, и за почти нищо между тези неща. Отдаден на окончателна минорност, това е видът европейски роман, писан от, около и за литературни хора, които достигат някаква критична маса само по време на Франкфуртския книжен панаир, без опити за съпротива срещу Европейската централна банка. По страниците му се случват много самоубийства. Чудно е, че не са повече.

* * *

Ако изгледите за социална революция или контрареволюционни преврати са изчезнали от Европа след Втората световна война, те не са изчезнали и от света. Те изригваха регулярно под формата на войни за национално освобождение в Южна Азия, Латинска Америка, арабския свят и Индокитай. Частите от южно писане, които се превърнаха в Световна литература, изискваха поддръжници в издателствата на северните столици. Чрез западащия Париж Западът получи Карпентиер и Кортасар от Латинска Америка; чрез въздигащия се Лондон – Гордимър и Наипол от Британската общност. Международният им прием зависеше от една космополитна аудитория – политизирана, любопитна, отвратена от войната във Виетнам – която се появи към края на колониализма и изглежда е продължила да съществува докъм централно-американските Мръсни войни от 1980-те.

Социалната ситуация на южния писател си оставаше онова, което беше престанала да бъде в богатите страни недълго след Втората световна война: от едната страна на писателя се намираше голяма, все по-образована част от работещи хора, чиято толерантност към социалната несправедливост вече не можеше да се приема като даденост. От другата страна – едно правителство, обслужващо тънка прослойка от богата класа, прекалено несигурна и разпокъсана, за да може да свива рамене пред мненията на националните писатели. Класовият състав на много от постколониалните страни напомняше много за онзи на европейските страни отпреди три четвърти век: управляваща класа, неудобно разпокъсана между големи поземлени собственици и тънка прослойка от градска буржоазия, и работническа класа, която все още се състои повече от селяни, отколкото от живеещи в градовете надничари. Комбинацията от непокорни маси и буржоазия, настроена враждебно или приветливо, но не и безразлично, придаде на творбите на южните писатели един социален заряд, който вече не можеше да се открие в литературата на стабилизираните богати страни.

Валенцията на този заряд, разбира се, зависи от конкретно разглежданата книга. Във Венчелистчета на кръвта (1977), Нгуги ва Тионго, писател от левицата в Найроби, критикува безпощадно компромисно настроената буржоазия на млада и независима Кения; в Партизани [Guerrillas] (1975) на все по-реакционния В. С. Наипол – тринидадец от индийски произход, пишещ откъм южна Англия – водачът на едно ляво въстание на карибски остров е полуграмотен черен изнасилвач. Независимо от уклона си, тези и други южни романи от онова време са наситени с революционен кипеж. Войната на края на света (1981) на перуанеца Марио Варгас Льоса – исторически роман за религиозно движение и борбата за социална справедливост в Бразилия от 19 век, написан точно по средата на развитието на автора от разсъдъчно левичарство към тачъристки неолиберализъм – е просмукан от настоящите южноамерикански страхове, свързани с левичарския максимализъм и неофашистките репресии.

Основната фигура от прехода от ранната епоха на Световната литература, когато нещата бяха все още „постколониални“, към настоящия глобализиран период, е Салман Рушди. Среднощни деца (1981), една истински гневна книга, принадлежи към стария стил на Свет-лита. Рушди, силно гневен на Извънредното положение [на Индира Ганди] пише едно вдъхновено от Гюнтер Грас осъждане на провалите на Индия. Пакистан получава много подобна присъда в следващия му роман, Срам (1983). В Усмивката на ягуара (1978), един все още ляво настроен Рушди отива в Никарагуа, за да се срещне със сандинистите, на които след това изказва предпазлива похвала. Книгата е критикувана в САЩ заради мълчанието си по повод „тоталитаризма“ на сандинистите – на два пъти избирани в честни избори и изправени пред десен преврат от страна на Контрите, тайно финансирани от правителството на Роналд Рейгън.

Книгата, която Рушди публикува на следващата година, Сатанински строфи (1988), днес изглежда като основополагане на глобалната фаза на Световната литература, под формата на роман за „хибридността“. Рушди отговаря на въпроса, поставен в началото на романа „Как се появява новостта в света?“, като измисля свой собствен английско-хинди-урду сленг, в който прави ревизионистко представяне на смесените, хибридни гласове, които са влезли в съставянето на Корана. По щастлива случайност Сатанински строфи беше публикувана една година преди Варшавският пакт да бъде разтурен: сега старият свят, разделен от Студената война, вече можеше да се превърне в обединено земно кълбо. По-малко щастливо, почти незабавно след това, главата на иранската революция – самата тя оръдеен залп срещу културната глобализация, между много други неща – обяви награда за главата на Рушди. По този начин, без да иска, Хомейни беше осветил глобалния роман на английски език. „L’affaire Rushdie“ се превърна в шанс зя някои писатели (Зонтаг, Хитченс) да се представят във възможно най-добра светлина като защитници на свободата на словото, а на други (Льо Каре, Бъргър) – да се представят в най-лоша, чрез напълно неподходяща подкрепа за каузите на Третия свят. Самият роман е силно впечатляващ, чрез използването на метафикционните техники на постмодернизма и обръщането към основната съвременна тема за миграцията. По-късно той поражда минимум още толкова теория, на колкото и сам се опитва да реагира.

Но пост-Студено-военната, глобализирана Световна литература, вече не беше радикална или политизирана. Напротив: за Рушди и други писатели като него, онова, което преди това е било радикализъм, бързо беше сведено до една-единствена благочестива аксиома – свобода на словото – в чието име те биха подкрепили каквито и да било действия. Три години след Сатанински строфи САЩ нахлу в Ирак за първи път; малко повече от едно десетилетие по-късно, именно на Рушди, вече извън прикритие, се падна честта да защитава „либералната кауза“ на втората инвазия. Рушди, който не беше давал пет пари за индийския национален идеал, стигна дотам да няма почти никакви съмнения по отношение на американския. След Сатанински строфи обвързването на постколониалното писане с антиимпериализма беше вече мъртво.

* * *

Световната литература, пред която сме изправени днес, на пръв поглед изглежда реализира изпълненото с надежда пророчество на Маркс и Енгелс от Комунистическия манифест (1848): „Националната едностранчивост и тесногръдие стават все пò и по-невъзможни, а от многото национални и местни литератури възниква една световна литература“. Много писатели днес са по неизбежност, все повече, транс-национални – по опит, теми и литературни вкусове. Още повече от тях изглежда принадлежат към една заявявана свят-система. Издателите им са многонационални корпорации; в университетите, където те преподават или където се преподават произведенията им, се подготвят глобални елити; голяма част от публиката им, реална или мечтана, чете английски, макар че гигантски пазари на книги съществуват също на китайски, испански и френски езици. В самата Франция, както и в някои по-малки пазари, половината от прозата, която се предлага, може да е преводна (в Европа като цяло две от три преводни книги са от английски).

Маркс и Енгелс обаче са писали във време, в което литературата е била във възход – време на бързо увеличаващи се читателски публики в Европа и Америка, както и начало на универсалното обществено образование. Грамотната част от населението, както и количествата модерна литература, които тя поглъща (в добавка към постоянното меню от журналистика, религиозни текстове и развлекателни боклуци) ще продължава да нараства през следващите долу-горе 120 години. Дори и днес в няколко страни, включително и гигантска Индия, средният човек може би чете повече, отколкото по-малко, всяка следваща година (а може би чете и по-добри неща). По други места писателите на сериозна или полусериозна проза и есеистика, да не говорим за поезия или драматургия, са изправени пред национални публики, очевидно намаляващи в относителни или абсолютни мерки. Читателската публика на „литературата“ – в смисъла на реални или имитационни произведения на артистичност и интелект – може и да се разпростира все по-широко, от глобална гледна точка, но в повечето общества тя изглежда също и отънява. Литературата никога не се е отказвала от елитарните си конотации; днес тя е по-професионализирана и елитна дейност, отколкото е била преди едно-две поколения. Едно от изкушенията за писателите е да се надяват, че многото тънко нарязани национални публики, наредени едни върху други, може би ще се окажат достатъчни, за да ги поддържат [финансово].

Днешната световна литература може да бъде обозначена по-добре като Глобална литература. Думата Световна пробужда асоциации с истинска универсалност – „Ние сме света!“, докато Глобална, макар и това да не е нейна вина, по-скоро напомня за феномени като глобален капитализъм и глобално затопляне, добрите и лоши последствия от които в никакъв случай не са нещо, което се споделя универсално. „Глобална“, с други думи, предпоставя наличието на всесветски процеси, които поляризират начините на живот на хората по света (включително, предполага се, и техните литературни условия). Чрез глобализацията САЩ и Китай могат да станат буквално неравни![104] Писателите не трябва да бъдат обвинявани за тази ситуация, или поне не много. Въпросът е какво да правим с нея.

Глобалната литература не може да не отразява глобалния капитализъм, в неговия триумф, неравенства и деформации. В английския език Световната литература си има своите знакови автори: Рушди и Кутси начело, Киран Десаи, Мохсин Хамид и Чимаманда Нгози Адичи сред по-младите претенденти. Тя си има собствена икономика, състояща се от международни издателски мрежи, агенти и книжни панаири. Има си и своите награди: Нобеловата, разбира се, но по-мощна и шикарна е Man Booker, както и Man Booker International. Политическата ѝ ръка е ПЕН-клубът. А освен това тя си има и социален календар, пълен с литературни фестивали, които водят глобалните елити до контакт с блестящите звезди на Свет-лита. Всяка година части от доминиращите класи летят от Мексико сити до Халапа[105], където Джулиан Барнс подписва книги, или от Делхи до Джаипур[106], за да бъдат видени как участват в парти с Марио Варгас Льоса. Фестивалът Хей, организиран в Хей-он-Уай в селския Уелс, днес вече има аванпостове в Дака, Бейрут, Найроби и навсякъде. „Хей фестивал в Картахена де Индиас“ е случайно-смешна фраза – Sí, hay festival – ухаеща на странна нова интимност между глобалния север и юг.

Но какво се случва по тези фестивали? Никакви дебати, никакви крясъци. Малко пиене, много подписване на книги. Те са като мирни конференции, макар че местните населения не са консултирани. Те представят състоянието на Световната литература в настоящо време. Навсякъде някой политически писател от предното поколение е добил по-тих, глобален наследник. Непокорната Гордимър е отстъпила място на неуморно-ужасения Кутси; неконтролируемият Грас на жалеещия (и мъртъв) Зебалд; гневният Рушди на лайняния Рушди. Разбира се, със старата войнственост нещо не беше наред, също. „Борехме се за партии, които, ако бяха спечелили, незабавно щяха да ни изпратят в принудителни трудови лагери“, изказва нещата директно, без да преувеличава кой знае колко много, Боланьо: „Ние се борехме и вложихме цялата си щедрост в един идеал, който е бил мъртъв повече от петдесет години“.

Световната литература не беше наричана често така по времето, когато [за света] все още имаше три думи: Първи (капиталистически), Втори (социалистически в съветски стил) и Трети (може да избере който и да е от двата пътя). След Студената война всичко, което тя е спечелила като предпазливост, е изгубила като посока. Въпреки все по-голямата светска обиграност на авторите, съвременният свят често не успява да се впечатли кой знае колко силно от Свет-лита. Темите на романа (основното средство на Световната литература) от епохата на късния модернизъм и постколониализъм – особено изгнанието и травмата – са се превърнали, изпразнени от първоначалния си политически контекст, в инструменти повече на слепотата, отколкото на прозрението. Майкъл Ондатжи, роден в Шри Ланка канадец с холандски предци и герой на много световни литератори, е пример в най-лошия смисъл, със завъртяната си способност да намеква за политическа мисъл, без да издава реална такава. В отчасти добрият Английският пациент (1992) вече можеше да се долови начина, по който неговата специфична закваска щеше да се пресече: прогонен унгарски граф и сикхски сапьор обменят кратки фрази посред разлагащ се италиански пейзаж – всичко това изказано във вида задъхани кратки изречения, които някога бяха специалитет на Джон Бъргър (макар че Ондатжи избягва какъвто и да е намек за носталгичния марксизъм на Бъргър). По-новите му книги като Дивисадеро (2007) и Масата на котката (2011) вече демонстрират по-дълбоко увреждане. Тук се откриват омекотени картини от думи, представящи сладко от смокини и рецепти за пролетни салати, мимолетен поглед към „китка листа от абсент, използвани като сламка за книга“ и селски поети, повдигащи памучните жълти поли на съпругите си и шибащи ги a tergo[107] до кацата с вода, леко проблясваща на лунната светлина. Късният Ондатжи ще даде например на героя-французин испанско име, така че някой друг от героите да може да схване брилянтността на това решение: „Segura. Иронията на името не беше му убягнала“. Прехвърляйки се произволно от регион на регион, с фалшива обиграност, тези книги вдъхновяват онзи вид рецензии, характерни за кориците на книги по международните летища: „Обхващащ три континента…“ Дори не става дума за това, че романистът отчаяно се опитва да достигне мащаба на американската империя или на интернационалните финанси. По-скоро тук става дума за автор, който пише за един глобален West Village[108].

По-старият глобален роман беше вдъхновяван от опита да се спечели за прозата не само нов език и форма, но и роля в осигуряването на цяла една нова сфера на свободата. Но проектът на политическото освобождение пропадна или беше оплескан, или предаден; да се пише в наши дни така, сякаш каузата на Третия свят е все още източник на надежди, би било един особено досаден вид лицемерие. При липсата на политически перспективи писателите започват да предлагат обърнати назад разкази за травма (като атомната бомба, избухваща в края на Английският пациент). Тематиката на травмата в Свет-лита помрачава творбите на цяла поредица известни млади еврейски романисти, чиито автори откриват причините за всичко в Холокоста – най-яркият пример в това отношение бидейки Джонатан Сафран Фоер чийто първи роман, Всичко е просветлено (2002), беше сърцераздирателна смесица от комедия за чужденци и пътепис за разрушаването на еврейски щетл. Вторият му роман, Ужасно силно и адски близо (2005), разказваше за невинно и боязливо дете, травматизирано от смъртта – на 11 септември – на Том Ханкс, или по-скоро на неговия перфектен баща: при всички случаи пресилен литературен трик, целящ да създаде максимум симпатия при минимум реалност. Изгорени сенки (2009) от Камила Шамси (една от последните авторки, класирани от списание Гранта в категорията „обещаващи автори под 40 години“), довежда глобалната формула до връх на абсурдността: той започва в Хирошима през 1945, премества се в Делхи от времето на Голямото разделение (1947), Карачи на Зия Улхак от 1980-те, Ню Йорк от 11 септември и приключва в Афганистан когато започват да падат американските бомби.

По-значими и завършени произведения също са се концентрирали върху историческата травма по начини, днес типични за Световната литература, както например става в Краткият чуден живот на Оскар Уао (2007), който преминава внезапно от животите на днешните доминикански американци към болезненото им минало от времената на диктатурата на Трухильо. В Отворен град (2011), една търсеща и на места брилянтна книга, главният герой Юлиус търси из Ню Йорк паметници, свидетелстващи за робски пазари, избивания на американски индианци и други жестокости. Както при Зебалд, (чието влияние е доловимо), меланхоличните скитания сред мъртвите изглежда са начин за предпазване на героя на романа, а може би и на самия автор, от съвременния свят, който той не може да приеме.

Обсебеността с травмата от миналото отразява усещането на Свет-лита за закъснялост, дори и когато жанрът демонстративно представя съвременността си. Човек наистина може да спори, че ние все още сме преследвани от Хирошима или Холокоста, че хората отказват да говорят за всичко това – примерно така, както отказват да говорят и за романа. Миналите ужаси, за разлика от настоящите, са събития, по които либералните читатели могат да се съгласят. Но те изместват настоящия свят, като винаги поставят политиката някъде другаде, в някаква далечна география или невъзвратимо минало. Бъркотиите и контроверсиите на настоящето са или пренебрегнати, или сантиментализирани.

* * *

Ключовата институция при създаването на Световната литература не е литературният фестивал или дори комерсиалното издателство, а университетът. Всеки писател на Свет-лита изглежда има някакво назначение. Памук преподава в Колумбийския университет; Пол Мълдуун в Принстън; Жуно Диас е в MIT. Университетски-създадената постколониална теория също е била част от образованието на Свет-лита. Рушди поддържаше тесни приятелства с Едуард Саид и Хоми Баба, а Нгуги с Гаятри Спивак. Все по-често автори от Калкута или Кейп Таун посещават курсове в [университетите на] Ийст Англиа или Сиракуза. Университети, които възхваляват отдадеността си на модерното разбиране за разнообразие – на културната идентичност, ако не и на класовия произход – се чувстват задължени да назначават хора, писали оди на хибридността. „Вътре в мен има холандска, негърска и английска [кръв]/ значи съм или никой, или съм нация“, писа Дерек Уолкът от [университета] Санта Лусия в „Шхуната Полет“ през 1979 – същата година, в която постъпва в Бостънския университет, където и остава. Уолкът със сигурност не е никой, с усет за английския език, който може да се сравнява с ония на Тенисън или Елиът, плюс много повече интелигентност от първия и далеч повече отдаденост на призванието си от втория – но пък и не е точно нация, във всеки случай не повече от който и да било друг, въпреки елегията за Че Гевара, която е написал много отдавна. Работите му от последните десетилетия носят отпечатъка на глобалното, доколкото са по-широки, отколкото задълбочени.

Университетите започнаха да назначават и промотират писатели от глобалния юг някъде по времето, в което национално-освободителните движения започнаха да пропадат, принуждавайки мнозина да забегнат в чужбина. (След Студената война, освен това, САЩ бяха по-склонни да дават визи на писатели, като Гордимър, чиито леви симпатии бяха ги държали навън преди това). Тези южни писатели се превърнаха в един вид гастарбайтери – оставането им на работа е директно зависимо то запазването на перманентна чужда идентичност. Резултатът от това е загуба на корени без успешна асимилация; чуждите писатели превръщат изгнанието си в професионална експертиза и литературна тема. Зависими от университетите и звезди по литературните фестивали, те са канени на дискусии за загубата на Аза при условията на миграция или да размишляват върху кървавите пресрещания на политика и литература в зали, в които никой не повдига глас. (Напротив, чисто академичните дискусии от 1980-те бяха, за добро или зло, доста по-шумни). Лишени както от национална, така и от по-голяма голямо-градска публика, с читатели, разпространени широко-географски, но тънко-социално-икономически, те усилено плуват подир академичното корабче, което пуши пред тях. Академичните теоретици на хибридността, постколониалната и Световната литература придадоха на романистите авторитет, който вече идва не от самите тях. Изглежда те се чувстват някак задължени да изпълняват идентичността си в леко тържествен ключ, тъй като само малцина от тях, ако изобщо, са писали авто-бурлески и комедии на изгнанието както го прави Набоков в Лолита или Пнин.

Още по-бързо университетите се превърнаха в основа за кариерите на по-млади писатели. Човек може да види това по начина, по който едно нещо нахлува внезапно, като дисонантен акорд, в по-новите работи на авторите на Свет-лита: следите на момента, в който са получили първата си преподавателска работа. Динау Менгесту, чийто първи роман, Красивите неща, които крие небето (2007), е уверен разказ от първо лице на етиопски магазинер-емигрант в бързо обновяван квартал на Вашингтон, написа втори – Как да четем въздуха (2010) – където вече се разказва за етиопски емигрант, преподавател по литература. Първата книга разказва директна история на бягство от пропаднала революция; втората разказва подобна история, но я представя метафикционно в обстановката на класна стая. Жуно Диас се премества от хрониките за животите на долу-горе справящи се доминиканци в Удавен (1996), към американското университетско градче от Оскар Уао, където главният герой е обсебен, в стил „културни изследвания“, от семиологичния анализ на комикси и научна фантастика. Първата дума от третия роман на Адичи, Американа (2013), е „Принстън“. Разбира се, никакъв закон на литературата не казва, че университетът не може да бъде място на великолепна проза, но той казва нещо за трудностите, с които едно такова начинание е свързано, като се има предвид, че най-добрият пример, който ми хрумва за такъв вид проза – Бял шум на Делило – е писан от човек, който никога не е преподавал в университет.

Университетът винаги заплашва да изолира Световната литература от света, който тя би искала да описва и заговаря. Големият Нгуги е започнал с образователни романи и по средата на кариерата си е написал Венчелистчета на кръвта: марксистка класика, разказваща за селяни и работници, които – така се надява авторът – ще отхвърлят корумпираната нова управляваща класа на постколониална Кения. Но в един момент той решава, че всъщност произвежда „пасторал“ по [определението на] Уилям Епсън – пролетарска литература за не-пролетарии – и спира напълно да пише на английски. След това започва да пише подривни пиеси на родния си диалект, гикую, и да ги поставя в малки селца, преднамерено замествайки „глобалната литература“ с пиеси, предназначени за много специфична общност. Предположението му, че гикую ще се окаже по-опасен за властта от английския, се оказва правилно: скоро той е хвърлен в затвора от диктаторското правителство Мои (нещо, срещу което протестират писатели от целия свят), където пише първия роман на гикую, Дяволът на кръста, на затворническа тоалетна хартия. През 1982 отива в изгнание. По-късно, като преподавател в университет, Нгуги се занимава с анализ на начините, по които езикът е използван от властимащите за собствените им цели, но изпада в мъглив постструктурализъм. Всички материални въпроси са заменени от въпроси на езика. През 2006 публикува „голям африкански“ роман, Магьосникът на гарвана (написан първоначално на гикую и след това преведен от автора на английски), който носи белезите на пърформанс-теорията. През 2011 изнася поредица от лекции в библиотеката Уелек, публикувани на следващата година под заглавие Глобалектика. Това се оказва нещастен опит за смесване на теория и автобиография, натруфен с ужасно заглавие. Без възможност да се върне обратно в Кения – при последния му опит, преди около десетина година, съпругата му беше отвлечена от хора, които не са забравили провокациите му отпреди тридесет години – Нгуги продължава да преподава в университета Ървайн, Калифорния.

Един писател, който избягва университетския архипелаг е В. С. Наипол – истински опасна и нестабилна единица. Въпреки отделни примери за „болка и адмирация“ (фраза на Едуард Саид) към творчеството му от страна на академичната левица, той се оказва страшилището на Световната литература. Поканен да преподава в университета Уеслиън през късните 1970, той успява да настрои срещу себе си всички хора от факултета, поради враждебността му към университетския либерализъм, след което не е поканен повече. Той и Рушди са може би последните писатели на Свет-лита, които избягват университетите. В най-добрите му романи човек получава усещане за човек, който нарича нещата с имената им, безпощадно. (Уолкът, който се възхищава на прозата на Наипол, без да харесва политическите му убеждения, изглежда споделя с карибския си колега нещо, което може да бъде наречено антитравматична естетика: „Сега изисквам/от поезията само чувство/никакво съжаление, никаква слава, никакво лечение“). Но визията на Наипол винаги е била оцветявана от предразсъдъци, особено срещу жените, а на моменти тези предразсъдъци кулминират в чиста омраза и груба подигравка. В есента на чудовищността си той се превърна във фигура от английската провинция (чиято странност описва в последната си голяма книга, Загадката на пристигането (1987) – още заглавието гениален удар, представително за което щете произведение от Световната литература), след което престана да намира Англия странна и започна да я нарича дом.

Жалко, Рушди, жалко, Наипол. По средата на 1980-те хората дискутираха тези две фигури, сякаш те представляваха някакъв съдбовен избор. „Рушди е брилянтен“, казва един от гостите в индийския филм Парти (1984) – сатира на индийската литературна сцена – „но Наипол мога да поглъщам всеки ден“. „О, Наиапол? Не, не, прекалено горчив е“ – отговаря събеседникът му във филма. Всеки романист сега е някакъв Фауст, изпратен, сякаш в отплата за постиженията си, в някакъв личен ад. Рушди излезе от фетвата като увреден автор, словоплетениците му рефлексни, обръщането му към митове и фантастика наситено с привкус на хакерство. Започна да се появява на сцената заедно с U2, ухилен заедно с Боно под окачените на жици Трабанти от турнето „Зооропа“. Да го гледа човек днес – остроумен, но лишен от хумор, мек и дебел, с парично самочувствие – означава да гледа развалина. Книгите са меки, също; ножовете на критиците дори не се нуждаят от точене. Самият Рушди беше рецензирал последния голям Наипол през 1987, за Гардиън: „Мисля, че Борхес е бил онзи, който е казал, че в гатанка, чийто отговор е ‚нож‘, единствената дума, която не може да се употребява, е ‚нож‘. Има една дума, която не мога да открия никъде в текста на Загадката на пристигането, и тя е ‚любов‘„За Рушди това прави книгата „много, много тъжна“. В това има нещо вярно: тъгата и безобичността, които той с право открива в творбата на Наипол, идва от постоянното подсказване на същия, че единственият легитимен изход от „полуготовите“ постколониални страни е да се стане нещо като В. С. Наипол.

Други основни автори от периферията имаха по-щастливи или поне по-малко компромисни съдби. Руснакът Едуард Лимонов, важна на национално ниво фигура, остана извън циркулацията на Световната литература и фестивалния кръговрат, може би защото е такъв гад: не го канят, мисля си, не толкова заради флиртовете му с фашизма, колкото защото последният път, когато беше поканен на литературен фестивал, той удари британския писател Пол Бейли по главата с бутилка шампанско. Сарамаго, в по-слабите си произведения, може да бъде сантиментален, но големите му романи са такива на неразкаян комунист и анти-християнски богохулник, за когото хуманизмът е основата на политиката, но не и неин заместител. Боланьо, след като стана известен в испаноезичния свят с получаването на наградата Ромуло Галего за романа Свирепите детективи (1998) – книга, изпълнена с насмешки над литературните типове – не успя да предложи след този роман нищо по-лесно за пресмилане от гигантския и отвратителен 2666, 150 страници от който са безсюжетен каталог на мъжко насилие над жени в крайгранично мексиканско градче (съвременно, а не минало насилие). А след това идва Арундати Рой, която след Богът на малките неща може и да е напуснала полето на романа, тъй като фикционалната форма ѝ изглежда неадекватна за изразяване на все по-радикалната ѝ лична политика. „С неуморната си критика не само на либералисткото ‚развитие‘ на Индия, но и на обширните двойни стандарти на САЩ“, писа индийският романист Табиш Хаир, „Рой се изолира от много хора от вида, който ходи по литературни фестивали. Онова, което те искат е някакъв вид мека критика, която не ги кара да се чувстват неудобно“.

* * *

Световната литература във формата, посочена от Гьоте и днес колонизирана от академичните кръгове, се е превърнала в празен съд за спорадичното себеутвърждаване на глобалния елит, който инак в повечето случаи я игнорира. Ако един вид по-ранна Световна литература беше възникнала след Втората световна война, за да хвърля предизвикателства към северните наративи откъм юга, то в наши дни писателите от кръга извън богатите страни не изглеждат измъчвани от белокожото писане по същия начин – не и когато се публикуват заглавия от рода на Как да се стане мръснишки-богат в надигаща се Азия (2013) на Мохсин Хамид. Съвременната фаза е различна, по-малко кавгаджийска. Днешната Свет-лит е по-скоро нещо като конгрес в Давос, на който експерти, национални представители и известни личности дискутират, в спокоен и колегиален тон, ужасните проблеми на едно човечество, чиято тежка съдба те изглежда са успели да избегнат.

Има и друг път. Историческият съперник на една Световна литература, съставена от индивидуални национални автори, винаги е била интернационалистката литература на революционната левица: журналистика, трактати и речи, романи, поезия, пиеси и мемоари, по необходимост написани на някакъв местен език, но винаги насочени към една безгранична публика, съставена от радикали. Това е интернационализмът, въплъщаван от самите Маркс и Енгелс – германоезични хора, чувстващи се свободно в английския и френския, способни да четат латински и италиански, които кореспондират от Англия с другари, намиращи се чак в Русия. Политиката на радикалите от 19 век е изисквала от тях поне да могат да изслушват речи, произнесени с тежки акценти, а често и да отиват в изгнание (където самите те се превръщат в хората с акценти). Затворът е бил друга обичайна дестинация за социалисти и анархисти, а годините зад решетки са предлагали, ако нищо друго, то поне компанията на чужденци и изобилие от време за четене и писане. Формалното название на първия Интернационал, „Международна асоциация на работещите хора“ (1864-76), дава известна представа за предполагаемата аудитория на революционната левица, както го прави и заглавието на речта, изнесена на руски език от Троцки в Брест-Литовск през 1918, по време на съветските мирни преговори с Централните сили: „Апел към работещите, потиснати и изтощени народи на Европа“.

Когато се е стигало до въпроса за публиката, обхватът на международната левица значително е надхвърлял възможностите ѝ за прихващане. Това е дори още по-вярно след Първата световна война, отколкото преди това: западните марксисти, достигнали интелектуална зрелост по време на и преди 1920-те, ако и полиглоти, познават сравнително слабо дискусиите, водени на езици, различни от собствените им (или на френски), в сравнение с по-ранните поколения от другари. Междувременно, при писателите от Съветския съюз, абстрактната идеология и практическата цензура, съпровождащи сталиновия „социализъм в една страна“, осуетяват възможността за какъвто и да било духовен интернационализъм. Също като международния социализъм, една истински интернационалистка литература засега не е виждала почти никаква историческа реализация.

И все пак някои безкомпромисни творби от целия свят донякъде очертават контурите на един бодлив интернационализъм, противопоставящ се на гладко-глобалното. Един списък, направен от американци, неспособни – за разлика от поколението, което си представя Леополд от Улис – да „говорят свободно по пет модерни езика“, може да бъде само драстично некомпетентен и спорен. И все пак си струва да се споменат няколко имена: във Франция, поляризиращите творби на Мари Ндиае[109], с дългите ѝ изречения, отклоняващи се в различни мисловни направления; в южна Италия, феминистките романи на потайната Елена Феранте – ужасяващият Дни на изоставеност (2002) и по-спокойната трилогия, започваща с Моята брилянтна приятелка (2009). В Мексико, Хуан Вилоро и Алваро Енриге се позиционират в остра противоположност към историята на латиноамериканската литература; в Аржентина, Диви теории (2008) на Пола Олоиксарак е изключително интелигентен роман на поколението „Теория“. В Русия, отхвърлянето на авторското право от страна на поета Кирил Медведев, направено в отговор на грабителските подходи на руската издателска индустрия от 1990-те, се превърна в жест от международна значимост. В Китай, Ян Лианке, за разлика от носителя на Нобелова награда Мо Ян, се измести по посока на ъндърграунда и от това само спечели творческа сила. В Индия цяла поредица англоезични автори – от Самант Субраманиан и Табиш Хаир да самата Рой и, на местните езици, Гириш Карнад и Махасвета Деви – влагат усилията си в опити за създаване на една по-борчески настроена публична сфера.

Една развита интернационалистка литература на пръв поглед би приличала на глобализираната Свет-лит от наши дни, поради това, че е четена и писана от хора в различни страни, и поради акцента върху преводи. Но в нея ще има и няколко ключови разлики. Интернационалисткият отговор на гатанката на Световната литература – и на нейната незадоволителност – лежи в думи, които никога не са били асоциирани с нея. Те включват например проект, опозиция и, най-неудобната, истина. Глобалната литература е склонна да приема като даденост вкусовете на една посредствена международна публика. Интернационализмът, напротив, би желал сам да създава вкусове, чрез които да бъде възприеман и оценяван. Разликата, казано най-грубо, е онази между един продукт и един проект. Интернационалисткият литературен проект, независимо дали основно естетически (както при модернизма) или основно политически (както при левицата), или и двете заедно, не може да бъде ясно определим, но присъствието или отсъствието на един такъв проект ще се чувства в онова, което четем, пишем, превеждаме и публикуваме.

Проектът може да бъде единствено опозиция на преобладаващите вкусове, начини на писане и политика. Глобалната литература, определяна по-скоро от един набор от институции, отколкото от някакво съсредоточие от проекти, третира литературата като себеочевидно автономно добро, сякаш от това, което писателите имат да кажат или как го казват, може да бъде извлечен някакъв стандарт за литературна изключителност. Със своя беззъб екуменизъм[110] Глобалната литература по неизбежност не може да притежава свой собствен опозиционен проект за форма (както го е правил международният модернизъм) или съдържание (както при международния социализъм). Глобалните литератори се задоволяват с представата, че просто като пишат или четат „литературни“ книги, те вече се записват, естетически и политически, на страната на ангелите.

Като се оставят настрана твърденията за литературно високо качество, Глобалната литература не прави никакви съждения. Творбите, които тя цени, са вследствие на това провали дори и от собствената ѝ тясна гледна точка, тъй като добрата литература, най-кратко казано, е творение на хора, опитващи се да кажат истината (колкото и изкривена), а не такива, които се опитват да създават „литература“. Писателите, по-силно заинтересувани от „литература“, отколкото от истина, правят така, че в края на краищата не постигат нито едното, нито другото – и това е само една от причините, поради които в наши дни думата литература звучи толкова фалшиво – сякаш човек би настоявал да казва кулинария всеки път, когато има предвид храна. А храната, като препитание, е по-скоро нещото, което ние тук имаме предвид.

n+1 е издавано в Ню Йорк американско литературно списание, в което се публикува социална критика, политически коментари, есета, изкуство, поезия, рецензии на книги и кратка проза. Издава се по три пъти годишно, а на уебсайта му се публикуват различни материали по няколко пъти седмично. Всяко печатно издание обхваща около 200 страници материали.

Коментари (1)

- 30-09-2016|Златко

Откъм Фейсбук…

Zlatko Anguelov Левичарската позиция на анонимния автор неправомерно изкривява анализа към политизиране на литературата и то в рамките на марксизма. За мен той не само не казва нищо ново, но не казва нищо, точка.

Zlatko Enev Хубава позиция, ясна и категорична. Сега остава само да ни кажеш и кои от разглежданите автори си позачитал някога, адаш…

Zlatko Anguelov Ами ако ме питаш сериозно, отговорът ми е, че от всички имена в статията не ми бешие известно само това на Казанова, а съм чел (без изчерпателност, понеже в статията са споменати много автори) Рушди, Кутси, Арундати Рой, Зебалд. В момента чета Карл Уве, наскоро свърших Елена Феранте … о, Майкъл Ондаджи, Льоса, да не говорим за Памук, който ми е любим писател. Лично познавам Пола Олойхарак, интервюирал съм я и съм чел романа й. И съм чел много ЗА споменатите автори. Но сарказмът ти е beyond the point. The point is, че авторът фетишизира понятието световна и глобална литератуа, а това са само работни понятия и никой не ги смята за установени и дефинирани – и се е захванал за тях като че ли те изчерпват тнденциите в съвременната литература. Вместо това, щеше да е по-интересно да анализира как тенденцията да се глобализира литературата конфликтира с националния характер на всеки автор, неизбежен поради ползвания език и формиращия го пейзаж. Както всеки ляв анализ, и този опростява нещата до безсмислие. Лингвистично и литературно, нещата, за които той се опитва да говори, са твърде сложни и неуловими, флуидни … За мен всяка литература се създава като национална, независимо в коя точка на света е писана, и после съдбата й се определя от мета-литературни фактори като език, превод, икономическа конюктура, пазар, значимост на тематиката и т. н. А че има „интерфейсни“ автори, или ако искаш автори, които са on the fence, самите те преминали от първата си в гостоприемната си култура – има. И когато са добри, ги четем, защото книгите им отразяват човешко състояние, което съществува и дори става все по-често.

Zlatko Enev Стара истина е, че когато човек разполага единствено с чук, всяко нещо му се привижда като гвоздей, адаш. „Всяка литература се създава като национална“, казваш. В такъв случай ще трябва обаче да подкрепиш това (според мен безумно beyond ANY point) твърдение и да ми обясниш в какво, точно, се състои националния характер на авторите, разглеждани в този текст. Националният характер на Рушди, Наипол, Кутси, Зебалд, Ондатжи & Cie., да не говорим пък за „националния характер“ на класическите модернисти като Кафка или Джойс. И дали коментарите ти към него не са израз на нещото, с което започна този коментар, адаш?

Когато човек разполага единствено с чук…

Zlatko Enev А че тук има солиден историко-социален анализ на факторите, които са довели до постепенното надминаване на обхвата и мерките на националните литератури, оставям на други, по-малко обсебени от идеята за „националния характер“, хора. (Между другото, веднъж вече бяхме говорили по този въпрос, но ти май не рачи да вземеш на сериозно идеята, че никой уважаващ себе си модерен интелигент няма да си позволи да употребява тази фраза в нещо друго, освен вицове…)

Zlatko Anguelov Интересно ми е ти с какво друго разполагаш освен с чук, (с който да громиш българската ограниченост) … статията е тъкмо против интернационализирането и провала на идеята за световна литература, но само в контекста на произтичащата от глобализацията загуба на „революционност“. Повтарям края на коментара си, в който изразявам тъкмо уважение към онези, които ти цитираш като НЕ-нациоални автори: „А че има „интерфейсни“ автори, или ако искаш автори, които са on the fence, самите те преминали от първата си в гостоприемната си култура – има. И когато са добри, ги четем, защото книгите им отразяват човешко състояние, което съществува и дори става все по-често.“ Чуждото мнение трябва да се чете извън контекста на собствените ни предразсъдъци, за да бъде добре разбрано.

Zlatko Enev „Громя“ клишираната ограниченост, включително и собствената. Така поне ми се привижда. В този текст не намерих НИТО ЕДНА оценка, на автор или произведение, с която да не се съглася (доколкото познавам съответните неща, разбира се). И когато ти ми сервираш категоричната преценка, че това било „марксизъм“ (интересно какво точно знаеш за марксизма, питам се), само защото тук се твърди, че единствената алтернатива на „глобалната литература“ е революционността (звучи ми малко като празно пожелание, но не и като „марксизъм“), то естествено не можеш да очакваш да те посипя с рози. И не ми слагай такива категорични точки в коментарите си, поне ако би искал все още да можеш да четеш какво пиша тук. Ако обичаш…

Стандарти на изврътливостта:

Хърватска и „Европеизацията на паметта“

Автор(и): Лиляна Радонич

По време на войните от 1990-те, последвали разпадането на Югославия, разказите за колективната жертвеност служеха като основания за насилствени етнонационалистически планове. В Хърватска на Франьо Туджман един ревизионистки подход към историята оправдаваше националното негодувание и предотвратяваше всякаква самокритична преоценка на хърватското участие в конфликта, като заедно с това усилваше международната изолация на страната. Но след смъртта на Туджман през 1999 настъпи период на постепенна „европеизация“ на паметта. Днес правителството декларативно обляга историческата си политика на „европейските стандарти на паметта“. Но дали то успява да постигне тези стандарти и, което е още по-важно, равносилна ли е европеизацията на паметта на някакъв обективен и самокритичен подход към историческите престъпления – както понесените, така и извършените такива?

Европеизацията на паметта

„Бумът на паметта“ на Запад след Студената война подчертаваше Холокоста като негативен символ на двадесетия век и доведе до промяна във фокуса на запомнянето: фигурата на героя-мъченик, дотогава асоциирана с хората, които са се борили против нацистите, беше заменена от индивидуалната фигура-жертва.[111] Но не само това: Холокостът се превърна в универсален императив, изискващ респект към човешките права изобщо и „контейнер“ за паметта и възпоменаването на различни жертви и групи от жертви.[112]

В Европа тази „универсализация“ включва и друго измерение: Холокостът се е превърнал и в негативен основателски мит на Европейския съюз. Следвоенна Европа разбира себе си като колектив с обща съдба, който е разработил споделени структури с цел да се избегне повтаряне на катастрофата на Холокоста. В търсенето на идентичност, която надхвърля икономическия и валутен съюз този мит предоставя убедителен общ разказ, който инак би липсвал.[113] Това е една от причините, поради които Специалната агенция за сътрудничество при преподаването, запомнянето и изследването на Холокоста (ИТФ) – основана в Швеция като мрежа от политици и експерти през 1998 – пробужда толкова много интерес и днес вече включва 27 страни, повечето от тях европейски.

Международната конференция по Холокоста, проведена в Стокхолм на 27 януари 2000 г., на петдесет и петата годишнина от освобождението на Аушвиц, за пръв път събра на едно място държавни глави и експерти или оцелели от 46 държави. Сред декларациите, направени в края на конференцията, беше и препоръката страните да въведат официален Ден за припомняне на Холокоста на 27 януари или друга дата, свързана с унищожението на евреите. Към 2010-та вече 34 от 56-те страни-членки на Организацията за сигурност и сътрудничество в Европа (ОССЕ) бяха последвали препоръката. Това беше една от първите стъпки към постигането на някакъв вид „европейски стандарти“ на паметта. И макар че не бяха официално прилагани по време на източното разширяване на ЕС през 2004, тези стандарти вероятно са играели някаква роля – както например може да се заключи от факта, че унгарският Мемориален център на Холокоста беше открит само няколко седмици преди страната да се присъедини към ЕС, въпреки че към досегашния момент в центъра все още няма никаква постоянна експозиция.

Паралелно с „европеизацията на Холокоста“ протичаше и един друг процес, а именно преразказването и преоценката на историята в източноевропейските страни след 1989 и особено изобретяването на „златното минало“ от предкомунистическите времена. Разказът за героичната антифашистка борба беше делегитимиран заедно с комунистическите режими, а травмата от комунистическите престъпления беше поставена в новото ядро на паметта (често при използване на вече познати от припомнянето на Холокоста образи и символи, например вагони и релси). Тази „разделена памет“ между „Изтока“ и „Запада“ насърчи някои представители на посткомунистическите държави да изискват осъждането на комунистическите престъпления „в същата степен“ както и онези на Холокоста. Като реакция на тези конфликтни памети Европейският парламент препоръча през 2009 да се въведе и друг паметен ден на 23 август, датата на договора между Сталин и Хитлер от 1939, на която жертвите на нацизма и сталинизма да бъдат възпоменавани едновременно (Европейски ден за припомняне жертвите на сталинизма и нацизма). И макар че по този начин припомнянето на жертвите на сталинизма най-после е добавено към европейския канон, жертвите на двата режима са експлицитно приравнени, което пък води до други проблеми. Новият мемориален ден на практика не е допълнение към 27 януари, а негова антитеза: докато мемориалният ден на Холокоста засяга престъпленията на собствената група, то Европейският ден за припомняне прехвърля отговорността върху нацистите и съветите. „Собствените хора“ тук се разбират като жертви на потисничество, идещо отвън, докато участието в комунистическия режим се отрича и измества към „другите“.

Но по какъв точно начин европейските стандарти и конфликтни памети влияят върху Хърватска? Кои елементи от хърватската политика на паметта отговарят на европеизацията на паметта и кои се намират в конфликт с нея?

Хърватските политики на паметта след ١٩٩٠: ревизионисткият навик

Също като други пост-комунистически страни, след като Хърватска получи независимост през 1990-те, на предкомунистическия период започна да се гледа като на „златна епоха“. Така наречената Независима държава Хърватска (Nezavisna Drzava Hrvatska – НДХ), един марионетен нацистки режим, се разглеждаше като „жалон в независимостта на Хърватска“, според Франьо Туджман, хърватският президент от времето на войните от 1990-те. Усташите [хърватските фашисти, бел. пр.] идват на власт малко след разпределянето на завоюваните от нацистите области на Кралство Югославия през 1941 и започват да създават лагери през същата година. Най-големият от тях е в Ясеновац, комплекс от трудов лагер и лагер за унищожение, в който са убити почти 100,000 души; около половината от жертвите са сърби, следвани от евреи, роми и хърватски политически затворници.[114] Целта на Туджман е да „помири“ [паметите на] усташите и комунистическите партизани: според него през Втората световна война и двете страни са се борили за една и съща кауза – Хърватска – ако и по различни начини.[115] Мемориалът в Ясеновац играе важна символична роля в схемата на Туджман: позовавайки се на примера с Франко [в Испания], той предлага костите на усташите и войниците на НДХ, убити в т. нар. „клане от Блайбург“ през май 1945[116] да бъдат пренесени в „национален мемориал“ в Ясеновац. Международните протести, основно от страна на САЩ, предотвратяват осъществяването на идеята, въпреки политическата изолация на страната по онова време.

На изборите от 2003 бившата Туджман-партия, Хърватският демократически съюз (Hrvatska demokratska zajednica – ХДС), се връща на власт. През 2005 премиер-министърът Иво Санадер подчертава, по време на мемориална церемония в Ясеновац, че „антифашистката победа над фашизма и националния социализъм е победа на ценностите, вплетени в модерна Европа и модерна Хърватска“,[117] но добавя, че „Отечествената война“ (1991-1995) също е била водена срещу един вид фашизъм. По време на посещението си в Яд Вашем през същата година той твърди, че по време на войните от 1990-те хърватите са били жертви на същия вид зло като нацизма и фашизма, и че никой не знаел по-добре от хърватите какво означавало да бъдеш жертва на агресия и престъпление. Както Санадер казва на журналистите след посещението си, Историческият музей на Холокоста бил го вдъхновил да мисли за Музей на отечествената война в Хърватска.[118] Онова, което прави този епизод толкова показателен е, че тези твърдения не предизвикват никакви протести. Отстъплението от ревизионизма на ерата на Туджман (който свежда до минимум броя на жертвите на усташката държава) до гледище, което признава [хърватския] Холокост, но представя хърватите като жертви на друг фашизъм, този път „сръбски фашизъм“, може да бъде разбрано като един вид „европеизация на паметта“, при което проблематичните измерения на това развитие стават силно очевидни.

По време на ежегодните мемориални церемонии в Ясеновац, Санадер и неговите партийни колеги постоянно, под формата на мантра, осъждат „и двата тоталитаризма“ – „червения [на Тито] и черния [на усташите]“, без да размислят ни най-малко, че всъщност титовите партизани са били онези, които са освободили Ясеновац през 1945.[119] Тази формулировка отразява ясно мисленето, свързано с Европейския ден за припомняне жертвите на сталинизма и нацизма. Санадер дори се цитира в Юбилейната книга за десетата годишнина от основаването на ITF: „Победата не демокрацията над тоталитаризма е победа на ценностите, положени в основата на модерна Европа и модерна Хърватска“.[120] Приравняването на жертвите на усташите и комунистите изглежда е процес, идещ както отдолу, от посткомунистическите общества, така и отгоре, откъм ЕС.

Музейният комплекс в Ясеновац: лицемерно приемане на паметта

Най-удивителният пример за „европеизацията на Холокоста“ е изложението в държавния Мемориален музей Ясеновац, който е открит след дълъг период на дебати през 2006. Новото изложение изглежда представлява някакъв вид прогрес, доколкото в него се признава факта на масовите убийства и Шоата, които са се случили в Хърватска. Въпреки това, още на втората изложбена витрина след входа се показва Хитлер заедно с Анте Павелич, ръководителя на усташите, при което на посетителите се обяснява, че по време на първата среща на Павелич с Хитлер, последният му е дал пълна поддръжка за политиката на геноцид срещу сръбското население. По този начин, заедно с подчертаването на факта, че унищожението на хърватските евреи трябва да се разглежда в по-широкия контекст на Холокоста, което е очевидно вярно, изложението изглежда би искало да подскаже, че в същия контекст трябва да се разбират и масовите убийства на сърби. Фактът, че усташите са били рядък пример за режим, който е създал свои собствени лагери на смъртта, без заповеди от страна на нацистите, не се споменава. Нещо повече, докато антисемитските усташки лозунги са изложени, а антисемитските аргументи опровергани, няма подобен подход когато става дума за анти-сръбската или анти-ромска омраза. Припомнянето на еврейските жертви на усташите – нещо, което очевидно може да бъде направено в контекста на общото унищожение на европейските евреи, изглежда е по-лесно от припомнянето на масовото изтребление на сърби.

Критиците са изтъквали, че изложението не показва кои са били извършителите, коя националност е имала най-големи загуби и по какви точно начини хората са били убивани в Ясеновац. След дълги дебати беше добавена допълнителна част, в която се показваха брутални инструменти за убиване като ножове и брадви; националността и възрастта на жертвите също бяха указани, за да се покаже, че са били убивани не само политически затворници, както често се твърдеше през 1990-те. Онова, което все още липсва, е каквото и да било уточняване на извършителите, като Павелич продължава да бъде адресиран с уважителното „Д-р Павелич“.

Директорката на Мемориалния музей в Ясеновац, Наташа Йовичич, твърди, че „ние искаме да бъдем част от модерната европейска образователна и музейна система и да следваме направленията, задавани от други институции, занимаващи се с тези теми“.[121] Новото изложение, твърди тя, е било оформено в съгласие със „стандартите на Европейския съвет и ЕС“ и е било концептуализирано в консултации с международни експерти, за да бъде „международно разбираемо“ и съвместимо с „международните стандарти“. Но тези експерти са от институции, занимаващи се единствено с Холокоста, включително и Мемориалния музей на Холокоста на САЩ, Къщата Ане Франк и Яд Вашем. Хърватските куратори черпят идеи не от мемориални музеи по местата на бивши концентрационни лагери в Германия или в Генералното губернаторство [тоест в Полша, по местата на нацистко управление в страната, бел. пр.], които възпроизвеждат комплексния характер и ежедневието на лагерите, а от институции като Къщата Ане Франк. Целта, както обяснява Йовичич, е да се разкаже „една трагична житейска история с помощта на няколко предмети“. Разбира се, човек може да разбере фокусирането върху индивидуалната жертва в Къщата Ане Франк. Но в Ясеновац едно хипермодерно изложение използва нови медии, за да освети изключително историите на отделни жертви. Говорейки критично за „портретирането на палача и жертвата в световната музеология“, директорката казва, че целта ѝ е била да избегне тенденцията към показване на анонимни трупове и инструменти за убиване, като вместо това направи от Ясеновац „място на живот“, което изпраща утвърдително послание. Легитимната критика срещу естетиката на шока е комбинирана по този начин с опит „да се изпрати към местопрестъплението послание от светлина“.

Хърватските учебници по история: програмно-учебен национализъм

Когато става дума за начините, по които трябва да се преподава историята на Холокоста в училище, то международните препоръки са вече възприети в хърватските учебници.[122] Но когато се стигне до усташкия режим между 1941 и 1945, както и престъпленията, извършени от партизаните в края на войната през 1945 („Трагедията от Блайбург“), то изведнъж се оказва, че паметта все още е „гореща“[123]. „Холокост“ и „геноцид“ се определят като ключови понятия, но заедно с тях се появява и странната фраза „концентрационни сборни лагери“ (koncentracijski sabirni logori)[124] – нещо, което вече показва несигурността, та дори и невежеството, свързано с тази тема. Уроците, които се преподават във връзка с „Независимата хърватска държава“ целят да предоставят информация, показваща субординацията на Хърватска под окупационните нацистки сили и изпълнението на тяхната воля, особено предаването на бреговите ивици на Италия и икономическата експлоатация на страната. По този начин Хърватска е представена просто като поредната жертва на Оста. Една част от учебната програма е посветена на „културните постижения“ от времето на войната,[125] докато друга се занимава с „усташкия терор“. Това разграничение между една „добра“ хърватска държава и „злите“ усташи – равносилно на разграничението между един „добър“ Трети райх и „лоши“ нацисти – продължава линията на ревизионизма, обичайна през 1990-те години.

Тази учебна програма е прокарана по много различни начини в четирите учебници по история за осми клас, одобрени от хърватското министерство на образованието. Но колко широк е спектърът на интерпретациите в тях? Онова, което прави този въпрос толкова интересен е фактът, че училищата могат свободно да избират кои учебници да ползват. Най-честият избор (учебникът на Кресимир Ерделия и Игор Стоякович[126]) е политически „ляв“ и се използва в 38,5 процента от училищата; той е заменил националистическия учебник, издаден от същото издателство, Skolska knjiga, през 1990-те. Има и друго издателство, което е публикувало както националистически учебник (от Весна Джурич, използван в 18 процента от училищата)[127], така и онзи, съдържащ най-много гледни точки и саморефлексии (от Снежана Корен, 18,5 процента).[128] Четвъртият учебник (от Стйепан Бекавац и Марио Яреб) също е издържан в националистическо-ревизионистки дух и е използван в 25 процента от училищата.[129]

Двата националистически учебника възпроизвеждат разказа за „добрата“ хърватска държава и „злите“ усташи. Бекавац и Яреб представят възхода на усташите като разбираем, „тъй като да се решат натрупаните проблеми на кралство Югославия е било възможно единствено чрез създаването на независима хърватска държава“ – сякаш усташите са били логичните представители на всеки вид съпротива. Бекавац и Яреб разказват подробно за „културния живот и медии в НДХ“, споменавайки, че, докато творбите на еврейски автори са били забранени, „голям брой публикации са били насърчавани, повечето от тях без идеологическо оцветяване. Може да се каже, че издателският сектор е имал голям успех, въпреки идеологическия контрол, упражняван от усташите“. Голям брой литературни произведения „говорят за хърватската култура за първи път“; радиото и киното за пръв път получават систематично внимание и също не са „идеологически оцветени“. Джурич, другата националистически настроена авторка, споменава убийствата на комунистически интелектуалци в началото на войната в едно-единствено изречение, преди да прескочи към „културните постижения“ на НДХ, особено Хърватската енциклопедия и първият пълнометражен хърватски филм. В другите две книги фактът, че НДХ е просто сателит, е открито подчертан, а „културните постижения“ не се споменават – въпреки че това е изискване на учебната програма.

Буквално срещу страницата (при Бекавац и Яреб), на която се разказва за „живота в НДХ“, се появява описанието на „усташкия режим“. Авторите пишат за „репресивни политики към не-хърватското население, особено към сърби, евреи и роми“. В концентрационните лагери „затворниците (евреи и други, особено сърби) са подложени на терор и трудни условия на живот; мнозина са убити още с пристигането си или по-късно“. Престъпленията на усташите не се прикриват, но няма и обяснение за това в какво се състои мистериозната връзка между НДХ и „усташкия режим“.

В учебника на Корен, напротив, тези неща се дискутират открито. Главата, посветена на основаването на НДХ започва с фотография на нацисткото навлизане в Загреб и ликуващите маси, които го посрещат – с което ясно се повдига въпроса за отговорността на населението. Народната подкрепа за режима на усташите също е проблематизирана: „Защо толкова много хора приветстват обявяването на НДХ през 1941?“ Корен е единствената авторка, която споменава гражданската война между партизаните, сръбско-роялистките четници и усташите, като с това поставя живота на гражданското население в точен исторически контекст (Джурич, напротив, споменава само абстрактното „страдание на населението“). Уникалното при учебника на Корен е, че се описват в подробности престъпленията на всички участващи в конфликта страни, без обаче да бъдат приравнявани. Когато става дума за описание на жертвите от Втората световна война, три от учебниците емоционализират страданието на „нашите“ жертви, чрез включване на фотографии, свидетелства на оцелели и исторически източници (напротив, когато се говори за страданието на „другите“, се използва неутрален и дистанциран език). Бекавац и Яреб описват Холокоста като „най-тежкото престъпление в съвременната история“ и правят прецизно разграничение между нацистките концентрационни и унищожителни лагери в главата, посветена на общата история на Втората световна война. Те дори говорят за решението на ЕС да се въведе Мемориален ден на Холокоста. Но когато се стигне до престъпленията на усташите, те пишат неутрално за „репресии“. Престъпленията, които те емоционализират, са убийствата – от страна на партизани – на бягащите усташи, войници на НДХ и цивилно население близо до Блайбург през май 1945. Главата за престъпленията на усташите не съдържа никакви свидетелства и само една фотография – на мемориала в Ясеновац, създаден по проект на архитекта Богдан Богданович през 1960-те. Главата за Блайбург, напротив, съдържа многобройни фотографии и свидетелствата на един оцелял, който разказва как един баща е бил застрелян пред очите на малкия си син, докато се е опитвал да се приближи към него.

В другия националистически учебник (Джурич), Ясеновац е описан открито като лагер на смъртта, където са „убити десетки и десетки хиляди хора“ – формулировка, която звучи тромаво на хърватски и говори ясно за неудобство или несигурност. След това авторката говори за многобройните евреи, сърби и роми, „които са били убити“ – прави впечатление пасивната форма – без да се споменава, че убийците им са усташи. „Левият“ учебник на Ерделия и Стоякович, напротив, е издържан в духа на антифашистката традиция и се занимава обширно с темата за жертвите от Ясеновац, включвайки три свидетелства на оцелели. Тук пък липсват свидетелски материали в главата за Блайбург. В научните си работи Снежана Корен, авторката на четвъртия, най-многоперспективен учебник, критикува описанието на определени групи от жертви като „анонимните други“;[130] в нейния учебник са включени фотографии, свидетелства и исторически източници, представящи всички групи жертви.

Преднамереното представяне на жертвите в двата националистически учебника отговаря на начините, по които в тях са демонизирани сръбските четници. Според Бекавац и Яреб четниците са възнамерявали да създадат „Велика Сърбия, в която хърватите да бъдат наказани за усташките престъпления, в които четниците обвиняват хърватския народ като цяло, […] По-голямата част от хърватските територии са щели бъдат присъединени към Велика Сърбия, а хърватите по тези територии – избити или отчуждени от народа си“. Тези „планове“ очевидно имат за цел да натежат над онова, което усташите в действителност са извършили над сръбското си население. Това е единственият абзац в учебника, в който Втората световна война се свързва със сръбските престъпления по време на войните от 1990-те години: Бекавац и Яреб споменават един четник от Втората световна война, който ентусиазирано е приветствал сръбското въстание в Книн от 1991, в началото на войната в Хърватска, и похвалил водачите му като свои достойни наследници. По този начин авторите подсказват, че сръбските бунтовници могат да бъдат разбирани като следващо поколение четници. Джурич също описва четническите престъпления по особено жесток и подробен начин: те „са нападали хърватското и мюсюлманско цивилно население“, пише тя, „нахлували са в селата, грабели са, убивали са хора, разрушавали са църкви и джамии“. Далеч по-систематичните действия на усташите, напротив, са описани просто като „преследване на сърбите“. В „левия“ учебник на Ерделия и Стоякович четническите престъпления са описани по подобен начин, макар и, както изглежда, малко по-балансирано, тъй като усташките престъпления също се разглеждат в подробности, с включване на свидетелства. Учебникът на Корен е единственият, в който престъпленията на четниците са описани в контекста на гражданската война срещу усташите и партизаните, с което се избягва както демонизацията, така и приравняването им с останалите.

Разнообразието на разказите за Втората световна война в учебниците, одобрени от хърватското министерство на образованието е доста голямо. Удивително за страна, която ще се присъедини към ЕС след една година[131], официалните учебни планове се намират най-близо до двата националистически учебника. И макар че националистическите учебници изглежда нямат проблем с придържането към европейските стандарти на паметта когато става дума за общата, международна история, те определено не успяват да постигнат каквото и да е разнообразие на гледните точки при описанията на престъпленията и страданията на „собствената група“

Прекалено европейски?

Хърватска е първата от бившите югославски републики, която се присъедини към ИТФ през 2005, последвана много по-късно от Словения и Сърбия в края на 2011. От това би могло да се заключи, че в страната има разбиране на факта, че, за да стане член на „европейската общност на ценностите“, тя ще трябва да демонстрира готовност за сътрудничество в признаването на престъпното си минало и да отхвърли ревизионисткото наследство от времената на Туджман. Въпросът за международните стандарти на паметта се появява в Хърватска по-рано, отколкото в Сърбия, където опитите да се направи от бившия нацистки концентрационен лагер Саймище мемориално място на Холокоста си остават неуспешни. В Словения пък продължава да се шири митът за „функционалното сътрудничество“ с нацистите като начин да се избегнел „безбожния комунизъм“ и липсва реално осъзнаване на факта, че Холокостът се е случил и в Словения, макар и в по-малки мащаби.

Но, както личи от горния анализ, непрестанното споменаване на европейските стандарти не е същото като реалното въвеждане на „негативната памет“. Както видяхме, международните образователни понятия и изисквания за многоперспектвиност [различни гледни точки] не намират тук конкретна реализация: два от четирите официални хърватски учебника си остават ревизионистки и възхваляват културните постижения на усташката държава, като заедно с това демонизират четниците – при което черпят вдъхновение от самата учебна програма, спусната от министерството. Нещо повече – там, където хърватските исторически политики са съгласувани с европейските стандарти, резултатите са далеч от непроблематични: факт, който пък отразява по негативен начин институционализацията на (европейската) памет изобщо. Нарастващото разбиране за Холокоста като общоевропейски проблем позволява представянето на усташките масови убийства на сърби в Ясеновац като „престъпления на нацизма“. Това извъртане на нещата се дължи до някаква степен и на международния фокус върху де-историзираната „индивидуална жертва“ – нещо, което позволява да се избягва въпроса „Кои са извършителите?“ в един мемориален музей, намиращ се на мястото на бивш концентрационен лагер. От друга страна, при дискусиите на войните от 1990-те, хърватите често бяха представяни като новите евреи, а сърбите – като фашисти, което е типичен пример за начините, по които универсализацията на Холокоста се използва за изплитането на собствени морални притчи, свързани с човешките права. И накрая, приравняването на „червения“ и „черен“ тоталитаризъм на мястото на лагера в Ясеновац е аналогично на екстернализацията на разказите за [собствената] жертвеност, окуражавани от възпоменаването на жертвите на пакта Сталин-Хитлер – една маневра, която се прави и в други посткомунистически страни. Поне в това отношение Хърватска най-после изглежда като твърде европейска страна.

Лиляна Радонич преподава във Факултета по политически науки във Виенския университет. Тя е авторка на Krieg um die Erinnerung: Vergangenheitspolitik in Kroatien zwischen Revisionismus und europäischen Standards [Войната за паметта: политиките на паметта в Хърватска – между ревизионизма и европейските стандарти], Frankfurt am Main: Campus-Verlag 2010.

Трябва ли проституцията да бъде престъпление?

Автор(и): Емили Бейзелън

Миналия ноември Мег Муньоз отишла в Лос Анджелис, за да говори на ежегодната конференция на Amnesty International. Чувствала се нервна. Три месеца преди това, на професионална среща, където имало около 500 делегати от 80 страни, Амнести е приела резолюция за подкрепа на „пълна декриминализация на сексуалната работа, извършвана по взаимно съгласие„, с което се разпалва цяла буря от дискусии. Членовете на групата от Норвегия и Швеция масово се оттеглили, заявявайки, че целта на организацията трябва да бъде премахването на търсенето на проституция, а не узаконяването ѝ. По целия свят, в пресата и в различни социални групи, противници на идеята осъждат Амнести. В Лос Анджелис протестите стигат чак до лобито на хотела, в който се провежда конференцията и, докато Муньоз се опитвала да влезе, една от участничките я пресрещнала и се разгневила силно когато Муньоз се опитала да ѝ обясни, че като бивша сексуална работничка тя поддържа предложението на Амнести. „Тя се съгласи да зачита правото ми да говоря“, казва Муньоз, „но когато започнах, това не се случи“. Жената и други участници крещели и се опитвали да ѝ попречат да изложи становището си. „Все пак аз разбирам защо всичко това е толкова трудно за тях“.

Муньоз се намира по средата на ожесточена битка около определенията и дори самото значение на секс-работата. В Съединените щати и по целия свят, множество секс-работници (названието, което активистите предпочитат е „проститутка“) се опитват да променят начините, по които те и работата им се възприемат и управляват. Те се борят против законовото статукво и социалните нрави, но също и срещу класическия феминизъм, който по традиция се съсредоточава върху спасяването на жените от сексуалната търговия, вместо да поддържа секс-работниците, които настояват за по-големи права. Но през последното десетилетие активистите от секс-професията успяха да си спечелят нови съюзници. Ако международната комисия на Амнести одобри финалната резолюция в подкрепа на декриминализацията през следващия месец[132], тя ще се присъедини към редица други организации, най-вече здравни, които успешно работят заедно със секс-работниците, за да предотвратяват разпространението на СПИН, особено в развиващите се страни. „Неотложността на мерките, свързани с борбата против СПИН наистина взриви доста много табута“, казва Катрин Мърфи, политическа съветничка на Амнести.

На сцената, облечена в бяла блуза, лицето ѝ обрамчено от очила и спусната кестенява коса, Муньоз, която е на 43, изглежда спокойна и решителна, докато разказва историята си пред микрофона. Започнала е да ескортира на 18, след като завършила средното си образование в Лос Анджелис. Намирала мъже в танцови клубове по няколко пъти седмично и правела секс за по сто долара в хотел или в техните жилища. Работела и като келнерка в ресторант, но ѝ харесвало да се чувства желана и да печели повече пари за облекло и развлечения. „Аз наистина, наистина обичах тази работа“, казва тя на публиката си от Амнести, повече от сто души. „Бях малко безразсъдна“. Същото безразсъдство я довело и до метамфетамина. Когато родителите ѝ разбрали, че ползва, я изпратили в рехабилитационна клиника. Престанала да ескортира и да взема дроги, намерила сериозен приятел. Когато станала на 24 връзката приключила и някъде по това време родителите ѝ продали къщата. Тя започнала да живее сама за пръв път. Наложило се да плаща наем и застраховка за колата, след което ескортирането се превърнало в основно средство за препитание. „Имах определена цел и сексът ми помагаше да я постигна“, казва Муньоз на публиката.

Но няколко години по-късно един друг бивш приятел, с когото все още била близка, започнал да се възползва от незаконното естество на работата ѝ. Отначало, разказва тя, я накарал да плати глобата за неправилното паркиране на колата му. След това започнал да изисква все повече пари, да ѝ диктува по кои времена да работи и кои клиенти да приема. Муньоз не изглеждала точно като жертва на трафикант; тя карала собствена кола, ходела на училище и плащала сама разходите си. Но, гледайки назад, тя вижда себе си като жертва на изнудване. „Понеже работата, която вършех, беше незаконна, той започна да ме изнудва. Заплашваше да каже на всички, включително и на семейството ми“.

Мъжът бил склонен към насилие и Муньоз успяла да се избави от него само с помощта на друг приятел, за когото след това се омъжила. Преследвана от мрачните спомени за това преживяване, през 2009 тя основала близо до местоживеенето си в Ориндж Каунти малка група за взаимопомощ, наречена Abeni, за да помага на други жени да се избавят от проституцията, както го направила тя. Няколко години по-късно Муньоз, която сега има четири деца, започнала да си позволява отново да си припомня по-ранния период от живота си, когато ескортирането ѝ служело като източник на приходи и дори стабилност. След известна вътрешна борба тя имала определена „криза на съвестта“, както я нарича сама, и започнала да съжалява за това, че решава сама кое е най-добре за клиентите на групата Abeni. Престанала да приема нови членове и след това я превърнала в една от първите групи в страната, които помагат на хората или да напускат секс-работата, или да я вършат с повече сигурност.

На конференцията на Амнести Муньоз разказва за убедеността си, че декриминализацията ще бъде от полза за много хора, като изведе сексуалната професия извън незаконната област. „Аз вярвам в освободения секс-работник“, казва тя. „Сама съм била такава. Но повечето хора в професията не са свободни. Напълно ОК е да говорим честно за всичко това“. Тя има предвид социалното и икономическо разделение вътре в професията. Активистите от движението на секс-работниците обикновено са добре образовани хора, които печелят стотици долари на час. Думите, които те използват, за да описват самите себе си – доминатрикс, фетишист, сенсуална масажистка, куртизанка, шугър бейби, курва, вещица, перверзник – много често изглеждат самоуверено-порочни.

Някои от грижите ѝ изглеждат доста отдалечени от онези на жените, които трябва да правят секс, за да оцеляват – примерно някоя майка, бореща се да закърпи наема или забегнала от къщи тийнейджърка. Хората в такива ситуации обикновено не наричат себе си „секс-работници“, нито пък се виждат като част от някакво движение. „Това не е нещо, за което хората, с които работим ние, биха говорили“, казва Деон Хейуд, директорка на афро-американския колектив за здравни услуги Women With a Vision в Ню Орлийнс. Някои от тях продават секс, казва тя, защото това им дава повече избор и по-добри доходи, за разлика от нископлатените работни места в бизнеси като Макдоналдс.

Защитниците на човешките права обикновено се концентрират върху ситуациите на хора в тежки житейски обстоятелства. „Като много други феминистки и аз съм раздвоена при въпроса за секс-работата“, казва Лиесл Гернтхолц, изпълнителна директорка на отдела за права на жените към Human Rights Watch – организация, която е приела становище за декриминализация още преди години. „Често става дума за жени, които имат изключително минимален избор. Дали бих желала да живея в свят, в който никой не е принуден да върши секс-работа? Разбира се, абсолютно. Но светът ни не е такъв. Така че вместо това искам да живея в свят, в който жените го вършат най-вече по собствена воля, по безопасни начини. В който, ако бъдат изнасилени от полицаи или клиенти, те могат да отправят обвинение и да бъдат сигурни, че то ще бъде обективно разследвано. Децата им няма да бъдат изхвърлени от училище, а хазяите няма да ги изхвърлят от квартирата“.

Амнести и Хюман райтс уоч, заедно с други групи, подкрепящи идеята за декриминализация – U.N.AIDS, the World Health Organization, the Global Commission on H.I.V. and the Law and the Open Society Foundations – признават, че сексуалната индустрия често е свързана с груби нарушения на човешките права, но според тях те могат да бъдат смекчени чрез законодателни промени. Според един анализ, публикуван миналата година в списание The Lancet, „декриминализацията на секс-работата би могла да има най-силно влияние върху хода на разпространение на епидемията от СПИН“, като подобри достъпа до кондоми и медицинско лечение. Правителствата могат да се концентрират по-добре върху задачите, свързани с преследване на трафиканти и малолетна проституция, ако престанат да преследват пълнолетните хора, вършещи това по собствен избор.

Това е прагматичен аргумент. Но движението на секс-работниците е свързано и със специфично идеологическо убеждение – увереността, че криминалното законодателство не трябва да бъда използвано в случая като инструмент за наказание или засрамване, тъй като секс-работата не е нещо безусловно неморално или унизително. Тя може дори да бъде автентично-феминистка. „Щом веднъж си го направил/а, то вече знаеш: ако се стигне до безизходица, аз разполагам с всичко, което ми е необходимо, за да оцелея“, казва Ана Саини, бивша секс-работничка, която в момента е активистка на каузата и следва право в Ню Йорк. „Това е нещо мощно“. Това гледище отправя силно предизвикателство към традиционния западен феминизъм, който третира комерсиалната секс-индустрия като грозен източник на сексуално неравенство.

Самите активисти са разпокъсана група. Те са част от множество малки и понякога конкуриращи се групи, които нерядко подлагат на съмнение мотивациите на отсрещната страна. Жените, които публично защитават идеята за декриминализацията, обикновено са бели. Цветнокожите жени твърдят, че за тях е по-трудно да си намерят публика; освен това те не желаят бели жени да говорят от тяхно име. Транс-жените също издигат подобни възражения. „Не разказвайте моята история в подкрепа на историята на някоя „отсамна“ [в смисъл „не-транс“] жена“, предупреждава ме Моника Джоунс, която е чернокожа и трансджендър. Тя е вършила секс-работа без никакви угризения, за да може да се издържа по време на следването си в Аризонския университет. „Ако искате да сте с мен, ще трябва да ми платите или да ми купите пръстен“, говори тя за партньорите си. Преди две години е приела да отиде на бар с непознат мъж, след което е осъдена за проституция; случаят ѝ става широко известен когато тя се противопоставя на присъдата, твърдейки, че просто е излязла за по една бира през онази нощ – и печели обжалването си.

Някои от опонентите на декриминализацията наричат себе си аболиционисти, съзнателно търсейки асоциации с борбата против робството, както и онази за равенство и граждански права [от 1960-те]. „Ако проституцията стане легална и мъжете могат да купуват телата на жени без да бъдат преследвани, това означава изключителна сексуализация на жените“, казва Ясмин Хасан, глобална изпълнителна директорка на Equality Now, група за права на жените, която се бори срещу трафикантството. „Те са сексуални обекти. Какво означава това за начина, по който се разглеждат професионалните жени? И ако жените станат сексуални играчки, които можете да си купите, помислете само за въздействието на всичко това върху отношенията между мъжете и жените, в брака и другаде“.

Съединените щати имат някои от най-радикалните по света закони срещу проституцията, с повече от 55,000 ареста годишно, около две трети от тях включващи жени. Цветнокожите жени се намират под най-голяма заплаха от арест. (В Ню Йорк те съставляват 85 процента от броя на арестите). Същото се отнася и за транс-жените, за които е по-вероятно да вършат секс-работа поради работна дискриминация. А петното, оставено от евентуално криминално досие, прави намирането на друга работа още по-трудно. В Луизиана преди пет години 700 души, много от тях цветнокожи и транс-жени, бяха записани в регистъра на сексуалните престъпници заради арести по обвинения в проституция. Women With a Vision, групата на Деон Хейуд, спечели през 2013 съдебно дело, чрез което те бяха премахнати от регистъра.

Понеже аболиционистите виждат тези жени като жертви, те по принцип се противопоставят на арестуването им. Но те биха желали да се продължи ползването на криминалното законодателство като оръжие за морално неодобрение, чрез преследване на мъжете-клиенти, заедно със сутеньорите и трафикантите – макар че този подход все пак оплита секс-работниците в законова мрежа.

Миналата година Коалицията против трафика на жени, една от аболиционистките групи, обвини Амнести, че поддържала „система на полов апартейд“, в която някои жени са „отделени за консумация на мъжете“ – в писмо с 400 подписчици, сред тях Глория Стайнъм, Лена Дънхам, Кейт Уинслет и Мерил Стрийп. Ана Саини, нюйоркската секс-работничка и активистка, е преминала през цяла гама от емоции – от усещането, че е била предадена от знаменитостите, до чувство за победа. „Те хвърлиха срещу нас цялата тази слава и знаменитост, но Амнести все пак продължава да върши онова, което е правилно“, казва тя. Битката се е превърнала, по думите на Лиесл Гернхолц от Хюман Райтс Уоч, „в най-противоречивия и разделителен въпрос в днешното женско движение“.

* * *

Разногласията сред американските феминистки по въпроса за продажбата на секс датират назад до 1970-те години. От едната страна се намираха радикалните феминистки като писателката Андреа Дворкин и адвокатката Катрин Маккинън. Това са ранните аболиционистки, които осъждат проституцията, заедно с порнографията и сексуалното насилие, като най-злокачествените и мощни източници на потисничество срещу жените.

Други феминистки, които наричат себе си „секс-позитивни“, виждат секс-работниците като хора, подкопаващи патриархата, а не като негови жертви. През 1973 една бивша кол-гърл [момиче на повикване] на име Марго Сейнт Джеймс основава в Сан Франсиско група на име Coyote [Койот], което е съкращение от „Call Off Your Old Tired Ethics“ [„Откажете се от тъпата си остаряла етика“]. Целта на групата е да се декриминализира проституцията, като вид феминистко действие. Койот започва да организира ежегоден „Курвински бал“ [Hooker’s Ball], на който проститутки и известни личности се срещат с политици и полицаи. Партито има огромен успех: през 1978 в залата Cow Palace, Сан Франсиско, се събира публика от 20,000 души, а Сейнт Джеймс пристига на гърба на слон.

Към 1980-те аргументите на Дворкин, осъждащи проституцията, се превръщат в част от мейнстрийма на феминизма, с подкрепата на Глория Стайнъм, която започва да отхвърля понятието „секс-работа“. Сейнт Джеймс и нейните последователки се оказват отхвърлени по периферията на феминизма.

Аболиционистите се включват активно в борбата против глобалното трафикантство на работна сила през 1990-те, макар че според повечето експертни оценки основният брой от жертвите на трафик са не толкова в областта на проституцията, колкото в онези на домашната помощ, селскостопанската или строителна работа. Аболиционистите желаят да се премахне традиционното законово разграничение между насилствената и доброволна проституция, като тя започне да се третира изцяло като трафикантство. През 1998 те се опитват да убедят Бил Клинтън – а също и Хилари Клинтън, която е почетна председателка на Съвета на жените към правителството на Клинтън – да възприемат тяхното широко определение при възприемане на международен договор за престъпността и федерален закон против трафикантството. Това е ударен опит за разширяване и втвърдяване на криминалното преследване – стратегия, която Елизабет Бърнстийн, социоложка, работеща върху изследването на секс-работата и трафикантството, определя като „затворнически феминизъм„. Аболиционистите „разчитат на стратегии, свързани със затворнически присъди като тяхно основно средство за ‚справедливост‘,“ пише тя през 2007. По време на правителството на Клинтън те губят битката. „Това бяха депресивни години“, казва Дона Хюз, аболиционистки настроена изследователка и професорка в университета Роуд Айланд.

Когато Джордж У. Буш е избран през 2000 г., Хюз и други аболиционистки оформят коалиция с различни религиозни групи, включително и евангелистки републиканци, за да лобират пред новия президент. Правителството на Буш субвенционира различни християнски групи като напр. Международната мисия за справедливост (IJM), за да им помага в опитите да спасяват момичета и жени в чужбина. IJM помага при полицейски обиски на бордеи в Камбоджа, Тайланд и Индия, извършвани от местните полиции, които трошат вратите на заведенията и ги атакуват по зрелищни начини, докато американски телевизионни екипи филмират в реално време. В Съединените щати върху IJM се излива дъжд от парични дарения.

Но местните групи за човешки права и защита на жените протестират срещу тази тактика. След някои от полицейските нападения на полицейски сили в Индия и Индонезия, момичета и жени са задържани в специални заведения, където са принуждавани да правят секс с полицаи, според един от бюлетините на Световната здравна организация, както и Глобалната коалиция за жените и СПИН (2005). Две години по-късно, когато IJM докладва, че в един бордей в Тайланд работят малолетни, полицията напада сградата и арестува жените, които, както се оказва, работят в сиропиталище.

Отчасти като резултат от лобирането на феминистки аболиционисти и евангелисти, през 2003 г. Конгресът забранява отделянето на федерални помощи за групи, които подпомагат трафикирането на жени и подкрепят „легализацията на проституцията“. През същата година президентът Буш отделя 15 милиарда долара за борбата против СПИН, но изисква всички получатели на помощи да подпишат документ за съгласие с борбата против проституцията. В резултат на това се стига до директен сблъсък между идеите за предотвратяване на СПИН и онези на аболиционистите. Бразилия отказва 40 милиона долара помощи от Америка. Sangram, организация за обществено здравеопазване и човешки права, която раздава безплатни кондоми в Сангли, квартал с проститутки в селска южна Индия, отказва да подпише документа и връща обратно американската помощ през 2005. „Раздавахме по 350,000 кондома месечно“, казва Меена Сешу, директорка на Санграм, която има магистърска степен по социално дело и е публикувала статии в The Lancet, като е получила специална награда от Хюман райтс Уоч. „Ще работите ли с хората или ще се опитате да им давате морални уроци? Това бяха нашите алтернативи по онова време.“

* * *

Настоящите дебати около естеството на секс-работата в Съединените щати често се представят като избор между две международни законови системи. Аболиционистите приемат онова, което сами наричат Шведски (или Северен) модел. През 1999, под изричния натиск на различни феминистки групи, шведският парламент прие Закона против купуване на секс, който обяви това действие за престъпление. Самата проституция не е обявена за престъпление, но новият закон постановява, че тя е „сериозна вреда както за отделните индивиди, така и за обществото“. Едно десетилетие по-късно Швеция обяви, че уличната проституция е намаляла с 50 процента, а следователно законът е бил много успешен. И макар че никой преди това не е събирал данни за уличната проституция, утвърждаваното намаление се превърна в основен аргумент за възприемането на системата, която преследва мъжете-купувачи, а не самите проститутки. Но онлайн-обявите за секс са се увеличили в същото това време, което кара изследователите да смятат, че малкият местен пазар се е изместил от улицата към места на закрито. Норвегия и Исландия възприемат шведския модел през 2009, а през последните две години Канада и Северна Ирландия са прокарали негови модифицирани версии.

Активистите на секс-работата отхвърлят този модел. „Хората си мислят, че шведската държава криминализира клиентите, а не нас, понеже се била грижела за нас, но това не е вярно“, казва Пай Якобсон, шведска секс-работничка, която е президентка на Глобалната мрежа на проектите за секс-работа. „Законът се грижи за това да защитава обществото, а на нас се гледа като на заплаха“. Някои секс-работници казват, че криминализирането на мъжкото поведение ги принуждава да поемат по-големи рискове. „Жени, които преди това работеха на улицата, си имаха сигурни места, където казваха на клиентите да ги закарат“, обяснява Якобсон. „Сега клиентите казват не, заради полицията, и искат да ги карат на някакви отдалечени места. Как може жената да бъде сигурна там?“ През декември една българска секс-работничка беше намерена брутално убита в изоставен паркинг на пристанището в Осло. Приятелките ѝ – също имигрантки от балканските страни, като много други жени, продаващи секс в Швеция и Норвегия – започнали да я търсят когато изчезнала. Но се обадили в полицията едва когато успели да открият тялото ѝ.

В Австралия е възприет законов модел, който е много различен от шведския. През 1999 австралийският щат Ню Саут Уейлс отменя криминалния закон против проституцията, с което дава свобода на доброволно съгласяващите се пълнолетни хора да купуват и продават секс, а на бордеите – да работят нормално като всички други бизнеси. (Други австралийски щати имат различни закони). Четири години по-късно Нова Зеландия приема закон за пълна декриминализация. Аболиционистите предсказват, че това ще доведе до взривно нарастване на проституцията. Но броят на секс-работниците си остава същия – около 6,000 в Нова Зеландия и малко повече в Ню Саут Уейлс. Употребата на кондоми сред секс-работниците е нараснала с 99 процента, според правителствените анкети. Секс-работниците в бордеите в Ню Саут Уейлс са на същите нива на депресия и стрес както жените от останалото население; тези нива обаче са далеч по-високи сред жените, които работят на улицата (много често те са и потребители на дроги).

Германия има подобна система, при която пазарът работи на две нива. В страната има около 400,000 секс-работници, като имигрантките сред тях много често работят нелегално и са заплашени от възможността за депортация. От друга страна, изискванията за получаване на лиценз са повишили разходите по създаването на бордей, в резултат на което са се появили множество секс-вериги и големи бизнеси, например един 12-етажен бордей в Кьолн. „Странното е колко индустриализирани са тези бордеи“, разказва Мей-Лен Скилбрей, професорка в университета Осло. „Те контролират жените, например чрез изисквания за редовни лекарски прегледи“. Това не е моделът, за който се борят секс-работниците, тъй като той ограничава автономията им.

Амнести прави разлика между законите в Германия (и Холандия, където секс-работата е легална, но се регулира от местните власти), и онези в Нова Зеландия и Австралия, които „оставят по-голям контрол в ръцете на секс-работниците, които действат самостоятелно и сами контролират работните си места“. Мелиса Фарли, психоложка и изследователка с аболиционистки убеждения, отхвърля всички тези модели. „Държавата функционира като сутеньор, събира данъци, които за мен са кървави пари“, пише тя в един имейл от декември миналата година. В последното достъпно за мен правителствено изследване в Нова Зеландия от 2008, направено сред 770 секс-работници, повечето от тях казват, че не биха съобщили в полицията случаи на насилие, което според изследователите е свързано с тяхното усещане за стигма. Фарли вижда в това доказателство, че „навсякъде, където съществува проституция, вредата върви ръка за ръка с нея, независимо от законовия статус“.

За Амнести всичко това означава, че легализацията не функционира по натискане на някакво „копче“ – за да се променят [обществените] настроения е необходимо време. Но налице са признаци, че всичко това се случва: в същото новозеландско изследване от 2008, 40 процента от интервюираните казват, че изпитват усещане за другарство и съпринадлежност, което подсказва, че отношенията между хората от самата професия може да предоставят нещо като противосредство срещу стигмата.

* * *

Как би изглеждала евентуалната декриминализация в САЩ, ако движението за права на секс-работниците би имало успех? Трудно е да се приложат каквито и да било уроци от други страни. Някои от активистите смятат, че най-добрият начин да се разбере е да се започнат ограничени експерименти на местни нива. „Трябва ви поне едно място, на което да опитате“, казва Мег Муньоз, като дава за пример легализацията на марихуаната в Колорадо. Не е ясно обаче къде трябва да бъде това място; населението на Сан Франсиско отхвърли тази идея във всенародно допитване през 2008.

Поне засега опитите за законови реформи в САЩ са доминирани от аболиционистките идеи за наказване на мъжете и третиране на жените като жертви. В Сиатъл например има изместване на политиките към все по-чести арести на мъже-клиенти и свързване на жените-работнички със социални служби. Но секс-работниците, с които разговарях из цялата страна, поставят под силно съмнение представата за това как наказването на клиентите би направило животите им по-добри; те въпреки това ще трябва да участват в незаконни парични обмени и да имат нещо за криене. Някои от тях казват, че ако не биха имали нужда да се крият, те сами биха помагали на полицията да издирва малолетните участници в бизнеса и трафикантите.

Традиционният феминистки аргумент против декриминализацията е, че узаконяването на проституцията ще навреди на жените, като доведе до още по-голямо сексуално неравенство. Аргументът на правозащитниците е, че то ще направи животите на секс-работниците по-добри и по-сигурни. В борбата между различните гласове и мнения, движението за права на секс-работниците е вид бунт срещу наказанието и посрамването. То изисква респект към една група, която рядко го е получавала и която настоява, че да се помогне на хората реално може единствено ако те бъдат уважавани.

Емили Бейзелън (род. 1971) е американска журналистка и постоянен автор на The New York Times Magazine, както и старша изследователка към Yale Law School. Журналистическата й работа е фокусирана върху въпросите на правото, жените и семейните проблеми.

Но от друга страна…

Автор(и): Деляна Попова

Преди да се каже „не“ на регулацията на проституцията, България би трябвало да чуе и обратните аргументи

Дългогодишният феминистичен спор за подхода към проституцията и въпроса дали една жена може да я упражнява доброволно има две страни.

В духа на аболиционистката феминистична традиция, която води началото си от XIX век, международната неправителствена организация, Коалиция срещу трафика на жени (CATW) счита, че проституцията поругава човешките права и поробва жените. По силата на това разбиране жените, които продават сексуслуги, са по дефиниция насилени и излъгани. Така въпросът за „съгласието“ на жената се приема за ирелевантен, а всички въвлечени в проституцията жени се считат за жертви на бедност и (мъжко) насилие. Това е първата страна.

Именно тя беше твърдо застъпена г-жа Джанис Реймънд, съдиректор на международната организация Коалиция срещу трафика на жени, интервю с която „Капитал“ публикува в своя брой 41. В него г-жа Реймънд твърди, че всяка жена, работеща в сферата на сексиндустрията, е жертва на трафик и пледира за криминализирането на купуването на сексуслуги в България по примера на „прогресивна“ Швеция. Така незапознатият с темата читател лесно би сложил знак на равенство между понятията трафик на хора и проституция.

Другата страна в спора е представена от организацията Глобален алианс срещу трафика на жени (обединяваща повече от 80 организации по света). Тя прави ясно разграничение между насилствена и доброволна проституция и се бори за правата и социалното включване на работещите в този сектор.

Провелата се в началото на октомври в България конференция „Трафикът на жени – правни и институционални механизми на противодействие“, на чието откриване присъстваха представители на най-високо правителствено ниво от българска страна, представи аргументите само на едната страна. Тази конференция представи гледната точка и интересите на САЩ и Швеция, двете страни, активно лобиращи за изкореняване на проституцията на международно ниво.

Преди да се каже „не“

на регулацията на проституцията като необходимо средство в борбата с трафик на хора обаче, в България би трябвало да се чуят мненията и на двете страни.

Ако воденият от десетилетия международен диспут за проституцията има своите про- и контра- на политическо, социално и дискурсивно ниво, легитимирането му в контекста на борбата с трафика на хора е подвеждащо както по отношение разбирането на феномена трафик, така и по отношение адресиране действителните нужди на (потенциалните) жертви.

Поставянето на равенство между трафик на хора и проституция не е в интерес нито на работещите в проституцията жени, немалка част от които не желаят да бъдат приемани като жертви, нито на жертвите на трафик, в чийто интерес е легализирането на техните права в контекста на трудовата миграция.

Проституцията и трафикът на хора са две различни социални явления, които изискват различни правни подходи. Що се отнася до проституцията, законодателят в определена държава би трябвало да вземе под внимание редица фактори от социално, икономическо и културно естество, ако иска легализирането, съответно криминализирането на този вид бизнес да работи на практика. В този смисъл нито подходът на Швеция, избрала пътя на забраната, нито този на страни като Холандия или Германия, избрали пътя на легализацията, биха били непременно ефективни в контекста на България. Що се отнася до проблема трафик на хора обаче – законовите мерки за борба с явлението на отделните държави са обвързани със спазването на международни стандарти и задължения към човешките права, които всяка страна би трябвало да прилага, за да може успешно и ефективно да допринесе за изкореняването на този поругаващ човешките права феномен.

Трафикът на хора е комплексен и динамичен проблем, който засяга както жени, така и мъже и деца, експлоатирани и в други сфери на икономиката – строителство, селско стопанство, сферата на домашните услуги. Предполага се, че техният брой e по-висок от този на експлоатираните жени (и мъже между впрочем) в миграционната проституция. Тези форми на трафик остават слабо изследвани, тъй като засягат чувствителни за правителствата на страните на дестинация политически теми, свързани с нуждите на трудовия пазар от евтина работна ръка и липсата на механизми за защита правата на (недокументираните) трудови мигранти, които и до днес биват криминализирани и преследвани като нарушители на закона. Нещо повече, представяйки проблема като форма на „нелегална миграция“, редица западни страни използваха възможността да затегнат граничния контрол и миграционните си политики под мотото „ако няма миграция, няма трафик“. По същата логика, разглеждайки „трафика на хора“ като проблем, неразделно свързан с проституцията, редица аболиционистки организации продължават да лобират за забрана на проституцията под мотото „ако няма проституция, няма трафик“. Въз основа на опита от изминалите години, който показа, че едностранното прилагане на рестриктивни политики не е преграда за трафика на хора и дори го стимулира, днес редица страни от Европейския съюз обмислят либерализиране на миграционните си политики чрез въвеждане на схеми за регулирана трудова миграция, както и регулиране на отделни сектори в сексиндустрията. В основата на този по-комплексен и по-нюансиран подход е разбирането, че в своята същност трафикът на хора не е продукт на нелегалната имиграция или проституцията, а е явление, което има своите корени в структурните неравенства, в неприлагането на принципа на свободно движение и труд и в липсата на защитни механизми, които да предпазват както легални, така и нелегални мигранти от експлоатация.

Дали легализирането, съответно криминализирането на проституцията има директен ефект върху трафика на хора, може да се проследи в случая на Швеция и Германия, чиито законодателства са пример за

Двата крайни подхода

в третирането на проституцията днес. Законите съответно за забрана на проституцията (в Швеция) и за легализирането ѝ (в Германия) са сравнително нови и са продукт на специфичната социална ситуация и политически климат в двете страни.

Въведеният през 2002 г. в Германия Закон за регулиране на проституцията заменя старото законодателство в тази сфера, в което проституцията беше дефинирана като неморално деяние и нарушение на обществения ред. Новият закон e неутрален към проституцията като социален феномен, a oсновното намерение, декларирано от законодателя, е да подобри правната ситуация на проституиращите жени и по този начин да намали възможностите за експлоатация и злоупотреби от трети страни, типични в тази сфера на дейност. Както преди, така и сега сводничеството остава подсъдимо в Германия. Макар и конкретните резултати от въвеждането на закона засега да са по-ниски от очакваните, оценката на практиците, работещи в тази сфера е, че от социална гледна точка законът има по-скоро положителен ефект върху уязвимите групи. Според доклада на немското правителство от януари 2007 г. за ефекта на новия закон няма данни за каквото и да било негативно влияние на закона по отношение трафика на хора.

Въпреки добрите оценки на институционално ниво да се говори за положително влияние по отношение трафика на хора на законодателствата както в Швеция, така и в Германия е пресилено.

Това, че след криминализирането на купуването на сексуслуги проституцията по улиците на Швеция почти изчезва, не е индикатор за реалните нива на проституция в страната. От оповестените до момента доклади на специализирани служби и неправителствени организации, ангажирани в тази сфера, става ясно, че проституиращите жени са променили начините за връзка с клиентите, като все повече прибягват до интернет или мобилни телефонни връзки. Не е за подценяване фактът, че с криминализирането на клиентите се прекъсва понякога единствената възможност на трафикирани жени за бягство и връзка с външния свят. Според полицейските статистики в Германия например мнозинството от регистрираните случаи на трафик в страната става по сигнал на самите жени или техните клиенти. Особено показателно за ефекта на закона в Швеция върху трафика на хора е установеното увеличение на броя на купувачите на сексуслуги в съседни страни (балтийските страни, Финландия и Дания).

Ако трябва да заключим, въпросите за правния статут на проституцията и феномена трафик на хора не са пряко свързани. В действителност дебатът относно връзката между проституция и трафик на хора отвлича вниманието от истинските нужди на засегнатите хора и техните права и обслужва други интереси. Нещо повече, полемиката на този дебат генерализира опита на трафикираните жени, както и този на жените, ангажирани в сексиндустрията, и позволява с грубо скроени щампи да пледираме за политики и решаване на проблеми, зад които стоят много различни хора с нееднозначни лични съдби.

Деляна Попова е експертка към международната организация по миграция (IOM), Германия.

Коментари (1)

- 17-10-2016|Николай Колев

За пръв път да прочета една изключително мъдра мисъл, цитирам:“В този смисъл нито подходът на Швеция, избрала пътя на забраната, нито този на страни като Холандия или Германия, избрали пътя на легализацията, биха били непременно ефективни в контекста на България.“ За съжаление това се отнася и за по-делнични норми, „транспонирани“ с депутатски „хъс“ в българското законодателство! След което започва голямото чудене от неработещи закони…

Барак Обама за технологиите и връзките им с политиката

Автор(и): Барак Обама, Скот Дадич, Джои Ито

Трудно е да си представим някоя друга технология, която през следващите 50 години ще оформи света ни в по-голяма степен от изкуствения интелект. В хода на машинното самообучение, което позволява на компютрите ни да учат сами, се появяват множество нововъведения, вариращи от сферите на медицинската диагностика до автомобили, които се управляват сами. Но заедно с тях се появяват и множество нови грижи, Кой ще контролира тези технологии? Ще ни отнемат ли те работните места? Опасни ли са? Президентът Обама, в компанията на директора на световноизвестната Медийна лаборатория към Масачузетския институт по технологии (МИТ) Джои Ито и журналиста Скот Дадич, обсъжда някои важни за всички ни аспекти на тази проблематика.

Скот Дадич: Благодаря и на двама ви, че сте тук. Как върви денят ви, господин президент?

Барак Обама: Плътно. Продуктивно. Нали разбирате, някоя и друга международна криза…

Дадич: Искам да концентрирам разговора ни около темата за изкуствения интелект (ИИ), който се превърна от научна фантастика в реалност, променяща животите ни. В кой точно момент осъзнахте, че епохата на реалния ИИ е настъпила?

Обама: Най-общото ми наблюдение е, че той се просмуква в животите ни по най-различни начини, а ние просто не ги забелязваме. Част от причините за това се крият във факта, че начините, по които си представяме ИИ, са оцветени от популярната култура. Има едно важно разграничение (вероятно добре познато на мнозина от вашите читатели), между общия ИИ и специализирания ИИ. В научната фантастика ние слушаме най-често за общия ИИ, нали? Компютрите започват да стават по-умни от нас и евентуално стигат до извода, че ние не сме чак толкова полезни, а след това или ни дрогират, за да ни държат тлъсти и щастливи, или ставаме част от Матрицата. Собственото ми впечатление, базиращо се на разговорите с основните ми научни съветници е, че ние сме на достатъчно далечно разстояние от това. Но си струва да се мисли за него, понеже то разширява въображението ни и ни кара да мислим по въпросите на избора и свободната воля, които всъщност имат сериозни отражения върху специализирания ИИ, тоест използването на алгоритми и компютри за изпълняване на все по-сложни задачи. Специализираният ИИ навлиза във всички аспекти от животите ни, от медицината и транспорта до начините, по които се разпределя електричеството – и той обещава да създаде една несравнимо по-продуктивна и по-ефективна икономика. Ако бъде направляван по подходящ начин, той може да създаде огромно благоденствие и нови възможности. Но с него са свързани и определени негативни страни, които ще трябва да обмислим, за да не елиминираме работни места. Той би могъл да увеличи неравенството. Би могъл да намали работните места.

Джои Ито: Това може и да подразни някои от студентите ми в МИТ, но една от грижите ми е, че това винаги е била област, в която се е подвизавала една банда, съставена предимно от момчета, най-вече бели, които изграждат основната компютърна материя около ИИ и се чувстват по-добре когато разговарят с компютри, отколкото с реални човешки същества. Много от тях живеят с усещането, че ако биха могли да реализират тази научна фантастика, общия ИИ, няма да ни се налага да се занимаваме повече с объркани неща като политика и общество. Те мислят, че машините просто ще решат всички тези проблеми вместо нас.

Обама: Да, така е.

Ито: Но те подценяват трудностите, а аз живея с усещането, че тази е годината, в която компютърният интелект се превръща в нещо повече от проблем на компютърните науки. Всички трябва да разберат, че начините, по които ИИ се държи, са важни. В Медийната лаборатория ние използваме понятието разширен интелект[133]. Защото реалният въпрос е как да вградим обществени ценности в ИИ.

Обама: Когато разговаряхме преди доста време, Джои използваше примера на самоуправляващите се коли. Тази технология е по същество вече тук. Ние разполагаме с машини, които могат да вземат куп бързи решения и драстично да намалят пътните катастрофи, да повишат ефективността на транспортната ни мрежа, както и да помогнат при решаването на проблеми като емисиите на въглероден двуокис, които причиняват затоплянето на планетата. Но Джои направи едно много елегантно възражение, което е, „А какви ще са ценностите, които ще внедрим в колите си?“ Ще има най-различни решения, които трябва да се направят, и класическият проблем е: добре, даже и ако колата се управлява сама, вие можете да се намесите и да спасите живота на някой пешеходец, но пък в резултат да се блъснете и да убиете себе си. Това е морален въпрос. Кой ще определя тези правила?

Ито: Когато разигравахме дилемата за трамвайната мотриса[134], установихме, че повечето хора харесват идеята да се пожертват шофьора и пътниците, за да се спасят повече хора. Освен това казаха, че никога няма да купят самоуправляваща се кола. [Смее се].

Дадич: И, щом вече навлизаме в полето на тези етически въпроси, то каква е ролята на правителството?

Обама: Начинът, по който аз виждам регулативните структури в процеса на появата на ИИ е, че на ранните фази от развитието на технологиите трябва да се позволява да разцъфтяват хиляди цветя. А правителството трябва да добавя сравнително лек контрол, да инвестира масивно в изследователска работа и да прави всичко възможно за преливане между сферите на базисните и приложните изследвания. А когато технологиите започнат да се разрастват и съзряват, то и проблемът за внедряването им в съществуващите регулативни структури става по-труден, тоест правителството трябва да се намесва повече. Не винаги, за да принуждава технологиите да се вместват в съществуващите рамки, а за да прави така, че регулациите отразяват възможно най-широка ценностна база. Инак може и да установим, че поставяме в неизгодна ситуация определени хора и групи.

Ито: Не знам дали сте чували за движението за неврологично разнообразие, но Темпъл Грандин[135] говори много за това. Тя казва, че Моцарт, Айнщайн и Тесла, всички те щяха да бъдат считани за аутисти, ако живееха в наши дни.

Обама: Да, може и да са били в спектъра.

Ито: Именно, в спектъра. И ако бихме били в състояние да елиминираме аутизма и направим всички хора „невро-нормални“, то готов съм да се обзаложа, че един куп хлапета от МИТ нямаше да бъдат каквито са. Един от проблемите, независимо дали говорим за аутизма или за разнообразието изобщо, се състои в това кога можем да оставяме пазарът да решава. Макар че сигурно не бихте си пожелали Айнщайн като ваше дете, то и думите „Ами, искам просто едно нормално дете“ едва ли водят до максимална обществена полза.

Обама: Това ни води до по-големия въпрос, с който се борим през цялото време, когато става дума за ИИ. Част от онова, което ни прави хора, са чудатостите. Те са мутациите, неудачниците, грешките, които създават изкуство или ново изобретение, нали? Трябва да приемем, че ако една система е перфектна, тя е и статична. А част от онова, което ни прави живи, се състои в това, че сме динамични и че се изненадваме. Едно от предизвикателствата, за които ще трябва да мислим, е къде и кога точно трябва да очакваме нещата да функционират именно по начина, който се очаква, без изненади.

Дадич: Когато говорим за разширения интелект в смисъла, отнасящ се до правителството, частния бизнес и академичните среди, то къде би трябвало да се намира центърът на тези изследвания, ако изобщо би могло да има център?

Ито: Аз мисля, че МИТ сигурно ще твърди, че [центърът] трябва да бъде в МИТ. [Смее се.] В исторически план това вероятно биха били група хора от академичните среди, подкрепяни от правителството. Но в момента повечето то лабораториите за милиарди долари са в ръцете на бизнеса.

Обама: Ние знаем хората, които ги финансират и, ако разговаряте с Лари Пейдж или други като него, то общата им умонагласа, по разбираеми причини, е „Последното нещо, от което имаме нужда, е някаква група бюрократи, които да ни забавят, докато преследваме еднорога там навън“.

Част от проблема, който наблюдаваме, се състои в това, че общият ни ангажимент за базисни изследвания, като общество, е намалял. Доверието ни в колективното действие е подкопано, отчасти вследствие от идеология и реторика.

Аналогията, която все още използваме, когато стане дума за големи технологически постижения, дори и петдесет години по-късно, е полетът до Луната. А някой ми припомни наскоро, че космическата програма е била само половин процент от Брутния национален продукт. Това не звучи като много, но в днешни долари това биха били 80 милиарда долара, които бихме харчили ежегодно… за ИИ. В момента харчим може би по-малко от милиард. Това със сигурност ще се ускори, но част от нещата, които ще трябва да разберем е, че ако бихме желали ценностите на една разнообразна общност да бъдат въплътени в тези новаторски технологии, то правителственото финансиране ще трябва да бъде част от тях. И че ако правителственото финансиране не бъде част от процеса, то всички тези въпроси, които Джои повдига – за ценностите, въплъщавани в тези технологии – ще бъдат потенциално изгубени или поне недостатъчно дебатирани.

Дадич: Засягате едно особено интересно напрежение, за което е писал Джои: разликата между новаторството, което се случва по периферията и новаторството, което се случва в нещо от рода на космическата програма. Как бихме могли да направим така, че прокарването на всички тези идеи действително да се случи?

Обама: Опитах се да подчертая, че само от факта, че правителството финансира и помага да се събират данните, още не следва, че крием нещо или че само военните го имат. Нека ви дам един много конкретен пример: част от нашия проект в областта на прецизната медицина се състои в събирането на достатъчно голяма база данни с човешки геноми, събрана от достатъчно разнообразна група американци. Но вместо да даваме пари на Станфорд или Харвард, където те държат [за себе си] собствените си данни, сега ние имаме цялата тази генетична база, до която всеки има достъп. Има общ набор от ценности, обща архитектура, които осигуряват, че този вид изследвания се споделят, а не се използват от и облагодетелстват само една група.

Дадич: Но тук със сигурност има някои рискове. Чували сме от хора като Елон Маск и Ник Бостром[136], които са загрижени от потенциалната възможност ИИ да надмине нашата способност да го разбираме. Докато се движим напред, как да мислим за тези страхове, като се опитваме да защитаваме не само себе си, но и човечеството като цяло?

Обама: Позволете ми да започна с онова, което според мен е една далеч по-належаща грижа – че това е проблем, който може да бъде решен в категорията на специализирания ИИ, и че трябва да внимаваме с него. Ако имате компютър, който може да играе ГО – много сложна игра с множество вариации – то създаването на алгоритъм, който ви позволява да постигате максимални печалби на нюйоркската борса най-вероятно не е много далеч. И ако даден човек или организация стигнат дотам първи, те биха могли да съборят пазара на акциите много бързо, или поне биха могли да повдигнат въпроси относно честността на играта по финансовите пазари.

А освен това би могло да има алгоритъм, който казва, „Иди и проникни в базата с атомните кодове и разбери как да се пуснат някои ракети“. Ако това е единствената му задача, ако той се самоподобрява и е наистина ефективен, то получавате проблеми. Моите указания към националния екип по сигурността са, не се безпокойте толкова много за машините, които ще завладеят света. Безпокойте се от възможността не-държавни или просто враждебни действащи лица да проникнат в системите – и в този смисъл те не са кой знае колко по-различни от останалата работа по кибер-сигурността, която вършим в момента. Това просто означава, че трябва да бъдем по-добри, защото хората, които биха могли да пуснат в ход тези системи са много добри в наше време.

Ито: По принцип съм съгласен. Единствената ми уговорка е, че все пак има някои хора, които смятат, че шансът да се появи ИИ от общ вид през следващите десет години е доста висок. Но според мен за да се стигне до това ще има нужда от дузина или две най-различни [научни] пробиви. Така че може да се наблюдава кога точно се случват тези пробиви.

Обама: И ви трябва само някой, който да седи достатъчно близо до кабела. [Смее се.] Видите ли да се случва нещо такова, дърпайте щекера от контакта, а?

Ито: Важното е да се намерят хората, които искат да използват ИИ за добро – общности и лидери – и да се намерят начини да им се помага.

Обама: В традиционния смисъл, когато мислим за сигурност и самозащита, ние мислим в категориите на брони или стени. Аз обаче започвам все повече да мисля в категории като вируси и антитела. Част от причините, поради които кибер-защитата продължава да е толкова трудно нещо, се състои в това, че опасността идва не от няколко танка, които пълзят към вас, а от цял куп системи, които са уязвими за проникване на вируси. Това означава, че трябва да мислим другояче за сигурността си, да правим други инвестиции, които може и да не са толкова секси, но в края на краищата могат да се окажат изключително важни.

Прекарвам доста време в тревоги, свързани с неща като епидемиите. Не можете да построите стени срещу следващия смъртоносен грипен вирус, който може да се донесе до бреговете ни. Вместо това трябва да можем да създаваме структури, които да изграждат системи на здравеопазване по всички части на света, да включват механизми, които да ни предупреждават когато се появява нещо, така че да имаме бързи протоколи и организации, с чиято помощ да правим много по-умни ваксини. Така че, ако вземете даден модел на здравеопазване и си помислите как бихме могли да работим, нали разбирате, по проблемите на кибер-защитата, то много неща могат да се окажат изключително полезни при обмислянето на заплахите, свързани с ИИ.

Ито: И само още едно нещо, което ми се струва интересно, когато започнем да мислим за микробиома [микроорганизмите, които ни обитават, бел. пр.]. Има много свидетелства в подкрепа на идеята, че пускането на добри бактерии, които да се борят срещу лошите бактерии, е напълно възможна стратегия.

Обама: Абсолютно. Все още не позволявам на Съни и Бо[137] да ме ближат, защото, докато ги разхождам по страничната поляна, някои от нещата, които те намират и дъвчат, просто не ги искам, хм. [Смее се.]

Ито: Трябва да преосмислим значението на думата „чист“ – и тук няма особено голяма разлика дали говорим за кибер-защита или национална сигурност. Според мен идеята, че могат да се издават стриктни заповеди и да се елиминира всеки възможен патоген е малко трудна.

Дадич: Съществува ли риск всичко това да създаде някакъв нов вид оръжейна надпревара?

Обама: Според мен няма съмнение в това, че създаването на международни норми, протоколи и механизми за проверка на кибер-сигурността изобщо, и на ИИ по-специално, се намира още в детска възраст. Проблемът е толкова интересен отчасти и поради това, че разделителната линия между защита и нападение е толкова неясна. А във време, когато има толкова голямо недоверие в правителството, това прави нещата трудни. Когато по цял свят имате страни, които считат Америка за водещата кибер-сила, то е време за нас да кажем, „Готови сме да се самоограничим, ако и вие сте готови да ограничите себе си“. Предизвикателството тук е, че най-сложните държавни играчи – Русия, Китай, Иран – не винаги споделят същите ценности и норми като нас. Но ще трябва да представим това като международен въпрос, ако бихме искали да бъдем ефективни.

Ито: Мисля, че живеем в златен период, в който хората искат да разговарят едни с други. Ако можем да направим така, че финансирането и енергията отиват в подкрепа на откритото споделяне, то има множество положителни ефекти.

Обама: Мисля, че Джои е напълно прав и това е причината, поради която свикваме цяла серия от срещи с всички, които се интересуват от това. Едно от нещата, за които не сме говорили чак толкова много, и към което искам отново да се върна е, че наистина трябва да помислим за икономическите импликации. Защото повечето хора в наше време не се тревожат особено много от въпроса за това кога машините ще ни задминат [the singularity]. Те се тревожат от неща като „Кога ли работата ми ще бъде взета от някоя машина?“

Аз клоня към оптимистичната страна – в исторически план ние сме абсорбирали множество нови технологии и хората обикновено откриват, че се създават нови работни места, или емигрират, и стандартите ни на живот по правило се повишават. Наистина, в момента може и да се намираме в малко по-различен период, поради всеобщата приложимост на ИИ и други технологии. Висококвалифицираните хора се оправят добре в тези системи. Те са в състояние да упражняват талантите си, могат и да работят с машините по начини, които разширяват обхвата им, продажбите, продуктите и услугите им.

Зле платените, нискоквалифицирани индивиди стават все пò и по-заменими. Работните им места може и да не бъдат отнети, но заплатите им не се увеличават. И ако бихме искали да направляваме успешно този преход, то ще трябва да имаме обществен разговор по въпроса. Как подготвяме хората, как правим така, че икономиката продължава да включва всички, при условие, че произвеждаме повече от всякога, но все пò и по-голяма част от продукта отива в ръцете на малка групичка на върха? Как да осигурим на хората доходи, достатъчни за нормален живот? И какво означава всичко това от гледна точка на подкрепата за неща като изкуствата и културата, или осигуряване на грижа за [военните ни] ветерани? Социалното тяло трябва да абсорбира тези нови технологии, икономическите ни модели – също.

Ито: Всъщност е напълно непредвидимо кои работни места се оказват заместени, защото, обзалагам се, ако бихте имали компютър, който разбира медицинската система, който е много добър в диагностиката и подобни неща, то медицинската сестра или аптекарят вероятно са много по-малко застрашени от лекаря – те са по-малко скъпи. Всъщност има множество висококвалифицирани работи – примерно адвокати или одитори – които може и да изчезнат. Докато голяма част от работните места в сектора на услугите, изкуствата, както и всички занятия, за които компютрите не са много подходящи, едва ли ще бъдат заменени. Не знам какво мислите за всеобщия минимален доход[138], но когато наблюдаваме как хората постепенно биват заменяни, то се появява и тази идея, че можем да погледнем към други модели – примерно академичните среди или изкуствата, където хората имат цели, не директно свързани с парите. Мисля, че един от проблемите е това общо мислене, „как може да си умен, когато нямаш пари?“ В академичните среди аз виждам множество умни хора без пари.

Обама: Отново сте прав – именно това е, което имам предвид когато казвам, че трябва да преоформим социалното тяло. Сега, дали точно идеята за всеобщия доход е правилният модел – дали тя ще бъде приета от широка маса хора? – това е дебат, който ще имаме през следващите 10 или 20 години. Имате право и когато казвате, че работните места, които ще бъдат изместени от ИИ не са просто нискоквалифицирани; те могат да бъдат и висококвалифицирани, но свързани с повторяеми действия, които могат да се извършват от компютри. Несъмнено е обаче, че с все по-широкото внедряване на ИИ и потенциалното забогатяване на обществото, връзката между производство и разпределение, тоест колко работите и колко получавате, става все пò и по-размита – компютрите вършат все по-голяма част от работата. А като следствие от това ние трябва да вземем някои трудни решения. Недоплащаме учителите, въпреки факта, че това е истински трудна работа, много трудна за вършене от компютри. Така че се нуждаем от преоценка на нещата и хората, които ценим и за които сме съгласни да плащаме повече колективно – били те учители, медицински сестри, придружители на стари хора, майки или бащи, които се грижат за децата вкъщи, артисти, тоест всички неща, които са неизмеримо важни за нас точно сега, но не са поставени особено високо на стълбицата на обществения авторитет. Това е разговор, който ще трябва да започнем.

Дадич: Господин президент, коя технология според вас ще помогне най-много при справянето с предизвикателствата, които самият вие виждате в управлението?

Обама: Има доста неща, които трябва да направим, за да стане управлението по-удобно за ползване, примерно да направим изпращането на данъчния формуляр поне също толкова лесно, колкото е поръчването на пица или купуването на самолетни билети. Независимо от това дали става дума за насърчаване на хората да гласуват или измъкването на Големите данни от сянката, така че да могат да се ползват по-лесно – има огромно количество работа, която трябва да се свърши, за да се довлекат федералното и местните правителства до 21 век. Пропастта между броя на талантливите хора, работещи във федералното правителство и в частния бизнес всъщност изобщо не е чак толкова голяма. Но технологическата пропаст е масивна. Когато за пръв път дойдох тук [в Белия дом, бел. пр.], винаги си представях Командната зала като нещо супер-страхотно, като Том Круз в Minority Report, където движеше различни данни с ръцете си. Нещата обаче изобщо не са такива. [Смее се.] Особено когато се стигне до преследване на терористи някъде по другата страна на Земното кълбо, филмите винаги представят някакви всемогъщи инструменти, които уж вече имаме, а всъщност… всъщност те изобщо не са тук и [правителството] е драстично зле финансирано, не добре конципирано.

Що се отнася до по-широки въпроси, свързани с технологиите, аз съм твърд привърженик на идеята, че ако успеем да се справим със затоплянето на климата, ако съумеем да натиснем спирачките и разберем как да избегнем двуметровото повишаване на океанското ниво, то човечеството ще се справи с останалите предизвикателства. Настроен съм силно оптимистично. Свършили сме вече доста работа, но имаме да извървим още много дълъг път.

Правилното разбиране на това как трябва да се регулира Интернет по начини, които са обозрими, прозрачни и сигурни, които ни позволяват да хващаме злодеите, но и не дават на правителството толкова много власт над животите ни, че да се превърне в инструмент за потисничество – ние все още работим над всичко това. Някои от проблемите са технологически – добър пример в тази връзка е кодирането на информация. Срещал съм се и с либертарианци, и с хора от службите за национална сигурност, много пъти. И проблемът всъщност се оказва изключително заплетен, защото никой не е в състояние да ми даде истински добър отговор на въпроса как да помирим скритите противоречия в някои от тези въпроси.

И тъй като това е граничен въпрос, то може би последното нещо, което би трябвало да спомена е, че аз си оставам голям фен на космическите програми. А работата по това как да направим така, че да се придвижим към следващото ниво на космически пътешествия е нещо, което сериозно недофинансираме. Частният сектор върши доста добра работа, защото все повече измества правителственото финансиране в някои от сферите на „Хайде сега, защо пък не?“, на лудешките идеи. Когато мислим за космически полети, ние все още си представяме онези химически реакции, които използвахме по времето на полетите на Аполо. Петдесет години по-късно вече изглежда, че имаме нужда от сериозен пробив в тази област (не знам дали вече разполагаме с дилициеви кристали[139]).

Дадич: Разбирам, че сте фен на Стар Трек. Това беше филмов сериал, вдъхновен от едно утопично разбиране за технологиите – кое от всичко това оформи собственото ви разбиране за бъдещето?

Обама: Умирах си за Стар Трек когато бях дете. Филмите бяха винаги толкова хубави. Онова, което направи поредицата да устои на времето беше, че всъщност в нея не става дума за технологии. Темата тук са ценности и отношения. Което обяснява успеха ѝ, въпреки принципно слабите специални ефекти (примерно, кацат на някоя планета и вие ги гледате как се движат между скали от картон). [Смее се.] Но това нямаше значение, тъй като в сериите ставаше дума за споделяна човечност и вяра в способността ни да решаваме проблеми.

Един скорошен филм въплъщава същия този дух – Марсианецът. Не защото има някакъв сложен сюжет, а защото показва как група от най-различни хора се опитва да реши проблем. При това те влагат много изобретателност и здрава работа, изпълнени са с увереност, че ако там някъде има решение, то ще го намерим. Това е, което обичам най-много в Америка и то е причината, поради която тя продължава да привлича хора от целия свят, въпреки всички предизвикателства, пред които сме изправени – този дух на „О, ще го измислим някак“. Онова, което ценя най-много в науката е тази представа, че можем да го измислим. Е, ще опитаме ето това – а ако не проработи, ще разберем защо не работи и ще опитаме нещо друго. И ще се радваме на грешките си, защото това ще ни научи как в края на краищата да прещракаме нещото, над което се блъскаме. И ако някога изгубим този дух, то ще изгубим най-важното за Америка, пък и за човека изобщо, според мен.

Ито: Напълно съм съгласен – аз също обичам оптимизма на Стар Трек. Но освен това мисля, че Федерацията е удивително разнообразна, екипът е удивително разнообразен, а злодеите обикновено не са злодеи, те просто са подведени.

Обама: Стар Трек, като всяка добра история, ни казва, че всички сме сложни и че у всеки от нас има по малко от капитан Кърк или от Спок, или от Скоти, а може би и малко Клингон, нали? Но това е, което имам пред вид когато казвам, че трябва да го разберем. Част от разбирането се състои в способността да се работи отвъд бариери и различия. Има една определена вяра в рационалността, смекчавана от малко смирение. Което важи и за най-доброто изкуство и наука. В смисъл, че притежаваме тези невероятни мозъци, които би трябвало да използваме и че все още драскаме по повърхността, но не трябва да ставаме прекалено наперени. Трябва постоянно да си припомняме, че има много неща, които не знаем.

Барак Обама е 44-ият и настоящ президент на САЩ, от Демократическата партия. Избран е на 4 ноември 2008 г. и встъпва в длъжност на 20 януари 2009 г. Обама е първият цветнокож в историята, който е избран на този пост. Награден е с Нобелова награда за мир през 2009 г.

Коментари (1)

- 21-10-2016|Златко Ангелов

Смущава ме невъзможността изразът artificial intelligence да придобие напълно адекватна конотация в превода си Изкуствен Интелект. Поливалентността и на двете думи не позволява да се припокрият изцяло. Въпросът е дали хората, които са лаици (като мен, например) и се интересуват от темата разбират къде се припокриват и дали онова, което остава в неприпокритите части не е загуба на смисъл. Много сложни са разликите, за да ги обсъждаме тук – просто задавам въпроса. За мен Intelligence включва, освен субстрата, който мисли, и познанията, с които е пълен и му помагат да мисли, докато Интелект е само способността на субстрата да мисли. Но може би това са си мои представи.

Опасният култ към историческата памет

Автор(и): Дейвид Рийф

Като репортер по време на войната в Босна, през 1993 г. заминах за Белград, за да се срещна с Вук Драшкович, сръбския политик-националист и писател, който по онова време оглавяваше масовата опозиция срещу режима на Слободан Милошевич. Драшкович бе успял да спечели за каузата си подкрепата както на либералите, така и на ултранационалистите в Сърбия. Когато след срещата ни излизах от кабинета му, един от младите му помощници пъхна в ръката ми сгънато листче. На него бе написана единствено една дата: 1453 – годината, когато православният Константинопол е покорен от мюсюлманската османска армия.

Приятели, работили в бивша Югославия по време на хърватската и на босненската война, бяха имали подобни преживявания в Загреб и в Сараево, макар че тогава датите били различни. Сякаш „язвите на историята“, както ирландският писател Хюбърт Бътлър някога ги определи, оставаха неизцерими след повече от половин хилядолетие – поне в отчайващата, деградирала атмосфера на онези години и в онази страна.

Въпреки това, макар да осъзнават възможността да се злоупотребява с историята, както с нея безспорно се злоупотребяваше на Балканите през 90-те години, повечето почтени хора са съгласни с прочутата сентенция на Джордж Сантаяна, че „онези, които забравят миналото, са обречени да го преживеят отново“. Резултатът е, че отъждествяването на историческата памет с морала се превърна в една от най-непоклатимите максими на днешното време. Днес повечето общества на практика издигат в култ императива „да помним“. Научени сме да вярваме, че паметта за миналото и произтичащото от това „увековечаване“ на колективната историческа памет са висш морален дълг за човечеството.

Но ако това е погрешно – ако не винаги, то поне някога? Ако колективната историческа памет – така, както сега се използва от общностите и държавите, твърде често е водела до войни, вместо мир; до омраза и озлобление, вместо помирение, и до непоколебимото желание да си отмъстим за реални или въображаеми обиди, вместо да се посветим на трудното дело на опрощението?

Точно това се случи в американския Юг след 1865 г., където след като оръдията на гражданската война замлъкнаха, започна друга битка: коя версия за конфликта – на победилия съюз или на победената конфедерация – ще надделее. Неотдавнашният дебат в САЩ за конфедеративния флаг показа, че битката за паметта, макар приглушена, продължава и до днес. И точно както колективната историческа памет съсипа бивша Югославия през 90-те години, днес същото се наблюдава между Израел и палестинците, в Ирак и Сирия, в националистическия индуистки популизъм на индийската партия „Бхаратия джаната“, сред джихадистите и ислямистите в мюсюлманския свят и в мюсюлманската диаспора в Западна Европа, Северна Америка и Австралия.

Всичко това не означава, че има лесно решение. Напротив, вероятно желанието на човешките същества да се чувстват част от някаква общност, достатъчно силно в години на мир и благоденствие, в размирни времена се превръща в психическа и морална необходимост. Но нека поне не си затваряме очите за високата цена, която обществата са плащали и продължават да плащат за утехата от припомнянето на миналото.

Колективната историческа памет не зачита миналото. Не става въпрос само за неточности, преднамерени или не, от типа на онези, които виждаме в днешното изобилие от телевизионни мини-сериали, опитващи се да пресъздадат някаква отминала историческа епоха – „Династията на Тюдорите“ на американската „Шоутайм“, да речем, или „Рим“ на HBO. Когато държави, политически партии и социални групи се позовават на колективната историческа памет, мотивите им далеч не са тривиални. Някъде до към края на втората половина на 20 в. целта на този род припомняне почти неизменно бе да се укрепи националното единство. Добре би било, ако можехме да кажем, че лошите режими са били по-склонни към тази практика, отколкото добрите. Но в действителност усилия да се мобилизира и манипулира колективната памет или тя да бъде изфабрикувана са правени от режими и политически партии от всякакви разновидности.

Имало е дори периоди, когато съпернически политически движения са си оспорвали „собствеността“ върху исторически фигури, за които се е смятало, че олицетворяват нацията. Типичен пример е Жана д’Арк във Франция през 19 в. За десницата тя е символ на решимостта на французите да отблъснат нашествениците, докато за предимно антиклерикалната френска левица тя е жертва на Църквата, която я е осъдила да бъде изгорена на кладата. След като Римокатолическата църква обяви Жана д’Арк за блажена през 1909 г. (и през 1920 г. я канонизира), левицата повече не можеше убедително да претендира, че тя ѝ принадлежи. Въпреки това „паметта“ за Жана д’Арк продължи да бъде оспорвана. Тя се превърна в обединяващ символ за десницата, отначало за крайно консервативното католическо движение „Action Française“ и за правителството във Виши по време на Втората световна война, а после, в началото на 80-те години, за крайнодесния „Национален фронт“. Тази партия отдава почит на Жана д’Арк всяка година на 1 май, не случайно датата на най-важния ежегоден празник за левицата.

Опитите да се внуши „колективна памет“ – да се създаде убеждението, че както Жана д’Арк в своето време е олицетворявала борбата на Франция срещу английските нашественици, така днес „Националният фронт“ олицетворява борбата срещу мюсюлманите и други имигранти – е грубо изопачаване на историята. Манипулирането от страна на френската десница с Жана д’Арк обаче е също толкова своеволно, колкото упоритите опити на социалдемократическата Шотландска национална партия да си присвои за своите собствени идеологически и изборни цели фигурата на Уилям Уолъс, благородник от края на 12 в., оглавил средновековните битки на шотландците за независимост.

Всъщност Уилям Уолъс – такъв, какъвто Националната партия го представя на шотландските избиратели, се отличава дори повече от историческата фигура, отколкото Жана д’Арк според представите на Националния фронт. За това вероятно трябва да благодарим на Холивуд: Шотландската национална партия се възползва от нелепия образ на Уолъс Храброто сърце в изпълнението на Мел Гибсън и използва премиерата на филма в Шотландия през 1995 г., за да започне масова кампания за набиране на нови партийни членове. След филмовите прожекции доброволци раздаваха на зрителите листовки, в които, между другото, пишеше: „Гледахте филма – сега погледнете действителността… Днес не само храбреците, но и мъдреците избират независимостта“. Съпоставката бе очевадно абсурдна, но въпреки това тогавашният вицепрезидент на партията, Пол Хендърсън Скот, сякаш изобщо не се поколеба да използва за каузата на националистите една историческа фигура, за която, освен военната кампания през 1297-1298 г. и зловещите подробности около публичната му екзекуция от англичаните през 1305 г., практически нищо не е известно. „Казано на съвременен език – заяви Скот в едно интервю, – целите на гражданския национализъм днес са абсолютно същите (като тези на Уолъс).“

* * *

Нека бъдем наясно – аз не препоръчвам морална амнезия. Да нямаш памет е все едно да нямаш свой свят. Не оспорвам и стремежа на отделни групи да увековечават жертвите си, нито да търсят признание за страданията си. Това би било равностойно на нравствено и психологическо само-осакатяване с трагични последици. От друга страна, твърде често забравата едва ли е единствената опасност. Понякога припомнянето е твърде често, а в началото на 21 в., когато хората по цял свят, по думите на Цветан Тодоров, са „обсебени от нов култ, култа на паметта за миналото“, то като че ли крие далеч по-големи опасности от забравата.

Хипертимезията е рядко медицинско заболяване, за което е характерна „твърде ярката автобиографична памет“. Според медицинското списание „Нюрокейс“ основните му особености са: първо, че личността отделя „неестествено дълго време за размисли за собственото си минало“, и второ, че личността проявява „изключителна способност да си спомня конкретни епизоди от своето лично минало“.

За скептиците днешната възхвала на историческата памет и принизяването на забравата твърде много наподобяват хипертимезия. Независимо колко важна е ролята ѝ в живота на определени групи, независимо на какви морални и етически изисквания отговаря, паметта за миналото крие опасности, които понякога могат да се превърнат дори в екзистенциална заплаха. По време на войни или социални и политически кризи опасността не е онова, което американският историк Йосиф Хаим Йерушалми нарича „ужаса на забравата“, а ужаса на прекалено голямата, прекалено ярка памет.

Има случаи, когато забравата може да означава предателство към миналото, но паметта за миналото означава предателство към настоящето. В такива случаи, когато колективната памет обрича общността да преживява отново и отново болката от историческите си травми и горчивината от историческите си обиди, дългът би трябвало да повелява не да помним, а да забравим.

Можем ли поне в такива ситуации с увереност да твърдим кое е по-лошо – да помним или да забравим? На този въпрос няма категоричен отговор. Но имайки предвид склонността на човечеството към агресия, може би все пак забравата, независимо от жертвите, които изисква, е единственият безопасен отговор –който при това трябва да поражда облекчение, не недоволство. Много са историческите примери, когато подобна забрава настъпва по-рано, отколкото би могло да се очаква. Един от тях: когато генерал Шарл дьо Гол рязко променил становището си, решавайки, че Франция трябва да приеме алжирската независимост, един от съветниците му възразил с думите: „Проля се толкова кръв!“ На което Дьо Гол отвърнал: „Нищо не изсъхва по-бързо от кръвта“.

Казано дори още по-прямо, дилемата е в това, че паметта може и да е съюзник на справедливостта, но не е верен приятел на мира – а забравата може да бъде. Да си припомним така наречения „пакт на забравата“, pacto del olvido, между десницата и левицата в Испания, който, макар да не бе формализиран, бе решаващ за политическото споразумение, което възстанови демокрацията през 70-те години след смъртта на диктатора, генерал Франсиско Франко. Демократичният преход долетя на крилата едновременно на пренаписването и на забравата. Безбройните булеварди и улици, които след победата на фашистите през 1939 г. бяха наречени на името на Франко или на видните му поддръжници, бяха прекръстени. Но вместо да ги нарекат с имена на републикански герои и жертви, испанските лидери предпочетоха да използват имена от кралското минало на страната.

Pacto del olvido трябваше да омиротвори франкистите в момент, когато не бе сигурно дали десницата изобщо ще приеме прехода. Още от самото начало пактът имаше много критици, и то не само от левицата. Значителен брой дори от онези, които не го отхвърляха по принцип, смятаха, че той няма да успее, ако не бъде съпътстван от „комисия за установяване на истината“ по южноафрикански или аржентински образец. В крайна сметка обаче бе писано един магистрат да се опита по съдебен ред да постигне онова, за което политиците упорито отказваха дори да си помислят. През 2008 г., съдията Балтасар Гарсон започна разследване за смъртта на 114 000 души, за които се предполага, че са били убити от фашистите по време на Гражданската война или в последвалите десетилетия на режима на Франко. Гарсон поиска 19 масови гробове да бъдат отворени и телата да бъдат ексхумирани.

В Испания инициативата на Гарсон бе изключително спорна, не само защото много испанци продължаваха да вярват, че pacto del olvido бе успешен, но и защото според Закона за амнистията от 1977 г. убийствата и безчинствата, извършени и от двете страни по време на Гражданската война, за които се приема, че са имали „политически характер“, се ползват с имунитет. Гарсон отхвърли обвиненията, че е превишил правомощията си. „Никакъв закон за амнистия – твърдеше той, – който се опитва да оневини престъпления срещу човечеството, няма законно основание“. Многобройните му привърженици в Испания, най-пламенни сред които бяха членовете на „Асоциацията за възвръщане на историческата памет“, споделяха това мнение и положиха големи усилия, за да спечелят общественото мнение за каузата на Гарсон. И макар в крайна сметка висшите испански съдилища не само да отхвърлиха решенията на Гарсон, но и да го лишиха временно от правото да упражнява професията си (през 2014 г. той стана един от главните адвокати на Джулиан Асанж, основателя на Уикилийкс), неговите поддръжници никога не се разколебаха в убеждението си, че действията на Гарсон са единствената етично оправдана реакция. Именно това е смисълът на реторичния въпрос, който от време на време се появява на уебсайта на асоциацията: „Защо авторите на конституцията оставиха чичо ми в безименен гроб?“

Общата тенденция сред активистите за човешки права, включително представители на правосъдието като Гарсон, е да представят законността и морала като неразделни, поне когато става въпрос за нещо, което очевидно е в юрисдикцията на съда. И тъй като мнозинството от тях приемат, че справедливостта е основното задължително условие за траен мир, те са склонни да омаловажават опасността от негативните политически и социални последици от действията си. А когато има такива последици, обикновено заявяват, че политиците, не те самите, са длъжни да намерят изход.

Би било несправедливо да изтъкваме единствено периодите, когато паметта за миналото не е допринасяла за мир и помирение, или може би ползата от нея се е изчерпала, без да отбележим многобройните случаи, когато забравата също не е била особено полезна. Испанската Асоциация за възвръщане на историческата памет многократно е изтъквала този довод в кампанията си в подкрепа на инициативата на Гарсон. Нещо повече, от аналитична гледна точка групата основателно твърдеше, че „Законът за амнистията“ е имал ключово значение за прехода от ужасяваща диктатура към демокрация и години наред се е радвал на широка обществена подкрепа. Но в началото на 21 в. жертвите са се обърнали към по онова време лявото испанско правителство, за да не останат безнаказани престъпленията срещу човечеството (извършени по време на Гражданската война и при диктатурата на Франко).

Асоциацията вероятно имаше право да твърди, че през 21 в. Испания вече не се нуждае от pacto del olvido, както скоро след като „Скръб и състрадание“ (документалният филм на Марсел Офюлс от 1969 г.) бе прожектиран по френската телевизия стана ясно, че истината за случилото се по време на нацистката окупация на Франция вече не нанася голяма вреда нито на моралния, нито на историческия климат в страната.

Очевидно е къде забравата би била необходима – в близкото минало или сега: на Балканите, в Израел и палестинските територии (и голяма част от Близкия Изток), в Северна Ирландия. Другаде става въпрос не толкова за необходимостта от „забрава сега“, колкото да се осъзнае, че в определен момент в бъдещето, независимо дали този момент ще настъпи относително скоро или по-късно, победите, пораженията, травмите и обидите, които днес таим в себе си, ще трябва да бъдат забравени. Списъкът на местата, където това е необходимо, ще включва, като начало, Шри Ланка, Колумбия, Украйна. Ще включи и Съединените щати и паметта за нападенията от 11 септември 2001 г.: дори американците все още да не са готови да приемат този факт, така наречената война срещу терора един ден ще свърши, както свърши и Втората световна война, и рано или късно 9/11 ще отеква в съзнанието им не по-силно, отколкото Пърл Харбър отеква днес.

* * *

Жалейката, колкото и да е необходима, все някога трябва да приключи, за да продължи животът. Може би за човешките същества някои спомени са твърде скъпи, за да бъдат забравени. За обществата, особено за общества и групи, които се чувстват под екзистенциална заплаха или искат да наложат своята религия, своите стойности или териториални претенции на съседите си, тази перспектива вероятно е още по-далечна. Помислете си, например, как така наречената Ислямска държава, Ал Каида и другите джихадистки групи, а също така и много ислямски проповедници – от Индонезия до парижките предградия, – използват думите „кръстоносен поход“ и „кръстоносци“.

Както историкът от Кеймбриджския университет Пол Конъртън посочва: „В Средновековието мюсюлманските историци не са споделяли с европейските християни усещането, че са свидетели на величава битка между исляма и християнството за контрол върху Светите земи“. Конъртън добавя, че думите „кръстоносен поход“ и „кръстоносци“ не се срещат в мюсюлманските хроники и други исторически писания от онази епоха; определенията, които те използват, са „франки“ и „неверници“. Но, според Конъртън, някъде през 19 в. „все повече арабски исторически текстове превръщат кръстоносните походи в своя тема“, а терминът става „кодово название за злонамереността на западните сили … достигнала върха си с основаването на държавата Израел“. В прочита на Конъртън всяка една от арабско-израелските войни галванизира още повече темата за кръстоносните походи.

Кръстоносците като прото-ционисти! Може да няма нищо общо с историята, но това е класически пример за използването на политическата колективна памет в служба на някаква масова солидарност. Фактът, че практически нищо в арабските текстове за кръстоносните походи от онази епоха не отговаря на колективната памет в арабския свят за въпросните злодеяния няма никакво значение. Митът запълва определена необходимост и следователно може да бъде манипулиран така, че да завладее и вдъхнови онези, към които е насочен. Казано с други думи, травмата се превръща в оръжие.

По-малко от два месеца след нападенията от 11 септември, Осама бин Ладен в едно от своите послания определи американското нашествие в Афганистан, което по онова време едва започваше, като част от „дълга поредица от кръстоносни войни срещу ислямския свят“. Това бяха не само войните от годините непосредствено след Първата световна война, когато, по неговите думи, „целият ислямски свят бе покорен от кръстоносните нашественици и падна под британска, френска и италианска власт“. За Бин Ладен опитите да бъде завладян арабския свят продължават без прекъсване през целия 20 в. и включват войните на Русия в Чечения и действията на „кръстоносните австралийски сили, дошли на индонезийския бряг… за да откъснат Източен Тимор от ислямския свят“.

В края на 20 в. и началото на 21 в. в ислямския свят са погребани много форми на рационално мислене, на първо място скептицизмът. В контекста на религиозността и омразата, които днес се ширят в мюсюлманската умма, вероятно една голяма част – макар, разбира се, не всички – от онези, които са гледали посланието на Бин Ладен по социалните медии, са си „спомнили“ това кръстоносно „минало“, в което низ от фигури – от Балиан от Ибелин (около 1143 г.-1193 г.), прочутия рицар от Йерусалимското кралство, до Джон Хауърд, австралийския министър-председател, взел решението за интервенция в Източен Тимор през 1999 г., – се сливат и се превръщат в предводители на хилядолетен кръстоносен поход срещу ислямския свят.

Би трябвало да е очевидно, че това е възможно най-груба манипулация с историята и всъщност е антиисторическо упражнение по съвременно политическо въображение. Но трябва да е също така ясно, че твърденията на Бин Ладен се приемат за историческо минало навсякъде в ислямския свят.

Американският критик Лион Визълтиър навремето предупреди, че националистическа политика, основаваща се на колективната памет, може „да унищожи емпиричната нагласа, необходима за отговорно упражняване на властта“. Събитията в Близкия Изток – този полигон за безотговорно упражняване на властта – сякаш всеки ден потвърждават неговото прозрение. Един пример: когато израелските въоръжени сили обграждат Бейрут през 1982 г., тогавашният министър-председател, Менахем Бегин, провъзгласява, че „нацистите са обградени в бункера си“, макар че в ливанската столица са обкръжени Ясер Арафат и силите на Фатах. Това е типичен пример какво се случва, когато колективната памет, родена от някаква травма, намира политическо и, най-вече, военно изражение.

Израел предлага изобилие от примери за това колко пагубно колективната памет може да деформира обществото. Заселническото движение рутинно се позовава на версия на библейската история, която е не по-малко изопачаване на тази история, отколкото ислямистките фантазии за предполагаемата приемственост между средновековното Йерусалимско кралство и съвременната държава Израел. На входа на заселническото селище Гиват Асаф на Западния бряг на крайпътна табела е написано: „Завърнахме се у дома“. Бени Гал, един от лидерите на заселниците, заявява в едно интервю: „Точно на това място, преди 3800 години, земята на Израел бе обещана на еврейския народ“. Шани Симковиц, ръководителят на заселническата фондация „Гуш Ецион“, повтаря твърдението на Гал: „Преди повече от 3000 години предците ни дадоха земя, и това не е нито Рим, нито Ню Йорк, това е тази земя: еврейската земя“.

Дори когато е светска, мейнстрийм, колективната ционистка памет често е не по-малко мистична и не по-малко изопачава историята. Да припомним митологизирането и същевременно политизирането на археологията в Израел, което вече е стигнало до точката, когато науката и държавническата политика сякаш са двете страни на една и съща монета. През 1981 г. израелският интелектуалец Амос Елон отбелязва, че израелските археолози „не търсят просто знания и артефакти, а потвърждение за националните корени, които те намират в останки от древността из цялата страна“. И добавя: „Изследователите на национализма и археологията вероятно биха отбелязали очевидния катарзисен ефект и за двете дисциплини“.

Това не е никъде толкова явно, колкото в начина, по който се използват останките от крепостта Масада, открити в началото на 60-те години от Игал Ядин, началник щаб в пенсия на израелските въоръжени сили, превъплътил се в археолог. Именно в Масада юдеите въстават срещу римляните през 70 г. пр.н.е. и за да не предадат, извършват масово самоубийство. Скоро след края на разкопките на Ядин, израелски войници започват да полагат клетва за вярност в Масада. Там, по време на стандартните церемонии, съпътстващи края на основната военна подготовка във всяка армия, войниците скандират: „Масада никога вече няма да падне“. Както изтъква Елон, подобни „исторически“ заклинания всъщност са абсолютно неисторически. „Въстаниците в Масада, пише той, без съмнение биха се противопоставили на прозападния и светски характер на съвременен Израел точно както са се противопоставяли на ромеизираните евреи от своята епоха“.

На военна клетвена церемония през 1963 г. Ядин заяви: „Застанал сред войниците си пред египетските пирамиди, Наполеон казал: „Четири хиляди години история сега ни гледат.“ Вероятно той би дал всичко, за да може да им каже: „Четири хиляди години от вашата собствена история сега ни гледат“.

Четири хиляди години история. Нима е възможно емпиричната нагласа, необходима за отговорно упражняване на властта, да им съперничи? Ако историята изобщо ни учи на нещо, то е, че в политиката, както на война, на хората не им трябва амбивалентност: те търсят лоялност и сигурност. А както твърди историкът от 19 в. Ернест Ренан, ако лоялността и сигурността могат да бъдат подплатени с колективна памет, няма значение дали тази памет отговаря на историческата истина или не.

Йосиф Йерушалми смята, че фундаменталният проблем на модерната епоха е, че без някаква форма на върховен авторитет или морален закон хората вече не знаят какво трябва да се помни и какво е по-добре да бъде забравено. Но ако опасенията на Йерушалми са основателни, и ако реалната приемственост между минало, настояще и бъдеще е заменена от колективната памет за минало, което е не по-реално от измислените традиции, то тогава безспорно е настъпил моментът да анализираме своите онаследени максими както за паметта, така и за забравата.

Бихме могли да започнем с Едикта от Нант, издаден от Анри IV през 1598 г., за да сложи край на религиозните войни във Франция. Кралят чисто и просто забранява на поданиците си, както на католиците, така и на протестантите, да помнят. „Споменът за всичко, което се е случило и от едната, и от другата страна от март 1585 г. (нататък) – повелява едиктът, – и по време на всички предишни размирици, ще бъде изтрит и смятан за нещо, което не се е случило.“ Дали това би помогнало? Дали омразата наистина би могла да бъде усмирена с кралска заповед? Никога няма да научим, тъй като Анри е убит през 1610 г. от фанатизиран католик – противник на едикта, който по-късно е отменен. Но нима не можем да допуснем, че ако нашите общества посветят на забравата дори само частица от енергията, която сега посвещават на увековечаването на паметта, то някои от най-размирните места на нашия свят биха се доближили поне с крачка към мира?

Като репортер по време на войната в Босна, която до голяма степен бе кръвопролитие, подклаждано от колективната памет, и дори, още по-точно, от неспособността за забрава, носех със себе си все по-изпомачканите и избледняващи копия на две поеми от Вислава Шимборска – „Краят и началото“ и „Действителността налага“. И в двете поеми тази толкова хуманна и антидогматична поетеса, която някога бе казала, че любимата ѝ фраза вече е „Не зная“, подсказва моралната необходимост от забрава. Родена през 1923 г., Шимборска е преживяла агонията на Полша по време и на германската, и на руската окупация. За нея, както за повечето хора от нейното поколение, пръстта на родните поля и уличната настилка в градовете са пропити с кръв, наситени с дълбоко трагични, непоносими, деструктивни спомени. Въпреки това в „Действителността налага“ Шимборска пише:

Действителността налага

да кажем и това:

животът продължава.

Тя го казва в Кан и Бородино,

на Косово поле и Герника.

Шимборска формулира етическия императив да забравим, за да продължи животът – защото животът трябва да продължи. И има право. Всичко трябва някога да приключи, дори жалейката. В противен случай кръвта никога не изсъхва, краят на една голяма любов се превръща в край на самата любов и, както ирландците казват, дълго след като причините за свадата са забравени, споменът за обидата остава.

Преведе от английски: Юлия Гешакова

Американският публицист Дейвид Рийф (син на Сюзан Зонтаг) е автор на десетина небелетристични книги и редовен сътрудник на авторитетни издания като „Ню Йорк Таймс“, „Вашингтон Пост“ и „Уол Стрийт Джърнъл“. Последната му книга е „Възхвала на забравата“, публикувана през май 2016. (David Rieff, In Praise of Forgetting: Historical Memory and Its Ironies).

Коментари (1)

- 21-10-2016|Княжески

Добър текст! Пол Рикьор държа сказка в София за амнезията като амнистия…

Против забравата – за кой ли път?

Автор(и): Златко Енев

И така, американският публицист Дейвид Рийф се опитва да ни убеди, че едно от по-добрите средства срещу формите на колективен пароксизъм, кодирани в толкова много съвременни общества под названието „национална история“, е забравата, тоест онази форма на добра воля, която би ни позволила да надмогнем пристъпите на ирационална агресия, които с неизбежност се появяват при задаването на всеки въпрос от вида „Кой?“, когато той бъде възвисен до нивото на национална митология.

Сложно ли го извъртях? Добре, ще го опростя – идеята зад неговия призив, доколкото съм успял да я схвана, се върти около класическата формула за помирение, тоест, „Нека забравим и заживеем в мир“. Да забравим призивите за „мъст“, „отплата“ или дори „справедливост“, в името на общото си бъдеще – какво би могло да изглежда по-благородно и по-малко манипулативно от това? Подаваме си ръце, може би през стиснати зъби, след това се придържаме стриктно към споразумението за забрава – и заживяваме животи, освободени от призраците на миналото. Амнистия, амнистия, амнистия… Осанна, осанна, осанна…

Но дали това изобщо е възможно? Самият аз трябва да призная, че съм повече от скептичен. И то не защото примери за подобни опити липсват – самият Рийф изрежда поне няколко такива в текста си – а защото самата фраза „колективно забравяне“ ми звучи не просто фалшиво, но и много, много опасно.

Нека започнем със според мен очевидния факт, че „забравата“ всъщност е невъзможна, особено когато става дума за травматични колективни преживявания, възприемани като дълбинно-определящи „историческата съдба“ на една или друга група (което според мен е и основният мотив на кажи-речи всяка „национална история“). Възможно е единствено някакъв вид специфично целеполагане на отговорността за „историята“ – и онова, което предлага Рийф (както и всички негови предшественици, пледиращи за – или постановяващи – необходимостта от „забравяне“) – е в края на краищата отговорността да бъде носена от „никого“. Именно в тази специфична форма на sacrificium intellectus, тоест съгласието да вярваме в нещо абсурдно, в името на личния или колективен мир (със себе си), се състои живецът на идеята. Нека се съгласим, в името на мира, че отговорни няма, след което се постараем да живеем с тази очевидно абсурдна пропозиция толкова дълго, че необходимостта от изнамиране на някакъв от малко-малко по-логичен и по-разбираем отговор на неизбежния въпрос за историческата отговорност отпадне от само себе си. Или нещо такова. Там, където става дума за живот, за оцеляване, трябва да отстъпи всичко друго, включително и настояването за разбираемост и рационалност (логичност). Това може да го разбере всяко дете, не е ли така?

И тук отново ми се налага да повторя въпроса си. Но дали това изобщо е възможно?

То трябва да бъде възможно, би ни отговорил убеденият привърженик на идеята, с което разговорът би приключил, както с неизбежност се случва при всеки вид принципно-религиозна дискусия, в която става дума за вяра в нещо си – било то Бог или възможността за мир чрез забрава – изповядвана само от едната участваща страна.

„Но защо?“, би ги попитал скептикът (в случая примерно моя милост).

„Ами защото алтернатива няма?“, сигурно би отговорил вярващят. „Какво сега, малко ли се клахме, та да продължаваме да ровим още? Накъде по-дълбоко, вече отдавна сме стигнали до дъното!“

Именно тук обаче се стига до вече реалната същина на въпроса, поне според мен, и тя е в това, че алтернатива не само има, но тя се и практикува, при това вече от доста дълго време, в центъра на Европа, и то с резултати, които са толкова очевидни, че отказът за признаването и възприемането им граничи с лицемерие, да не кажа доброволно невежество. Новият германски подход към историята, наричан от оксфордския историк Тимъти Гартън Аш DIN-стандарт на днешната историография, дава повече от меродавен пример за ползите от действително единствената алтернатива на ограничения националистически подход към търсенето на историческите отговорници, само че той е свързан не с отказ, а с радикално преобръщане на историческата оптика, при което, вместо да се гледа навън, се гледа най-първо навътре, накъм самите себе си.

Звучи ви абсурдно? Що за глупости? Отговорност, дренки! Не искайте прекалено много от нас, малко ли ви е, че се съгласихме да се правим на лудички и да забравим, а?

Е да, ама не! Нека за момент се опитаме да пораснем, поне на приказки, и да погледнем фактите в очите. Очевидно е, мисля, че историята се повтаря отново и отново именно поради „лечението“, което предлага Рийф: липсата на отговорни за нея участници. В момента, в който свием рамене и зададем въпроса, „Че аз пък какво общо имам с всичко това, те историята я правят – и винаги са я правили – други?“, ние с неизбежност отваряме вратата за пророчеството на Карлос Сантаяна[140]. Защото, за да се намери някаква сила, която да се противопостави на вечното историческо повторение, то най-първо трябва да се намери неин носител, това поне ми изглежда очевидно. И, напротив – вечното прехвърляне на отговорността, вечното „вие започнахте първи, вие ни направихте такива, вие носите отговорността“, води точно дотам, докъдето винаги е водило: до следващия цикъл от вечния исторически кръг. Ето защо позицията на задължително поемане на отговорността, тоест напълно съзнателният отказ за търсене на други исторически отговорници освен самите нас, е единствената посока, в която могат и трябва да се търсят някакви шансове за излизане от тази толкова пагубна и порочна игра на взаимно надхитряне. Никога повече, лозунгът на обединена Европа, означава именно, че онова, от което имаме нужда, е комплекс от политики на паметта, които да ни задължат да направим така, че травматичното минало да стане или невъзможно, или поне много слабо вероятно. Политики на паметта, а не на забравата, забележете!

Аргументът на Рийф, а именно, че всички фалшифицират историята, ми звучи подозрително подобно на нашенското „всички са маскари“. От това, че историята по неизбежност е вид интерпретация съвсем не следва, че всяка интерпретация е и фалшификация. И въпросът „но как да различим ‚добрите‘ от ‚лошите‘ интерпретации?“ съвсем не е толкова труден за отговаряне, стига само да се съгласим с твърдението, че реалното благо, свързано с изучаването на историята, се състои не толкова в опитите за постигане на максимална реализация на „националните интереси“, колкото в непрестанното и безкомпромисно припомняне на миналите колективни грешки, тоест като непрекъснат призив за тяхното не-забравяне, а значи и не-повтаряне. Собствените, а не чуждите грешки! За да се разчупи порочният кръг, все някой трябва да откаже да се върти по него и да го напусне, независимо от това какво правят другите. А това, драги мои, не става със „забравяне“. Просто не става.[141]

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (3)

- 22-10-2016|Благо

Златко, дали не си краен в отношението си към текста на Дейвид Рийф? Главното, което той казва, поне според мен, е, че колективната памет не зачита миналото, т. е. колективната, както и индивидуалната памет, е винаги манипулируема и манипулираща, понякога фрустрираща, но винаги неточна. От тази именно гледна точка припомнянето е враг на мира – не истината, а изкривеното, митологизиращо припомняне, а аз ще допълня, че то е враг и на морала, доколкото не оставя възможност за избор. Така че, ако трябва непременно да избираме между забравата и измамността на колективната памет, то забравата наистина е за предпочитане. Но аз съм съгласен с теб, че такава амнезия е невъзможна, и в това е наказанието на децата за греховете на родителите – ние продължаваме да повтаряме и преутвърждаваме същите грешки(и да носим същата отговорност, разбира се).

Тук следва трудната част – предлагното от теб припомняне-изповед, но то изисква просветление и сила, изстрадани в срам и покаяние, а това ми се струва по-невъзможно(все още) дори от забравата…

Златко, оптимист ли си…?

- 23-10-2016|Златко

Ми, това ми се струва малко като въпроса дали трябва да използваме електричество или не, Благо. В смисъл, трудна работа, когато човек никога не го е правил.

Не знам дали съм ясен. Просто не разбирам откъде-накъде това ще го могат еди-къде си, а „ние“ ще си викаме, „нееее, не е за нашата уста лъжица това“,

Ако това би могло да ти помогне, просто затваряй по-често очи, Благо. Гледането наоколо не винаги помага на човек да повярва в нещо си. Примерно, че земята е кръгла, а не плоска…

- 23-10-2016|Тъп

Ех, тази хуманитаристика! Добре че можеш в нея да интерпретираш всичко и като най-голямото зло и като най-голямото добро… едно и също нещо!

Та вашата интерпретация би била „правилна“ само в един утопичен свят на либерални фантазии. Затова крайният либерализъм е антихуманен… той противоречи на човешката същност… дори на еволюцията!

Че дори… да се обвинява цял народ… в най-страшният грях… че не споделя крайни либерални възгледи и съответсващите им действия през историческото си съществуване!

Крайният либерал е същият като крайният националист, като религиозният фанатик и пр.

Популизмът в настъпление

Автор(и): Фарид Закарая

Защо Западът изпитва трудности?

Почитателите и критиците на Доналд Тръмп вероятно ще се съгласят в едно: той е различен. Един от основните му републикански поддръжници, Нют Гингрич, го описва като „уникално, извънредно преживяване“. И, разбира се, в известни отношения – известността му, изврътливостта му при използване на фактите – Тръмп е необичаен. Но в един много важен смисъл той не е: Тръмп е част от широкото популистко настъпление, извършвано днес в целия западен свят. То може да бъде открито в страни с много различни обществени условия, от благоденстващата Швеция до измъчваната от криза Гърция. В повечето от тях популизмът си остава опозиционно движение, макар и с нарастваща сила; в други, като Унгария, то вече е властваща идеология. Но почти навсякъде популизмът е пленил общественото внимание.

Що е популизъм? Той означава различни неща за различни групи, но всички версии споделят определена подозрителност и враждебност към елитите, водещата политика и утвърдените институции. Популизмът вижда себе си като говорител на забравения „обикновен“ човек и често си въобразява, че е гласът на истинския патриотизъм. „Единствената противоотрова срещу десетилетията на разорително управление от страна на шепа елити е смелото вливане на народна воля. По всеки важен въпрос, засягащ тази страна, народът е прав, а управляващите елити грешат“, писа Тръмп в The Wall Street Journal през април 2016. Норберт Хофер, който проведе кандидат-президентска кампания под лозунга „първо Австрия“, обясни на опонента си – колко удобно, бивш професор, че „зад вас стои haute volée [висшето общество]; с мен са хората“.

В исторически план популизмът се е проявявал в леви и десни варианти, като и двете версии процъфтяват в наши дни – от Бърни Сандърс до Тръмп и от Сириза, левичарската партия, която в момента е на власт в Гърция, до Националния фронт във Франция. Но днешният левичарски популизъм не може да се похвали с някаква особена отчетливост. В западните страни отдавна има крайна левица, която критикува основните леви партии като прекалено пазарно ориентирани и подмазващи се на големия бизнес. Малко след Студената война лявоцентристките партии се придвижиха много повече към центъра – помислете за Бил Клинтън в Съединените щати и Тони Блеър в Обединеното кралство – като по този начин отвориха определено политическо пространство, запълвано днес от популисти. Но това пространство оставаше празно до кризата от 2007-8 година. Спадът, който я последва, причини многомилиардни загуби на обикновените американски домакинства и доведе нивата на безработица в страни като Гърция и Испания до 20 и повече процента, каквито си остават и до днес.

Дневният ред на новата левица не е чак толкова по-различен от онзи на старата. Ако я отличава нещо, то е по-скоро фактът, че тя е са значително по-близо до центъра, отколкото бяха предшествениците ѝ преди 30 години. Сириза например не е дори приблизително толкова лява колкото беше ПАСОК, основната гръцка социалистическа партия, през 1970-те и 80-те. Бидейки на власт, тя прокарва пазарни реформи и политика на остеритет, тоест такава, която почти не се различава от онази на партията, която я предшестваше във властта. Ако Подемос, испанската версия на Сириза, би дошла на власт, тя вероятно щеше да се окаже в същата позиция.

Дясно-популистките партии, от друга страна, изживяват нов, удивителен подем в страна след страна из цяла Европа. Френският Национален фронт се приготвя да спечели президентството на страната на изборите през идещата година. Австрийската партия на свободата почти спечели президентските избори през тази година и все още има шансове да го направи, тъй като изборите от месец май бяха анулирани и насрочени отново за декември. Не всички страни са еднакво податливи на изкушението. Испания, с нейната история на дългогодишна дясна диктатура, не демонстрира особен апетит за такъв вид партии. Но Германия – страна, която има по-екстремистка история от всяка друга – днес вече си има своя дясно-популистка партия, Алтернатива за Германия, чиято сила постоянно нараства. И, разбира се, има го и Доналд Тръмп. Макар че много Американци считат Тръмп за частично явление, което не е представително за някаква по-голяма, по-продължителна тенденция, все повече свидетелства говорят за обратното. Политологът Джастин Гест е извършил социологическо допитване, в което американците се питат дали биха подкрепяли някоя партия, която е за „прекратяване на масовата имиграция, предоставяне на американски работни места за американските работници, запазване на американското християнско наследство и спиране на заплахата от исляма“. 65 процента от запитаните са отговорили утвърдително. Заключението, което прави Гест е, че тръмпизмът вероятно ще надживее Тръмп.

Защо Западът и защо сега?

Когато се издирват източниците на новия популизъм, човек трябва да следва съвета на Шерлок Холмс и да обръща специално внимание на кучето, което не лае. Популизмът е до голяма степен липсващ в Азия, дори и във високо развитите икономики на Япония и Южна Корея. В Латинска Америка той се намира в отстъпление – там левите популисти в Аржентина, Боливия и Венецуела доведоха страните си до ръба на колапса през последното десетилетие. В Европа обаче се забелязва не само постоянен и силен възход на популизма почти навсякъде, но и корените му изглежда са много по-дълбоки, отколкото обикновено се предполага. Във важно изследване, проведено от Харвардската Школа за управление „Кенеди“, учените Роналд Ингълхарт и Пипа Норис пресмятат, че от 1960-те насам дясно-популистките партии са удвоили дела си от избирателните гласове в европейските страни, а популистите отляво са постигнали почти петкратно увеличение. Във второто десетилетие от този век средният дял на дясно-популистките партии е нараснал до 13,7 процента, а на ляво-популистките – до 11,5.

Най-удивителните открития на изследването касаят западането на икономическите въпроси като основна тема в политиката. Начинът, по който днес се мисли за политика, все още е оформян от базисното за двадесети век разделение на ляво и дясно. Левите партии се асоциират с увеличени правителствени разходи, по-силна социална държава и регулации на бизнеса. Десните партии обикновено желаят ограничено правителство, по-малко социални услуги и повече политики на свободни пазари. Изборните резултати обикновено потвърждават това идеологическо разделение: работническата класа гласува за левицата, а средните и висши класи – за десницата. Доходът по традиция е бил най-добрият предсказател за политическия избор на даден човек.

Ингълхарт и Норис посочват, че това традиционно избирателско поведение се е променяло в продължение на десетилетия. „Към 1980-те“, пишат те, „класовото гласуване вече е достигнало най-ниските нива, отчитани някога във Великобритания, Франция, Швеция и Западна Германия… В САЩ то е западнало толкова много [към 1990-те], че за по-нататъшен спад буквално няма вече никакво място“. В днешна Америка икономическият статус е много лош предсказател за избирателското поведение. Възгледите върху определени социални въпроси – да речем еднополовите бракове – са много по-точен показател за това дали даден човек ще поддържа демократите или републиканците. Ингълхарт и Норис са анализирали също и предизборните платформи, а заключенията им са същите – от 1980-те насам икономическите въпроси стават все по-малко важни. Неикономическите въпроси – като онези, отнасящи се до пола, расата и околната среда – са придобили изключително голяма важност.

Какво може да обясни тази промяна и защо тя се случва почти изцяло в западния свят? Европа и Северна Америка включват страни със силно различни икономически, социални и политически условия. Но те са изправени пред едно и също предизвикателство – липса на сериозен икономически растеж. Въпреки разнообразието от икономически политики, всички западни страни изпитват липса на растеж от 1970-те насам. Имало е краткотрайни бумове, но като цяло обстановката е такава на икономически застой. Какво може да обясни този упадък? В скорошната си книга Възход и падение на нациите, Рукир Шармаотбелязва, че подобна широка тенденция като тази стагнация трябва да има и широки причини. И той поставя един фактор над всички останали: демографията. Западните страни, от Съединените щати до Полша, Швеция и Гърция, изпитват значително понижение на раждаемостта. Нивата са различни, но навсякъде семействата са по-малки, по-малко хора се вливат в работната сила, а броят на пенсионерите се увеличава с всяка изминала година. Всичко това има фундаментално и негативно въздействие върху икономическия растеж.

Този забавен растеж е свързан с предизвикателства, отнасящи се до новата глобална икономика. Глобализацията вече е нещо всеобхватно, всепроникващо и здраво утвърдено, а пазарите на Запада, казано най-общо, са най-отворените в целия свят. Стоките могат лесно да бъдат произвеждани в страни с по-ниски работни заплати и да бъдат доставяни бързо в развитите страни. И докато ефектът от усилената глобална търговия е положителен за икономиките като цяло, то цели сектори са изключително негативно засегнати, а големи групи от ниско и средно квалифицирани работници се оказват без работа или само частично заети.

Друга тенденция, която си пробива път в западния свят е информационната революция. Тук не е мястото да се дебатира дали технологиите повишават производителността. Достатъчно е да се каже, че те усилват ефектите от глобализацията и в много случаи правят определени видове работа излишни. Да вземем като пример новите и забележителни технологии, развивани от Гугъл и Убер, които обещават да въведат в най-скоро време самоуправляващи се автомобили в ежедневието. Имайки пред вид, че най-широко разпространената в момента професия сред белите американци е шофьор на камион, то можем да си представим какви ще бъдат последствията от това за онези около три милиона американци, които се намират в потенциална директна конкуренция с роботизирани автомобили.

Последното предизвикателство е финансово. Почти всички западни страни са натоварени с големи финансови задължения. Средното съотношение между дълговете и Брутния национален продукт в Европейския съюз за 2015 е 67 процента. В Съединените щати то е 81 процента. Тези цифри не са убийствени, но те поставят определени ограничения върху способността на правителствата да маневрират. Дълговете трябва да се финансират, а предвидимото нарастване на разходите за възрастните хора вероятно само ще увеличи тази тежест още повече. Ако един от сигурните пътища към растежа е в инвестициите – вложения в инфраструктура, образование, наука и технологии – той със сигурност ще бъде направен по-труден от все по-увеличаващата се финансова тежест на застаряващото население.

Тези ограничения – демография, глобализация, технология и бюджети – означават, че политиците разполагат с ограничен набор от опции, сред които да избират. Разумният подход към проблемите на развитите икономики в наши дни изглежда е свързан с поредица от целенасочени усилия, които могат да подобрят нещата, но само в средно- и дългосрочен план: повече инвестиции, по-добра подготовка на работната сила, реформи в здравеопазването. Но този постепенен подход създава дълбоки фрустрации сред големи части от избирателите, които желаят по-драматични решения и смели, решителни водачи, готови да ги прокарват. В Съединените щати и по други места се увеличава поддръжката именно за такива фигури, които изглеждат готови да премахнат системата на проверки и баланси, върху която е изградена либералната демокрация.

[…]

Нация срещу миграция

Едва ли е за учудване, че първият и най-важен въпрос, използван от Тръмп, беше имиграцията. По много други социални въпроси като например гей-правата, дори най-десните популисти са разделени и разбират, че течението върви срещу тях. Само малцина консервативни политици в наше време настояват за рекриминализация на хомосексуалността. Но имиграцията е експлозивна тема, по която популистите са обединени и се противопоставят на елитните си антагонисти.

Зад тази реторика се намира определена реалност, тъй като действително днес всички живеем във времена на масова миграция. Светът се трансформира бързо чрез глобализацията на стоки, услуги и информация, като всички тези неща са породили свои собствени конфликти, свързани с изблици на болка и отхвърляне. Но в момента ние започваме да преживяваме и глобализацията на хората, а масовите реакции срещу нея са по-силни, по-яростни и по-емоционални. Западните населения постепенно привикват към и приемат наплива от чужди стоки, идеи, изкуство и кухня, но те са по-малко готови да разберат и приемат наплива на самите чужденци, които са доста много и доста видими в наши дни.

През по-голямата част от човешката история хората са живели, пътували, работили и умирали в близост до родните си места. През последните десетилетия обаче западните общества се изправят пред голям наплив от хора, идещи от най-различни страни и култури. През 2015 по света е имало около 250 милиона международни емигранти и около 65 милиона насилствено прогонени хора. Европа е получила най-големия дял от тях, 76 милиона имигранти. Неслучайно това е континентът, в който избуяват най-големи страхове. Като пример за обратното може да се разглежда Япония. Страната преминава през вече 25 години на изключително слаб растеж и остарява дори още по-бързо от останалите, но в нея няма много имигранти – и, отчасти като резултат от това, тя все още не е обхваната от популистката треска.

Степените на обществени страхове не са директно свързани с общия брой на имигрантите в дадена страна или дори с концентрацията на имигранти в дадени райони, а допитванията показват някои доста удивителни резултати. Французите например са сравнително по-слабо обезпокоени от връзката между бегълците и тероризма в сравнение с останалите европейци, а негативното отношение към мюсюлманите е спаднало значително в Германия през последното десетилетие. И все пак между обществените страхове и ръста на емиграцията изглежда има определена корелация. Това подсказва, че определящият елемент тук е политиката: страните, в които водещите политици не успяват да вземат под внимание или реагират на безпокойствата на гражданите, отбелязват определен ръст на популизма, насърчаван от политически организатори, които разпалват страховете и латентните предразсъдъци. И напротив – страните, които се справят по-добре с имиграцията и интеграцията, при които ръководството е ангажирано, уверено и практично, не отбелязват растеж на популисткия гняв. Канада е ролевият модел в това отношение, с голям брой имигранти и немалко бегълци, без това да води до някакви видими обществени страхове.

Разбира се, популистите често изкривяват или дори измислят факти, с които да подкрепят твърденията си. В Съединените щати например, нетната имиграция от Мексико е отрицателна вече в продължение на няколко години. С други думи, проблемът с незаконните имигранти не само не се увеличава, но и реално се смалява. Защитниците на Брекзита също използваха множество подвеждащи или директно фалшиви статистики, с които да плашат обществеността. И все пак би било погрешно да се отхвърля проблема като нещо, изкуствено създадено от демагози (а не само използвано от тях). Броят на имигрантите, влизащи в много европейски страни, е исторически най-висок в момента. В Съединените щати броят на американците, родени в чужбина, е нараснал от по-малко от пет процента през 1970-те до почти 14 процента днес. А проблемът с незаконната имиграция в САЩ си остава реален, ако и да забавя развитието си в последно време. В много страни системите, предназначени за направляване на имиграцията и предоставяне услуги на имигрантите не издържат на увеличения наплив от хора. И много често правителствата отказват да ги преправят, независимо дали заради интересите на мощни икономически групи, нуждаещи се от евтина работна ръка или защото се боят да не изглеждат безразлични към собственото население.

Имиграцията е последната граница на глобализацията. Тя е най-обезпокояващата и разрушителна, тъй като в резултат от нея хората се сблъскват не с предмети или абстракции, а с други човешки същества, които изглеждат, звучат и се изживяват като различни. А това може да подхрани страхове, расизъм и ксенофобия. Но не всички реакции са непременно ирационални. Трябва да се признае, че скоростта на определени промени може да се окаже прекалено висока, за да може да бъде следвана от цялото общество. Идеите за творческото разрушение са възпявани толкова много, че е някак лесно човек да забрави, че те изглеждат много различно за хората, чиито животи са подложени на разрушение.

Западните общества ще трябва да се съсредоточат директно върху опасностите от прекалено бързи културни промени. Мерките могат да включват определени ограничения върху нивата на имиграция и вида имигранти, на които се позволява да влязат. Повечето западни страни се нуждаят от много по-силни програми за преобразование за хора, останали без работа и много по-добри осигурителни мрежи. Трябва също да се вложат повече усилия в обективно представяне на реалностите на имиграцията, така че хората да си имат работа с факти, а не с фобии. Но в края на краищата нищо не може да замени просветленото водачество от вида, който, вместо да насърчава най-лошите инстинкти на хората, призовава техните по-добри ангели.

В края на краищата ние вероятно ще пресечем и тази граница. Най-значителното разделение по въпросите на имиграцията е възрастовото. Младите хора се страхуват най-малко от чужденците. Те разбират, че животът в динамични, изпълнени с разнообразие страни, само обогатява хоризонтите им. За тях вече се подразбира от само себе си, че трябва да живеят в един отворен и взаимно свързан свят, и това е бъдещето, което те желаят. Предизвикателството пред Запада е да направи така, че пътят към бъдещето да не се окаже толкова разбит, та междувременно да предизвика катастрофа.

Фарид Закарая (род. 1964 в Бомбай, Индия) е американски журналист, колумнист, автор, редактор и телевизионен коментатор, специализиращ в областта на международните отношения.

Популисткият напор в Европа

Автор(и): Кас Муде

… и неговата дълга история

2015-та беше ужасна година за Европа и за Европейския съюз по-конкретно. Тя започна с терористическата атака срещу списанието Charlie Hebdo в Париж и завърши с друго, още по-смъртоносно джихадистко нападение в същия град. Междувременно ЕС трябваше да се пребори с икономическата криза в Гърция, която заплашваше с колапс цялата еврозона, както и продължаващия наплив на бежанци от Близкия Изток и други разкъсвани от войни региони.

2016-та не беше много по-добра. Континентът беше разтърсен от други терористични атаки. Бежанската криза позатихна, но само защото ЕС изнесе проблема в Турция – страна, която от своя страна изживява своеобразен връх на нестабилността. И за пръв път ЕС се подготвя да загуби страна-членка, Обединеното кралство, в резултат от т. нар. Брекзит-референдум.

Всички тези развития подпомогнаха до голяма степен изтласкването на различни популистки движения към центъра на европейската политика. Заплахата от тероризъм и страхът от масов прилив на емигранти от мюсюлманския свят, в съчетание с широкоразпространеното убеждение, че ЕС по-скоро пречи, отколкото да помага, при решаването на такива проблеми, създадоха перфектна обстановка за популистите и особено за десните популисти от много европейски страни. Водещ сред тях е унгарският президент Виктор Орбан, който се възползва от публичните страхове, за да поведе опозицията срещу германската канцлерка Ангела Меркел и нейното убеждение, че Европа трябва да възприеме т. нар. Willkommenskultur, тоест културата на „добре дошли“. Междувременно кризата в еврозоната подпомага възхода на един друг, този път ляв популизъм, насочен против мерките за остеритет в Гърция и Испания.

Но макар че заплахите пред сигурността и икономическата стабилност от последните години със сигурност са подпомогнали настоящия популистки възход, те в никакъв случай не са го създали. Произходът му се крие далеч по-назад, в структурните промени, започнали в европейското общество и политики през 1960-те. И тъй като толкова много от коментарите върху днешния популизъм недоглеждат неговите дълбоки исторически корени, голяма част от наблюдателите не успяват да преценят правилно издръжливостта на днешните популистки апели и вероятността за дългосрочно присъствие в политическия живот на партиите, изградени около тях. Вярно е, че популистите често са имали трудности със запазването на властта, когато са я получавали. Но днешните социални, политически и медийни условия в Европа насърчават популистите повече от когато и да било след края на Втората световна война. За да преобърнат популисткия напор, сегашните мудни водещи европейски партии ще трябва да реагират с далеч повече енергия и изобретателност, отколкото са демонстрирали през последните десетилетия.

Чистите хора

Както при всеки „изъм“, определенията тук са от решаващо значение. Едно от полезните такива гласи: популизмът е идеология, която разделя обществото на два хомогенни и антагонистични лагера („чистите хора“ и „корумпирния елит“), и която твърди, че политиката трябва да бъде израз на „общата воля“ на хората. С много малко изключения, този вид мислене се оформя по периферията на европейската политика през целия деветнадесети и голяма част от двадесетия век. Различни аспекти на популизма могат да се открият при комунистическите и фашистки движения, особено когато те са се намирали в опозиция. Но и двете тези идеологии (както и режимите, които са ги възприели), са били по същество елитистки, тоест те са поставяли малка група вътрешни хора над масите.

През първите десетилетия от следвоенната ера западноевропейската политика е определяна от широк консенсус по три основни въпроса: съюзничество със Съединените щати по време на Студената война, необходимост от повече политическа интеграция на континента, както и убеденост в предимствата, предоставяни от силната социална държава. Широката поддръжка за тези три позиции оставя само малко място за идеологически алтернативи, сред които популизмът не е изключение. Едва през 1980-те години популисткото мислене започва истински да си пробива път, с появата [на политическата сцена] на радикално-десни партии като френския Национален фронт, които постигат популярност в резултат на масовата имиграция и нарастващата безработица, като обещават да върнат Франция обратно към монокултурното величие от миналото.

Днес популистки партии са представени в парламентите на повечето европейски страни. Болшинството от тях са десни, макар че не всички са радикални. Други са леви или възприемат мъгливи платформи, които не могат да бъдат определени лесно като леви или десни: такова например е италианското Движение на петте звезди, което постига успехи чрез комбинация от екологизъм, антикорупционни речи и разпалване на ярост срещу истеблишмънта. На националните избори, провеждани през последните пет години, поне по една популистка партия е спечелвала десет или повече процента в 16 европейски страни. Взети заедно, популистките партии са получавали средно по 16,5 процента от гласовете в тези избори, варирайки от плашещите 65 процента в Унгария до по-малко от един процент в Люксембург. Популистите днес контролират най-големия брой парламентарни места в шест страни: Гърция, Унгария, Италия, Полша, Словакия и Швейцария. В три от тях (Унгария, Италия и Словакия), различни популистки партии са спечелили мнозинството от гласовете, макар че в Унгария и Италия основните популистки партии са съперници. Ситуацията в Унгария, където и двете водещи партии, Фидес и Йобик, са популистки, е най-поразителна. Накрая, в три други страни – Финландия, Литва и Норвегия – популистките партии сега са част от управляващата коалиция.

Политиката „TINA“[142]

Най-обичайните обяснения на този тренд подчертават важността на два фактора: глобализацията и икономическите кризи в Европа, породени от финансовата криза през 2008 и последвалата я Голяма рецесия. Но настоящият популистки момент е част от една по-дълга история, чиито корени се крият във времената на постииндустриалната революция, която доведе до фундаментални промени в европейските общества през 1960-те. През онези години де-индустриализацията и резкият спад на религиозността отслабват подкрепата, на която дотогава са се радвали утвърдените централно-леви и централно-десни партии, зависими от работнически и религиозни избиратели. През следващия четвърт век в европейската политика се получава постепенно преориентиране, при което избирателите дават подкрепата си или на стари партии, които са станали буквално не-идеологически, или на нови такива, определяни от сравнително тесни идеологически позиции.

По-късно, през последните две десетилетия на двадесети век, водещите европейски партии започват да се ориентират към един нов консенсус за елитите – общ дневен ред, призоваващ към интеграция чрез ЕС, мултиетнически общества и неолиберални икономически реформи. Възприемането на Европа като космополитна, бизнес-ориентирана технокрация, е особено добре изразено сред партиите с традиционна социалдемократическа ориентация. Много от тях са вдъхновени от концепцията на британския премиер-министър Тони Блеър за „новия лейбъризъм“, както и придвижването на германския канцлер Герхард Шрьодер по посока на онова, което той нарича „нов център“ (neue Mitte). Старите дясноцентристки партии също се отдалечават от традиционните си исторически идентичности, при което лидери като Ангела Меркел и Дейвид Камерън възприемат по-центристки и прагматични подходи към икономическите и културни въпроси.

Това изместване създава благоприятна почва за популизма, тъй като множество избиратели започват да схващат политическите елити като неразличими едни от други, независимо от партийните им принадлежности. За мнозина европейци основните елити на водещите партии изглежда споделят едно общо безсилие, което се дължи на два масивни трансфера на власт, извършени през втората половина на двадесети век: от националните правителства към наднационални единици като ЕС и Международния валутен фонд, и от демократично избрани представители към неизбрани такива, каквито са централните банкери и съдии. В много от страните-членки на ЕС жизнено важни въпроси като граничния контрол и паричните политики вече не са изключителна отговорност на националното правителство. Това довежда до появата на т. нар. TINA-политика, която елитите често използват, за да оправдаят факта, че отговорността им пред ЕС или МВФ надвишава онази пред избирателите им.

В същото време възходът на Интернет води до появата на електорати, които са много по-ангажирани що се отнася до политическите дебати и много по-независими в мисленето си (ако и не непременно много по-добре информирани), което ги прави по-критични към традиционните елити. Освен това Интернет в значителна степен намалява контролиращата функция на утвърдените медии. Със свободното разпространение на все повече истории и гласове, намиращи своя аудитория (често съдържащи немалки дози сензационност или провокация), популистките наративи стават особено привлекателни за медийни организации, търсещи допълнителни източници на доходи, поради западането на абонаментите и традиционните рекламни приходи. Тези фини, но важни промени също допринасят за внезапния възход на популизма.

POWER HUNGARY[143]

Възходът на популизма има важни следствия за състоянието на либералната демокрация в Европа. Макар че популизмът не е непременно антидемократичен, той е по същество антилиберален, особено чрез незачитането на неща като права на малцинствата, плурализъм и върховенство на закона. Нещо повече, както показва случаят в Унгария, популизмът не е просто кампанийна стратегия или стил на политическа мобилизация, която лидерите захвърлят щом само са дошли на власт. От 2010-та насам Орбан открито се зае с трансформиране на страната си в нещо, което през 2014 сам определи като „нелиберална нова държава, основаваща се на национални предпоставки“, в която правителството целенасочено маргинализира опозицията, като отслабва съществуващите държавни институции (включително съдилищата) и създава нови, до голяма степен автономни управленчески тела, запълвани с лоялисти на собствената партия (Фидес).

Макар и ситуацията в Унгария да е извънредна, успехът на Орбан вдъхновява и насърчава много други десни популисти в ЕС, от Марин льо Пен във Франция до Ярослав Качински в Полша. И, което е най-плашещо, възходът на популизма среща все пó и по-малко опозиция от страна на уморените водещи партии, които или замълчават, или дори аплодират тази тенденция.

Левите популисти са далеч не толкова успешни колкото десните си колеги. В Гърция през 2015, аматьорските опити на Сириза да се противопостави на мерките за остеритет на ЕС доведоха до противоположния ефект и в края на краищата премиер-министърът Ципрас беше принуден да приеме точно онези структурни реформи, които беше обещал да предотврати. Оттогава насам никои други ляво-популистки партии в Европа не са успявали на национално ниво, с изключение на испанската Podemos (Ние можем). И макар че по правило левите популисти са по-малко ексклузивно[144] настроени от десните си колеги, политическата поляризация в Гърция се увеличи значително откак Сириза дойде на власт през януари 2015. Много опоненти на правителството се чувстват оклеветени от официалната реторика, представяща ги като членове на пета колона, вършеща работата на Берлин и Брюксел. А Ципрас предложи няколко закона, които биха могли да ограничат пространството на политическата опозиция като увеличат държавния контрол над образованието и медиите.

Но дори и в страни без популистки правителства се забелязва немалък популистки дух. В много случаи популистите вече задават дневния ред и доминират публичните дебати, докато водещите политици само реагират, а понякога дори възприемат елементи от популистката реторика, като изпъстрят речите си с позовавания на „народа“ и осъждания на „елитите“. В резултат на това дори традиционно про-европейските християндемократи и социалдемократи вече използват „Брюксел“ като пренебрежително обозначение, с което имат предвид някакъв далечен елит, отдалечен от грижите на обикновените хора и отправящ предизвикателства към националната независимост.

Нова популистка ера?

Много учени твърдят, че популизмът е временно явление – че той създава по-скоро момент, отколкото епоха – и че, ако и популистите да могат да успяват в опозиция, те винаги пропадат когато дойдат на власт. Това обаче е пожелателно мислене, а хората, които го поддържат, обикновено обръщат прекалено много внимание на няколко силно видими популистки имплозии. Това хладнокръвно гледище пренебрегва факта, че Орбан е на власт вече шест години и все още ръководи най-популярната в Унгария партия, а популизмът доминира политиката в Словакия през цялото време от падането на комунизма насам. Междувременно Австрия е на път да стане първата европейска страна, в която е бил директно избран популистки, радикално-десен президент: Норберт Хофер от партията на свободата, който води в последните допитвания до общественото мнение.

Настоящата популистка вълна е предизвикана от дълбоки структурни промени в европейските общества. Слабо вероятно е тези промени да бъдат преобърнати в обозримо бъдеще, така че няма основания да се очаква, че популизмът ще залезе скоро. Нещо повече, популистките партии нарастват, докато основните водещи партии стават все по-остарели: в много европейски страни вече е рядкост някоя партия да спечели повече от една трета от гласовете на национално ниво.

Водещите партии трябва да създадат убедителни кратко- и дългосрочни програми, които да се справят в новата реалност на фрагментираните партийни системи, включващи влиятелни популистки партии. Така наречените cordons sanitaires – коалиционни правителства, като това в Белгия, които открито се опитват да изключват популистките партии – ще стават все по-трудни за поддържане. В множеството страни, където популистките партии днес са втори или трети по големина, един cordon sanitaire би принудил всички останали партии да управляват заедно, което би довело до нежеланото следствие да се възпроизведат точно условията, които водят до възхода на европейския популизъм на първо място. В същото време за утвърдените партии ще става все по-трудно да управляват редом с популистките партии. През последните години популистките партии обикновено се съгласяват да участват в коалиции като младши партньори. Но днес, когато тези партии са много по-големи от потенциалните си водещи партньори, те много по-трудно ще се съгласяват да поемат подчинена роля.

В края на краищата обаче популистките партии се подчиняват на същите базисни политически закони, които ограничават и утвърдените им конкуренти. Щом само са дошли на власт те също трябва да избират между отзивчивост и отговорност – между онова, което искат избирателите им и онова, което им диктуват икономическите реалности и ЕС. Засега Орбан успява да върши и двете неща едновременно, като отчасти говори различни неща пред различни аудитории. Но Ципрас беше принуден да научи уроците на отговорността по трудния начин и популярността му в страната е значително спаднала.

Тази дилема пред популистите предоставя шансове за либерално-демократичните партии, стари или нови, но само ако те не просто атакуват популистката визия, а предлагат и ясни, последователни алтернативи. Някои утвърдени фигури изглежда започват да разбират това. Например, кандидатствайки за следващите национални избори във Франция, дясно-центристкият политик Ален Жупе представя себе си като „пророк на щастието“ с положителна визия за една по-хармонична страна – в силен контраст с негативността и разпалването на страхове, които характеризират конкурента му сред републиканците, Никола Саркози, както и в упрек към силно разделителната реторика на льо Пен, крайно дясната ръководителка на Националния фронт. А в Германия на Меркел се удава да избегне силна популистка реакция – въпреки огромната фрустрация и натиск вътре и вън от собствената ѝ партия – като допуска публичния гняв, но заедно с това се придържа към ясен политически дневен ред и положителното послание: „Wir schaffen das“ (Ще се справим).

В същността си популисткият напор е нелиберално-демократичен [в смисъл „народен“, бел. пр.] отговор на десетилетията на недемократично-либерални политики. За да се овладее популисткия прилив, утвърдените политици ще трябва да се вслушат в призива за реполитизиране на ключовите въпроси на 21 век, като имиграция, неолиберална икономика, европейска интеграция и последователни алтернативи на често късогледите и опростенчески предложения на популистите.

Кас Муде е холандски политолог, който специализира в областите на политическия екстремизъм и популизма в Европа. Изследванията му включват различни политически партии, гражданското общество в Европа и др. Книгите му включват заглавия като „The ideology of the extreme right“ (2002) и „Populist radical right parties in Europe“ (2007).

Коментари (3)

- 30-10-2016|Кунев

Целта на науката е истината. Тази така дълга статия не казва нищо. Защото истината е ясна – народите разбират кой ги лъже.

- 30-10-2016|към Кунев

И кои народи по-конкретно разбират кой ги лъже? Нашият спада ли към тях – ако не, защо, а ако да – откъде накъде? (Не съдете по себе си – става дума за народи, не за отделни лица със свръхестествено прозрение за „истината“.)

- 08-11-2016|Йордан Нихризов

Популизмът обикновено се явава след икономическа криза или военен конфликт, довеждащ до криза в ценностите на обществото.Имало го е в различни периоди от човешката история. Най-често е предтеча на диктатура /през 20-век с развитието на техниката, когато от един център може да се управлява държава – тоталитарни режими/, тъй като овладелите властта популисти естествено, не могат да изпълнят обещанията и са в състояние да се задържат на върха само с насилие и терор. В края на Първата световна война се ражда болшевизма в Русия, а после фашизма в Италия и националсоциализма в Германия. За съжаление там, където популистите успеят да се удържат след първите трусове те изграждат утопични идеологии, които деградират мисленето на цели поколения.Настъпващия популизъм в днешна Европа е следствие на липсата на ясна демократична стратегия след падането на Берлинската стена. Пришиването на бившите комунисти към демократичната общност без ясни критерии и правила доведе до инфлация на ценности и принципи.Фасадните демокрации в бившия социалистически лагер се превърнаха в по-голямата си част в парадни демокрации, където с понятието народовластие единствено се парадира. Зад завесата наднича бившата червена номенклатура и тайни служби, прерастнали в новата олигархия. Объркването на обикновените хора, в глобалния свят, растящата власт на монополите и организираните етнокултурни сблъсъци поради икономически интереси довежда до стрес в гражданските общества. Така се раждат „лесните“ решения и техните изразители. Настъпилото силно разделение в някои общества по образователен и културен признак стават хранителна среда на популиски движения. Опасността е разбира се, че зад тях настъпва диктатура, прикрита, а навярно на следващ етап е възможно и открита, използваща нови рафинирани методи на въздействие, съобразно възможностите на 21 век със строене на безброй фалшиви правила и информационен натиск, създаващ митове за виртуални заплахи и противоречия, изкривяващи реалността до неузнаваемост.

Популизмът не е фашизъм

Автор(и): Шери Бърман

…но би могъл да бъде негов предвестник

Докато крайнодесните движения отправят все по-силни предизвикателства към политическите истеблишмънти в Европа и Северна Америка, множество коментатори правят сравнения с възхода на фашизма през 1920-те и 30-те. Миналата година един френски съд постанови, че противниците на Марин льо Пен, водачката на френския Национален фронт, имат право да я наричат „фашистка“ – право, което те упражняват често. През май 2016, след като Норберт Хофер, водачът на австрийската Партия на свободата, почти спечели президентските избори в страната, Гардиън зададе въпроса „Как е възможно толкова много австрийци да флиртуват с този едва прикрит фашизъм?“ А в статия от същия месец, касаеща възхода на Доналд Тръмп, консервативният колумнист Робърт Каган предупреди, „Ето така фашизмът се прокрадва в Америка“. „Фашистки“ е понятие от не съвсем определен вид, което служи за политически обвинения в продължение на вече много десетилетия, но за пръв път то се използва от утвърдени политически наблюдатели, които го използват сериозно, за да описват водещи политици и партии.

Фашизмът се асоциира най-близко с Европа от времето между световните войни, когато някои движения, носещи неговото име, взимат властта в Италия и Германия и донасят катастрофални промени на континента. Макар че фашистите се различават от страна до страна, те споделят една вирулентна омраза към демокрацията и либерализма, както и дълбока подозрителност към капитализма. Освен това те вярват, че нацията – често определяна от религиозна и расова гледна точка – представлява най-важният източник на идентичност за истинските граждани. И така те обещават революция, която ще замени либералната демокрация с нов политически ред, посветен на отглеждането на една пречистена нация, под ръководството на мощен лидер.

Макар че днешните десни популисти споделят някои черти с междувоенните фашисти, различията между тях са по-значителни. И, което е по-важно – онова, което днешните сравнения не успяват да обяснят е как някои зловредни политици и партии се разрастват до типа революционни движения, способни да заплашат демокрацията по фундаментален начин, както го е направил междувоенният фашизъм. За да се разбере този процес не е достатъчно да се изследват програмите и апелите на крайнодесните партии, личностите на техните политици или предпочитанията на техните поддръжници. Вместо това трябва да се разгледа внимателно по-широкия политически контекст, в който те действат. Онова, което превръща фашистите от маргинални екстремисти в управници на голяма част от Европа е неспособността на демократическите елити и институции да се справят с кризите, пред които са изправени техните общества през междувоенните години. Въпреки реалните проблеми днешният Запад не е изправен пред колапс, който може да бъде дори отдалечено сравняван с онзи от 1930-те години. Така че да се наричат льо Пен, Тръмп и други десни популисти „фашисти“ е нещо, което по-скоро обърква, отколкото просветлява.

Зараждането на фашизма

Подобно на много от днешните крайнодесни движения, фашизмът се заражда в период на интензивна глобализация. През късния деветнадесети и ранния двадесети век капитализмът драматично преоформя западните общества, като разрушава традиционните общности, професии и културни норми. Това е време и на гигантска миграция. Селяни от провинциални райони, които са били съсипани от нови аграрни технологии и приток на евтини селскостопански продукти, търсят нови шансове в градовете, а жителите на по-бедни страни емигрират в по-богати, отново в търсене на шансове за по-добър живот.

Тогава, както и сега, тези промени изплашват и разгневяват много хора, като създават благоприятна почва за нови политици, които твърдят, че разполагат с решения на проблемите. Най-видими сред тези политици са крайнодесните националисти, които се кълнат, че ще защитават гражданите от гибелното влияние на чужденците и пазарите. Фашистки движения се надигат в почти всички западни страни, от Австрия до Аржентина и от Финландия до Франция. Фашистите се превръщат в разрушителна сила в някои страни и повлияват върху създаването на политиките в други, но те не отправят фундаментално предизвикателство срещу политическия ред преди 1914. С други думи, сами по себе си техните политики и апели още не ги правят истински опасни или революционни. За да се стигне дотам е необходима Първата световна война.

Този гигантски конфликт избива, осакатява и травматизира милиони европейци, като заедно с това физически и икономически опустошава голяма част от континента. „Светлините угасват из цяла Европа; няма да ги видим да се запалят отново докато сме живи“, казва британският външен министър Едуард Грей в началото на войната. И действително, когато войната приключва, с нея е изчезнал и цял един начин на живот.

Годината 1918 слага край на войната, но не и на страданието. Континенталните европейски империи – Австро-Унгарската, Германската, Османската и Руската – се сриват по време на или след конфликта, създавайки най-различни малки държави, които не разполагат с никакъв опит в демокрацията и имат смесени населения, които почти нямат интерес да живеят заедно. Междувременно в много от по-старите европейски държави, като Германия и Испания, старите режими също се сриват, давайки път на различни форми на демократичен преходи. Но, подобно на новите държави, тези страни също нямат особен опит с демократичното управление – а значи и с навиците, нормите и институциите, необходими за да може то да функционира.

Сякаш за да влоши нещата още повече, краят на войната, вместо да доведе до период на мир и възстановяване, донася със себе си безкраен поток от нови социални и икономически проблеми. Новите демокрации се борят с огромни трудности, за да интегрират обратно в обществото милиони войници и да възстановят икономиките си, увредени или разрушени от войната. Австрия и Германия трябва да приемат унижението на една изгубена война и наказателен мир, като и двете страни затъват в супер-инфлация. Из целия континент беззаконието и насилието бързо се превръщат в нещо нормално, тъй като демократичните правителства губят контрол над уличния живот и цели части от териториите си. Италия преминава през почти две години на окупации на фабрики [от работниците], изземване на селски земи и въоръжени конфликти между леви и десни полувоенни сили. В Германия Ваймарската република е изправена пред насилнически леви и десни бунтове, които принуждават правителството да изпраща войски, за да поеме отново контрола над някои градове и региони.

Въпреки тези и други проблеми, отначало фашистите си остават маргинални сили. В Италия те не получават почти никакви гласове на първите следвоенни избори в страната. А в Германия хитлеровият опит за преврат от 1923, известен под названието „Преврат на бирхалето“, пропада мизерно, след което той и много от останалите конспиратори попадат в затвора. Но в хода на времето проблемите продължават да се усложняват. Европейските икономики не успяват да се изправят на крака, а уличните побоища, убийства и други форми на социален безпорядък продължават да измъчват много европейски страни. Накратко, към края на 1920-те вярата на много европейци в демокрацията е сериозно разклатена.

Демокрациите в криза

А след това идва Голямата депресия. Най-катастрофалната последица от това събитие са не толкова икономическите загуби – макар че те са достатъчно тежки – колкото неспособността на демократичните институции да реагират адекватно. За да се разбере разликата, сравнете развоя на събитията в Германия и Съединените щати. Тези две страни са най-тежко засегнати от Депресията, те преживяват най-високите нива на безработица и бизнес-колапс, както и понижаване на производството. Но в Германия Ваймарската република пада под нацисткия натиск, докато в Съединените щати демокрацията оцелява – въпреки появата на някои псевдо-фашистки лидери като луизианския политик Хюи Лонг и радио-проповедника Отец Чарлз Кафлин. Защо се стига до тези два различни развоя на събитията?

Отговорът се крие в различните реакции на двете правителства срещу икономическата криза. Германските лидери не правят почти нищо, за да облекчат страданието в обществото; всъщност те само затягат политиките на остеритет, които влошават още повече икономическия упадък като цяло и по-конкретно ужасяващите нива на безработица. Най-впечатляващо е, че дори и главната опозиционна партия, социалдемократите, само гледа безучастно, като не предлага никаква алтернативна програма. Освен това демократичните институции в Съединените щати са по-дълголетни, а следователно и по-устойчиви. Но от решаващо значение за отблъскването на фашизма е настояването на президента Франклин Рузвелт, че правителството може и трябва да помага на гражданите си, като положи основите на модерната социална държава.

За нещастие на Европа прекалено много правителства се оказват неспособни или лишени от желание да реагират активно, а повечето утвърдени партии не предлагат почти никакви алтернативни планове. В началото на 1930-те либералните партии са дискредитирани по целия континент; тяхната вяра в пазарите, нежеланието им да реагират енергично срещу недостатъците на капитализма и враждебността им срещу национализма се възприемат от тогавашните избиратели като тотално несъответстващи на междувоенните реалности. С изключение на Скандинавия, повечето социалистически партии са объркани и поддържат тезата, че животите на гражданите ще се подобрят само след окончателното падане на капитализма – и че междувременно те не могат да направят нищо за тях. (Освен това социалистите са безразлично или враждебно настроени към грижите на хората за техните национални идентичности, както и подкопаването на традиционните норми – друга неразумна политическа позиция в онова време на огромни социални катаклизми). Комунистите поне предлагат някаква последователна алтернатива на статуквото, но привлекателността на идеите им е намалена от почти еднозначния фокус върху интересите на работническата класа и враждебността им към национализма.

И така в прекалено много европейски страни фашистите се оказват единствените, които са в състояние да се възползват от западащата вяра в демокрацията, която съпровожда Депресията. Те предлагат както силна критика на властващия ред, така и мощна алтернатива срещу него. Те критикуват демокрацията като неефективна, безразлична и слаба, като обещават да я премахнат напълно. Новата система ще използва държавата, за да защитава гражданите от най-разрушителните последствия от капитализма, създавайки работни места и разширявайки социалната държава (естествено, само за „истинските“ граждани), като елиминира експлоататорите-капиталисти (често евреи) и пренасочи ресурсите към бизнеси, за които се смята, че подкрепят националните интереси. Фашистите обещават да сложат край на разцепленията и конфликтите, които отслабват нациите им – често, разбира се, като ги освободят от хората, които не се разглеждат като реална част от нацията. Те обещават също и да възстановят чувството на гордост и цел в обществата, които са били прекалено дълго измъчвани от сили, намиращи се извън техния контрол. Тези позиции позволяват на фашизма в Германия, Италия и по други места да привлече на своя страна едно изключително разпокъсано избирателно тяло, състоящо се от членове на най-различни класи. И макар че фашистките партии получават непропорционално голяма подкрепа основно от мъжете, долната средна класа и бившите войници, те имат по-широка избирателна база от който и да било друг тип партия в междувоенна Европа.

Въпреки всички тези предимства фашистите все още не притежават достатъчно сила, за да вземат властта сами; за тази цел те се нуждаят от мълчаливото съгласие на традиционните консерватори. Тези консерватори, които се опитват да запазят властта на традиционните елити и да разрушат онази на народа, не притежават собствена масова подкрепа и вярват, че са в състояние да използват популярността на фашистите за постигане на собствените си дългосрочни цели. И така те работят зад сцената, за да издигнат Мусолини и Хитлер на власт, бидейки уверени, че след това ще могат да манипулират или да се освободят от тези хора. Разбира се, те не знаят, че фашистите играят точно същата игра. Скоро след като е назначен за канцлер през 1933, Хитлер се освобождава от доскорошните си консервативни съюзници, като правилно вижда в тяхно лице пречка пред своя отдавна планиран революционен проект. Мусолини, който е назначен за премиер-министър през 1922, се нуждае от по-дълго време, за да консолидира позицията си – но в края на краищата той също изтласква (или просто избива) много от традиционните консерватори, които са му помогнали да стане Дуче.

Уроци за днешния ден

И така, какво ни казва всичко това за льо Пен, Тръмп и останалите днешни десни екстремисти? Те със сигурност споделят някои особености с междувоенните фашисти. Също като предшествениците си, днешните десни екстремисти осъждат настоящите демократични лидери като неефективни, безразлични и слаби. Те обещават да се погрижат за нациите си, да възстановят усещането за смисъл и цел у хората, които се чувстват манипулирани от сили, намиращи се извън техния контрол. И се кълнат да защитават „народа“, често определян от религиозна или расова гледна точка.

Но ако приликите са впечатляващи, то разликите си остават още по-големи. Най-очевидното е, че днешните екстремисти твърдят, че не желаят да отменят демокрацията, а само да я подобрят. Те критикуват начините, по които функционира днешната демокрация, но не предлагат алтернативи срещу нея, като остават единствено при мъгливи обещания, че ще направят правителството по-силно, по-ефективно и по-загрижено за хората.

Настоящите десни екстремисти следователно са характеризирани по-добре като „популисти“, отколкото като „фашисти“, тъй като те претендират, че говорят от името на обикновените мъже и жени, срещу корумпирани, низки и лишени от досег с реалността елити и институции. С други думи, те със сигурност са антилиберални, но не и антидемократични. И това разграничение не е тривиално. Ако днешните популисти дойдат на власт – дори и крайнодесните националисти сред тях – продължаващото съществуване на демокрацията ще позволи на обществата им да изберат друга алтернатива, като ги махнат от власт. Всъщност това може и да се окаже най-голямата сила на демокрацията: тя позволява на страните да поправят грешките си.

Но по-важното различие между днешните десни екстремисти и вчерашните фашисти се намира в далеч по-големия контекст. Колкото и големи да са днешните проблеми, колкото и гневни да са големи групи сред днешните граждани, Западът просто не е изправен пред катаклизъм, сравним с онези от междувоенния период. „Простото наличие на лишения не е достатъчно, за да предизвика въстание; ако би било така, то масите щяха постоянно да се намират в състояние на бунт“, е писал някога Леон Троцки. Същата логика се отнася и до появата на фашизма. Поне в Съединените щати и западна Европа демокрацията и демократичните норми имат дълбоки корени и съвременните правителства се показват като далеч не толкова неспособни колкото предшествениците им от 1920-те и 30-те. Нещо повече, демократичните процедури и институции, социалните държавни апарати, политическите партии и силните граждански общества продължават да предоставят на гражданите многобройни начини да изказват грижите си, да оказват влияние върху политическите резултати и да правят така, че нуждите им да бъдат посрещани.

По тези причини десните екстремисти в Съединените щати и западна Европа днес разполагат с много по-ограничени опции и шансове в сравнение с междувоенните си предшественици. (От друга страна, в източна и южна Европа, където демократичните норми и институции са по-нови и по-слаби, се появяват движения, които наподобяват традиционния фашизъм много по-силно, като например Златна зора в Гърция или Йобик в Унгария). Както подчертава изследователката Теда Скокпол, революционните движения не създават кризи; те само ги използват. С други думи, революционните заплахи към демокрацията се появяват когато самите демокрации създават кризи, подходящи за използване, чрез неспособност да се справят с предизвикателствата, пред които са изправени.

Нещата, разбира се, могат и да се променят – и липсата на истински фашистки движения в Съединените щати и западна Европа днес не е извинение за самодоволство. Но онова, което междувоенният период демонстрира е, че Западът трябва да се тревожи по-скоро от проблемите, подкопаващи демокрацията, отколкото от самите десни популисти. Най-добрият начин да се направи така, че льо Пеновците и Тръмповците от днешния свят да си отидат в историята тихо, а не като реални заплахи, е да се направят демократичните институции, партии и политици по-отзивчиви към грижите на гражданите. В Съединените щати например все по-нарастващото неравенство, стагниращите заплати, разпадащите се общности, политическата патова ситуация и притокът на големи пари към предизборните кампании играят далеч по-голяма роля при разпалването на поддръжката за Тръмп от неговата предполагаема харизма или евентуалните авторитарни предпочитания на привържениците му. Само работата по тези проблеми може да предотврати с някаква сигурност възхода на следващия Тръмп.

Историята показва също, че консерваторите трябва да внимават изключително много когато подкрепят десни популисти. Утвърдените републиканци, които отправят безсмислени обвинения във фалшифициране на изборни резултати, платени избори или съмнителен патриотизъм (и националност) на президента Барак Обама, за да се понравят на екстремистките периферии, играят изключително опасна игра, тъй като подобна реторика само подклажда страховете и недоверията на гражданите към техните политици и институции, като по този начин подкопава и доверието им в самата демокрация. Също като междувоенните им предшественици, тези консерватори най-вероятно засилват привлекателността на политици, които не изпитват особена лоялност към собствено-консервативните политики, избиратели или институции.

Десният популизъм – а всъщност популизмът от какъвто и да е вид – е симптом за това, че демокрацията е изпаднала в трудности. Фашизмът и други революционни движения са само следствия от трудностите, в които е изпаднала демокрацията. Но ако правителствата не правят кой знае колко повече за посрещането на множеството социални и икономически проблеми, пред които са изправени днес гражданите на Съединените щати и Европа, ако утвърдените политици и партии не реагират по-адекватно на исканията на гражданите, ако консерваторите продължават да разпалват страхове и да затварят очи пред екстремизма, то Западът много скоро може да се окаже в ситуация, при която действително преминава от популизъм към фашизъм

Шери Бърман е професорка по политология в колежа Барнард (част от Колумбийския университет). Основните й интереси са съсредоточени в областите на европейската политика и политическа история, демокрацията и демократизацията, глобализацията и историята на левицата. Публикувала е две книги, в които се изследва ролята на социалдемокрацията при определянето на политическите развития в Европа от 20-ти век.

За литературните скандали

Автор(и): Димитър Панайотов

Липсват ми опит и желание да съм напълно наясно със скандалите в българската литература от последните години – и от последните месеци. Откровено казано – не знам точно за какво спорите, за какво се карате и какво имате да делите. Въобще не съм наясно кой от кой фронт, кръг или фракция е. Не съм част от вашите среди и не съм си пил питиетата с никого от вас. Не съм писал книга и не съм се облагодетелствал по никакъв начин от познанството си с вас. Аз дори не познавам голяма част от вашите имена и лица! Да, и вие не сте чували моето име и ще се зачудите кой е този сополанко, който барабар Петко с мъжете хем нищо не знае, хем е тръгнал да пише за нас.

Аз се казвам Димитър и вие не трябва да знаете нищо друго за мен, освен едно – аз съм читател. Читател на вашата проза, поезия (рядко) и публицистика. И за съжаление – все по-често читател на вашите спорове, дрязги, откровено плюене един по друг и злословене. Именно затова реших да напиша тези редове и да ви занимая с моя текст, който и без това едва ли ще прочетете.

Защото щом вие можете да ме заливате години наред с жлъч и скучни караници, от които никой извън вашите си кръгове не се интересува, то и аз може да ви позанимая малко. Да видите колко е приятно и колко смислено.

Защото, знаете ли, този текст сигурно е най-безсмисленият, който съм писал през целия си живот. Точно толкова, колкото и вашите безкрайни мастилени и виртуални скандали. Скандали, които съм принуден да гледам в социалните мрежи, да чета в медиите, които следя, и слушам от хората, с които излизам. И които, колкото и да се опитвам да игнорирам, не мога.

Затова реших да ви кажа как изглеждате отстрани в лицето на младите хора, които обичат да четат. Изглеждате като хора, които се бият за един кокал, докато на няколко метра от тях стои цяла купчина прясно месо, достатъчна за всички. В българската литература има толкова много проблеми за разрешаване. Но и има и толкова много възможности. Неизследвани досега от никого полета, неоткрити хоризонти, незаети ниши, непреведени експерименти, неприложени успешни практики, недостатъчно добре развити теми и жанрове, неспечелени аудитории и читатели. Толкова много проблеми за оправяне и мисии за изпълняване. Но не – ние се бием за награди и сфери на влияние. Дори не за читатели. Защото аз имам чувството, че 99% от писателите в България въобще не се интересуват от читателите.За тях са важни мнението на другите писатели, броят спечелени награди (за когото наистина на никой друг от вас не му пука) и признанията от критиците (които отново са от „нашите хора“). И популярният лаф, че „у нас писателите са повече от читателите“ отдавна е буквален, а не метафора. На вас просто не ви пука за читателите. Защото ако ви пукаше, нямаше да се излагате по този начин, пренасяйки дребните си войни на показ пред цялото интернет пространство, за да може всеки човек, който поне малко се интересува от литература, да ги види. Ако ви пукаше за читателите, щяхте да прекарвате времето си в писане и работа за популяризирането на литературата. А не във виртуални войни и разделяне на лагери – всеки от които води състезанието по оплюване. Затова, драги писатели, като най-обикновен, прост и неразбиращ читател ви го казвам – оттук насетне вие нямате никакво морално и човешко право да обвинявате когото и да било, че не ви четем. И това далеч не е моя оригинална мисъл.

Тук ще сменя фокуса и ще кажа няколко думи за единствения човек, когото познавам във вашите среди от по-близо – Георги Господинов. За него напоследък се изписа много жлъч. Изкара се едва ли не, че той е основният унищожител и най-голямото чудовище на българската литература. Не знам какво ви е направил Георги Господинов и с какво е виновен. Искам обаче да ви разкажа какво аз съм видял от него. Преди точно една година, в рамките на два семестъра, той беше мой преподавател. На мен и на още 13 млади и интелигентни хора. Всички очаквахме да ни преподава една личност, която ще се държи през цялото време надменно, високомерно и пренебрежително. За сметка на това се запознахме с човек, който се държа с нас като с равни, който разговаряше с нас не сякаш сме 20-годишни никоевци, а като с негови колеги. Напътстваше ни, критикуваше ни, водеше разговори с нас, отваряше очите ни за българска и световна литература, до която иначе едва ли някога бихме се докоснали. Учеше ни не само да пишем и да се изразяваме по-добре, но и да мислим.

Месеци наред почти всеки четвъртък сядахме заедно не като преподавател и студенти, а като зрели хора, на една кръгла маса. Признавам, за мен лично тези срещи с Георги Господинов, от когото преди това не съм имал никакво впечатление, освен като автор, бяха едни от най-вдъхновяващите и увлекателни интелектуални моменти в живота ми досега. От този човек, който няма абсолютно никаква полза от мен или от който и да е друг от колегите ми, съм видял единствено добро и коректно отношение. Това беше човек, който абсолютно искрено се опита да ни накара да станем по-добри в писането и по-обичащи литературата. А освен всичко с него провеждахме дълги разговори за състоянието на българската литература, скандалите, литературните среди и много други подобни. Тогава този злодей, това чудовище знаеше, че ние ще попием и следваме едва ли не като мантра всичко, което ни каже. Но знаете ли какво?

Въпреки многобройните запитвания и любопитство от наша страна, въпреки посочването на конкретни примери и питането за конкретни казуси и имена – въпреки това Георги Господинов абсолютно нито веднъж не си позволи да каже и една лоша, обидна или груба дума за някого от неговите колеги и литературни среди. Нито веднъж не ни прикани да застанем на негова страна, не опита да злослови срещу колегите си или да промие съзнанието ни. Не се направи на много велик, да ни обяснява, че той е най-добрият, най-известният, печелилият най-много награди и всичко останало, в което бива обвиняван. Даже точно обратното – винаги, когато му задавахме подобен въпрос, той се опитваше да представи гледната точка на „противника си“ или да отговори със самоирония. Това е, което аз съм видял от него и единствено това е причината да го уважавам и почитам. Не от корист и желание да нападам някого друг.

Тук вече ще бъда обвинен в тотално взимане на страна. Някои сигурно ще си помислят (сигурен съм), че Господинов ми е платил да напиша това, подмазвам му се, правя го, за да се облагодетелствам и всичко друго, което ми предстои да прочета от бъдещите жлъчни коментари по мой адрес във форумите и социалните мрежи. Сега ще бъда оплют от едната половина на лагера и одобрен от другата.

Моля и двете страни да не се ласкаят – не ви знам изобщо кои сте и за какво точно се биете. Не взимам никаква страна, защото смятам, че и двете страни сте еднакво прави за себе си и еднакво виновни пред нас, читателите. Убеден съм, че тук няма по-прав и по-морален, а всичко е въпрос на убеждения. Малко като с футболните отбори. Фен си или на единия, или на другия, а обективна причина няма.

Аз обаче не съм фен на нито един от тях.

Всъщност, знаете ли, истината е, че никой не може да ви спре в това да се карате и спорите и едва ли някой извън средите би отворил дума да ви държи сметка за каквото и да е. Имаше толкова много начини да решите било с добро, било с лошо, проблеми си. И те да си останат между вас. Тогава текстове като този нямаше да се пишат. Защото ако толкова много искахте никой (като например аз) да не ви се бърка в работите, просто нямаше да изкарвате един на друг кирливите си ризи в интернет и публичното пространство. Вие обаче решихте да направи и нас, вашите читатели не само наблюдатели, но и участници във Фейсбук и медийните ви войни. Решихте да видите кой има по-верни и повече последователи. Накарахте ни да спорим и да се караме помежду си във форуми, социални мрежи, блогове и сайтове. Или просто да седим и гледаме безучастно как се разпада елитът на и без това толкова уязвимата, пренебрегната и с откровено лош имидж сред младите хората българска литература.

Отново нищо ново.

Благодаря. Нямаше нужда.

Димитър Панайотов, на 23, е възпитаник на СУ „Климент Охридски“, завършил специалност „журналистика“ и е основател на Под моста. Интересува се от литература, култура, кино, фотография, международна политика и какво ли още не. Никога не знае кога да млъкне, ако се чудите защо е избрал да навлезе в зоната на четвъртата власт. Чувства се най-добре, когато му се случват нови неща. Ентусиазира се ежедневно, като с това понякога досажда, а най-вече зарежда околните.

Коментари (3)

- 30-09-2016|Златко

Аз съм последният човек, който може да се похвали с някаква лична връзка с Георги Господинов (опитвал съм да се сприятеля с него, но това не е лесна работа, което – между другото – ме кара да мисля, че човекът е истински, а не фалшив).

Искам само да кажа, че съм готов да се скарам с абсолютно ВСЕКИ приятел (имам предвид реалните си приятели, които хич не са много, а не фейсбукарските „приятелчета“), ако само някой започне да ми пили, че съм бил „защитавал“ Георги. Гледам с отворени очи и слушам с отворени уши, това е всичко…

- 30-09-2016|Златко

Откъм Фейсбук…

Gergana Stoycheva-Nousha Чудесно като мнение, невпечатляващо (меко казано) като текст.

Palmi Ranchev Да не харесваш нито един български автор, да имаш добро отношение само към един / и то само защото ти е преподавал и ти е направил добро впечатление/ и да анализираш важни вътрешно литературни отношения, подхожда на бъдещ или настоящ български журналист.

Николай Аретов „Ако ви пукаше за читателите, щяхте да прекарвате времето си в писане и работа за популяризирането на литературата. А не във виртуални войни и разделяне на лагери – всеки от които води състезанието по оплюване.“

Оплюването, знае се отдавна, е най-ефикасното популяризиране.

Vladimir Lukov Изобщо – плоско. Същностното в междуособните литературни борби за големлък, за привилегии, за слава, за награди, за цензуриране на изявите и за „задушаване“ с властови багреници на нечии огнени литературни творби – също…

Zlatko Anguelov Ега ти двуизмерната оптика! По света това е норма, младежо: преподавателят да дава от себе си всичко и да бъде като равен на студентите си и да се различава от тях само с опита и знанията си. Ако това те е впечатлило у Жоро, то значи всички останали са били от отдавна отречения доминиращ тип на учителя с власт. Наистина си още млад, за да даваш оценки. И както казва Палми, на нивото на журналист е написаното от теб.

Desislava Nedelcheva Е, това си е журналистически текст, повече емоция, по-малко съдържание, ама какво от това

- 03-10-2016|Надежда Александрова

Журналистически текст, безспорно. Но е убедителен като наблюдение отвън с омерзението на един млад човек от манталитета, който излиза наяве в резултат на тази безсмислена караница между писатели. Защото става дума не за естетически спор, а за разпределение на някаква „постна пица“. Това е тъжното и жалкото

Аз с какво съм по-лош/а бе?

Автор(и): Златко Енев

Не пиша вече отдавна. Не че не знам защо – обхванала ме е една такава токсична вълна, смесица от непреодолимо отвращение и почти също толкова непреодолима леност, които ме ядат отвътре като тумори – но „разбирането“, разбира се, не помага особено много. Продължавам да наблюдавам в тъп ступор как всевъзможни хора и хорица откъм блатото, което споделям с всички, се боричкат за и около нещо си – и, доколкото мога, гледам да не преставам да върша рутинната си работа, в която е единствената ми надежда за оцеляване сред цялата тая отровна дандания…

Но да не губим повече време. Бикът имал рога, казват, та хайде значи да го (под)хващаме. „Литературните“ кавги от последно време не оставиха и мен безразличен, ако и да опитвах да се държа настрана, да пази господ от битки в блатото! Но това вчерашно писмо на едно младо момче, което не се е поколебало да стане и да защити учителя си, при все младежка наивност и гола емоционалност, вече ме накара да се поразмърдам. Не може така, Златко, засрами се малко! Стига толко пъшкал тъжовно в язовската си дупка, стига толко бръмчал като ручило на гайда, време е и ти веднъж да си отвориш устата, да кажеш ясно и разбираемо какво мислиш за всичко това. И то не защото „те“ трябвало да го чуят, ами защото го дължиш на себе си. Не може хем така, хем така, това го знае всеки. Изчисти душата и мисълта си от объркани пориви, заеми позиция, а след това си понасяй камшичетата и стреличките, както си му е редът. В края на краищата, хората, които предизвикват яда и раздразнението ти, не правят нищо друго, нали така?

Та да си дойдем на думата. Началото на историята, това с онази гнусна [sic!] разправия в присъствие на адвокати и нам кво още, в името на запазване на някаква литературна „власт“ в България, ме запокити моментално на страната на „старите“. Не че имам и най-малка представа от това как са разпределени властовите карти и ресурси сред софийската интелигенция, опазил ме Господ, но в замяна на това познавам един-двама от участниците в битката и никак не ме учудва това, примерно, че Данчо Ефтимов се появява с адвокат, докато отсрещната страна дори и не полага някакво сериозно усилие да се побори. „Литературен вестник“, „Либерален преглед“, голям праз. Властта, естествено, няма нищо общо с неща като тия тук. Но пък борбичките между хората, които въртят траектории из българска литературна вселенка, съвсем не са толкова безсмислени и лишени от смисъл, ако не за друго, то поне като басни, от които човек може да извлече и немалка поука, ако само намери време и желание.

А поуките тук са немалко и никак не маловажни, о да! И то защото – о, колко удивително! – след първоначалната фаза на (донякъде справедлив) гняв по отношение на подличките стратегии, избрани от едната страна в тази битка, нещата получиха един друг, съвсем различен обрат, който – отново, о, колко удивително! – изведнъж се развихри на съвсем ново, протуберансно ниво, че и предизвика далеч по-голям интерес и вълнение у будната българска общественост, доколкото мога да почувствам нещата оттук. Изведнъж от битката между „стари“ и „млади“, в която носителите на някакво достойнство се оказаха старите, нещата се превърнаха в лайняна буря, съсредоточена изключително над главата на един от „младите“ – Георги Господинов – който, така ми се струва, е имал неблагоразумието да се обвърже с една сравнително недостойна битка, но пък, отново така ми се струва, е бил и май-май единственият от „младите“, който е отказал да се бори със зъби и нокти (просто си е мълчал), в резултат на което беше обявен за „путьо“ (а от това вече ме заболя, защото обичам бат Румен истински и хич не ми е хубаво да гледам как гневът, колкото и справедлив, го довежда до нива, които никак, ама никак не са му по ръста).

Но това, оказа се, беше само началото. Оттук нататък нещата напълно изгубиха връзка с началния повод и се превърнаха в истински отвратителна история, издържана основно в тон „Аааа, пак ли тоя бе? Не стига, че обира всичките награди под носа ни, ами и на аджамия ще ми се прави, а? Бе аз мога ли или не мога?“

И се започна тя… Гласове, гласове, гласове. От откровено гнусни чак до лицемерно-“неутрални“ (аз с никого не се карам и към никого нямам отношение, само дето тоя Георги, еееееей…)

Няма какво да обяснявам. Нещата се изродиха напълно – и напълно логично. От „каузата“ стана „пауза“, ама толкова дълга, та чак вече на менопауза го обърна. Из пространството хвърчат лайна, публиката гледа и се кефи като римския плебс по безплатните места в Колизеума; спорадичните гласове, призоваващи към разум, звучат абсурдно (какъв разум посред гладиаторската битка бе, човек, тук става дума за голо оцеляване. Изобщо, имало ли е време, в което в тази страна да е ставало дума за нещо друго?) А моя милост, нарицателното голо дупе в коприва, се чуди накъде да се обърне, та да го жули по-малко, колкото и далечни, че и безсмислени да са всички тия неща…

Но стига толкова! Във всичко, което казвам, няма нищо ново, нищо оригинално, нищо, което да си заслужава четенето. Онова, което бих искал да ви кажа, започва оттук нататък и то се състои в собственото ми решение на задачката за квадратурата на кръга, тоест, как, аджеба, човек може да се избави от тия отровни пориви отвътре, да се развърти така и да зашлеви шумно и публично този или онзи, това или онова, за да облекчи душата измъчена, която блъска и блъска, и блъска, а отплата за блъскането комай не види никаква. Защото това и само това е обяснението за ляйняната буря, разбира се. Не че Георги е дал някому повод за ненавист и омраза, по-различен от личното неудовлетворение и завист, които изпълват всеки от нас, когато полага усилия, които му/ѝ се виждат недостатъчно възнаградени. Не у Георги е причината, та дори не и поводът, нееее! Причината и поводът са все едни и същи – и от тях не е избавен никой човек, който очаква отплата и възнаграждение за труда и мъките си, особено пък на попрището духовно. Културата, духовността, изкуството – това са все неща безкрайно субективни, безкрайно неподлежащи на точни измерения и оценки, в резултат на което всеки човек, който е сложил главата си в тяхната торба, просто няма как да очаква неща като „обективност“, „справедливост“ или дори – о да, о да! – „отплата“. Няма такива неща в духовността, там всичко е борба на всевъзможни умонагласи и разбирания, въртят се нещата във вихър необозрим и единствено времето – ако изобщо! – е в състояние да я проясни тая мътилка, обикновено далеч след като участниците в нея са разчистили терена за следващите гладиатори. (Впрочем, да пази Господ от „успех“ в сферите на културата и духовността, имам предвид успех приживе, но това май е съвсем друга тема, която и не е за моята уста лъжица, щото, отде да знам, може и просто да говоря за онова грозде, дето никога не успява да стане сладко)…

И все пак човек трябва да намери някаква опора, някакъв източник на енергия, някаква бензиностанцийка по този път, има си хас! Никой от нас не е перпетуум мобиле, никой не е в състояние да блъска до безкрайност, никой не може да се влачи до изнемога през пустинята, ако не би се намирал тук там по някой оазис, някое кладенче, някое място сенчесто, където да седне и да отдъхне, преди да заблъска отново. Но къде, къде по дяволите, сенчесто място или кладенче насред блато бе, човек? То поне пустиня да беше…

Ами има, има го това място, хора! И, както обикновено, то не се вижда точно по простата причина, че се намира директно под носовете ни, в най-буквалния смисъл на думата. Цялата тайна на безкрайната и неизчерпаема житейска енергия, поне според собствения ми ограничен опит, се състои в простата смяна на оптиката. А именно: преставате да очаквате награда отвън – и готово. Точно толкова ясно, точно толкова просто. Човек трябва да е пълен кретен, за да се съмнява в простичката истина, че, колкото и спорно да е влиянието му върху околната среда и човешко обкръжение, то влиянието върху самия/самата себе си е напълно безспорно. И в това, и единствено в това, се състои несъмнения смисъл на духовната работа (отново напълно лично, напълно субективно мнение). Какво ще се случи с „тях“, това е божа работа. Виж, какво ще се случи със самия или самата теб вече е нещо напълно различно – и, повтарям, неговото естество е напълно безспорно, напълно неотрицаемо. Духовната работа ще те издигне, ще те облагороди, ще те направи по-малко зависим/а от камшиците и стрелите на света, ще те снабди с броня и забрало срещу човешките нападки, а също и с крила – о да, о да – с които да си летиш наоколо, пък ако ще и единствено в собственото въображение, ако ще и само насън.

И в това, повтарям, е решението на „неразрешимия проблем“. Награди, признания, успехи. Уфффф, дай боже всекиму (ама и дупе да му/ѝ е яко след това). Но, хора, толкова ли нямаме за по две стотинки ум в главите, та не можем да разберем, че наградите се дават не отвън, абе, хора? Бил взел Георги всичките награди. Ами изпитва го господ колко му е силата, затова му ги дава. (А, поне засега, той се справя отлично, за разлика от пискливия Милен Русков например). Ние останалите, „невъзнаградените“, трябва да намерим силата и мъдростта у себе си да гледаме не към него, не към „имащия“, а към самите себе си, да открием съкровищата и наградите вътре в себе си, а не да настояваме да му бъдат отнети неговите, колкото и символично.

Ей това е всичко, което исках да ви кажа. Няма смисъл в завистта и неудовлетворението, от тях само инфаркти и раци или диабети, друго няма да прихване човек. Не че вярвам, че е толкова лесно едни тъй прости думички да бъдат взети на сериозно; най-доброто, на което се надявам е поне да си кажете, „широко ти е около врата там в Германийката, живееш си като червей в сланина, та затова си тръгнал така да раздаваш акъли, ама я да те видя да поживееш малко тука, та да те послушам след това“. Че и право ви давам хора, точно така е, щото всеки път като се прибера в България, след това съм болен по една-две седмици. С какво точно ме отравя тая страна не мога да кажа, но си е факт, че ме разболява, всяка година по за две седмици, ей Богу! Ами хубаво, и с това ми се налага да живея, преглъщам накриво, поопъвам малко врата и продължавам да си тегля юлара, къде ще ходя?

А от думите си не се отказвам, въпреки това. Не знам колко време ще успявам да удържам още, щото машинката, колкото и да я обгрижва човек, се поизносва с годините и вече май-май започвам да чувствам, че се уморявам не на шега от цялото безсмислие и безвремие, в което ни е потопило времето ни българско. Но награда има, в това съм напълно уверен. Може и да не ти прати Господ признание и успех, но пък в замяна ще ти пратя я някоя млада и силно любеща жена, я друга някоя благинка, дето никога не си вярвал, че може да я има. Номерът е само да успяваш да държиш очите и душата си отворени за наградите, дето се стоварват отгоре ти, а не да риташ като инатесто магаре и да ревеш непрестанно, че нищо не си получавал/а…

Амчи да, вий кво си мислите? Има, има, има…

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (4)

- 02-10-2016|Георги

Хм, аз не мога да разбера защо като един човек върши нещо той задължително очаква награда, похвала или да му кажат колко добре се е справил. Бързам да кажа – не визирам твоя случай. Просто на чисто теоритична основа всяко действие на човек би трябвало да се базира на собственото му, вътрешното му удовлетворение от нещата, които върши. Засили това чувство и ще видиш разликите.

Наградата като награда е нещо несъизмеримо с това, което човек върши – или е по-голямо (жена да те обича, при все че човекът може да се промени неузнаваемо след време) или по-малко (420 лева на месец). Тя никога не отговаря едно към едно с действието на човек тъй като е и най-често в друг диапазон – материален, паричен, славен.

Та така – естествено аз като всеки човек също съм подвластен на практиката в живота и очаквам да ми кажат нещо положително. Когато ми го кажат или ми дадат „наградата“ ме напушва или такъв смях, знаеки какви глупости съм сътворил или се замислям няма ли нещо сбъркано в отсрещния човек да оценява само моят продукт и единствено него по-високо от всички останали. Туй е сблъсъка теория и практика… практически видим и във всевъзможни други сектори.

Поздрави

PS: Да река и директно – Аз лично оценявам това, което правиш, Златко. Не само поради липсата на други или подобни начинания, а и спрямо насочеността на материалите в сайта.:)

- 04-10-2016|Златко

Откъм Фейсбук…

Zlatko Enev

Слушам си тук значи радио, докато си врънтулкам поредното метално моделче и, докато си слушам така, долавям нещо, което ми се струва страшно интересно и вълнуващо. Става дума, значи, за това как машините малко по малко правят немалко човешки професии „излишни“ и за това, че в наши дни гаранции за запазване на работата нямат дори и висококвалифицирани хора като медици или адвокати, щото машините могат и тяхната работа да заменят. Разговаря репортерката с някаква германска професорка, експертка в тази област, и задава логичния въпрос: „А кои тогава са професиите, които вие виждате като най-малко застрашени?“ На което професорката отговаря: „Ами ония, в които един човек може да служи на друг като образец и пример, най-вече при личното израстване. Тия неща компютрите най-вероятно скоро няма да ни отнемат…“

Брех, мамка му, започвам да се чеша там, дето не ме сърби. И то защото само преди няколко дни публикувах в списанието текст на младо момче, което казваше ТОЧНО това по адрес на един наш писател, дето е станало спорт да го хулят хората – „за мен тоя човек е не само учител, ами и образец за човешко поведение“.

Изредиха се тук немалко доброжелатели, за да дават примери за съвсем друг, напълно различен тип човешко поведение, но въпросът, струва ми се, си остава непроменен, един и същ…

А именно:

„На колко души през живота си сте послужили като образец за човешко поведение и колко души през живота са ви благодарили за това, че „сте им помогнали да станат хора“ (собствените деца не се броят, те нямат никакъв избор, и за добро, и за зло)?“

Та така де. Приказвам си, докато си монтиркам тук разни тенекийки, приготвени от лазерни роботчета, дето пак на някого работата са изяли…

Palmi Ranchev Подходящият начин на поведение, с който да спечелиш студентите, е част от умението на преподавателя. Но писателите не винаги са любими педагози. Понякога са Жан Жоне, Маркиз дьо Сад, Фердинанд Селин, Франц Кафка, Фернандо Песоа… Подреждам ги съвсем произволно.

Zoya Marincheva Едното няма нищо общо другото. Добрият педагог в статията страда от ужасни конфликти на интереси.

Zlatko Enev Кои конфликти, Зоя? Честно, не съм информиран достатъчно. Онова, което виждам е, че Георги е единственият български автор, който има публика както в страната, така и извън нея. Това как се постига, аджеба? С връзки, с приятелчета? Просто не мога да разбера тая негативна вълна, защо, по каква причина?

Zlatko Enev Човек трябва или да е заслепен от много силна отрицателна емоция (което все още мога да приема, защото ми се случва и на мен), или да е някакъв много типичен представител на онова което се възпроизвежда в целия ни национален фолклор …

„Убий на комшията магарето! „

Zoya Marincheva Защо емоция? Има си факти. Хората не трябва да се манипулират с емоции (както текстът на студента прави). Имаше и доста неприятни политически вътрешни истории, които се оказаха с дълбоки предистории. Има много други писатели с публика и награди. Защо обаче към Георги има такова подчертано лошо отношение вътре в гилдията? Може би е медийното присъствие, както и това в различни журита, издателства, обвързаности с чуждестранни писатели и издатели (защото има мускул да предложи нещо на тях в България) и прочие институции. В малък пазар всичко се вижда и определено хората в индустрията, дори много успешни за България, имат усещане за несправедливост. Есето на Деян Енев преди седмица открехна една-две завеси за механизмите на определяне на символните йерархии, но ние с теб сме извън тях. Аз бих препоръчала на пишещите да търсят контакти с преводачи сами и да не разчитат на българските държавни институции и фондации, вкл. „Елизабет Костова“ за Америка. В Германия, чувам, че има повече издателства, заели се с бг книги. И да игнорират издателства в САЩ като „Оупън Летър“, които публикуват само спонсорирани от съответната държава романи.

Zlatko Enev Е да, ама не, Зоя. Аз определено не съм човек, който ще тръгне да защитава репутацията на някого си от куртоазия. И когато казвам, че Георги има някаква публика и някакво реноме извън България, това означава, че черпя информация от небългарски и негилдийни източници. Разговарял съм с няколко немци, които имат сериозна представа от мрждународна и специално българска литература – например Андреас Третнер, който е най-добрият жив преводач от български и изключително начетен човек, или шефката на немската служба за културен обмен, не си споммям в момента името й… Всички те изпитват много силно уважение към работата на Георги. А това в никакъв случай не са хора, които можеш да спечелиш с нещо друго освен сериозно можене. После, миналата година Георги имаше гост-професура тук в Хумболтовия университет и можах да отида на негово четене пред немска публика. Как да слушам идиотско-нелепи обвинения откъм български некадърници, най-вече по Фейсбук, когато с очите си виждам, че човекът може нещо, което не съм виждал у никой друг български писател: да се изправи спокойно и без никакви компенсаторни рефлекси пред една високо култивирана публика и да я държи в, айде, да не го наричаме „захлас“, но пълно внимание, в продължение на час и нещо. Самият аз съм водил негово четене и знам от личен опит колко високо интелигентен и ерудиран човек е. Оставям настрана качествата на прозата му, която е сред малкото български неща – писани сега или когато и да е – които са достъпни за международна публика „от раз“, ИМЕННО защото не са „български“. И прочие, и прочие, и прочие…

Слушах, слушах, слушах пълни идиотщини. Ееее, не се трае повече. „Защо хората от професията били против Георги?“ От коя професия, Зоя? И на кое място? Тук, на мястото, на което живея аз, към Георги се изпитва солидно уважение…

И как да не ви презира човек след всичко това? Ха обясни ми, Зоя, та дано поне мъничко полза да заима от тоя напълно безполезен разговор?

Zlatko Enev И още – Америка е известна като литературно-аутистка страна, при вас не се превежда почти нищо, така че не ми давай американски примери за това по какви начини се превеждала и публикувала прозата на Георги. Тук в Германия нещата му се публикуват от солидни издателства и рецензиите за тях са отлични. Но, разбира се, колкото повече аргументи „за“, толкова повече ще се разпалва съпротивата на дребните душици, сред които ДОСЕГА не те броях…

Досега.

www.perlentaucher.de/autor/georgi-gospodinov.html

Zoya Marincheva И Кашпировски беше също така харизматичен. -) За да има пушек, има огън. Не познавам лично никого от двете страни на конфликта, нито съм изпращала мои неща за съответните им издания. Но доколкото съм се занимавала с писане и издаване, съм видяла и чула неща, които ме убедиха, че проблем има. Дори и само това, че страната е разделена на малки феодални литературни владения. Георги е част от система, която може и да работи за германския пазар, но прави невъзможно налагането на наши автори в САЩ, дори и да има интерес на публика към тях.

Zlatko Enev От начините, по които хората интерпретират света и нещата, си личи кой какъв е. „Всички са маскари“ съдържа една-единствена, неизговорена истина: „Аз също“…

Хайде, Зоя сега всеки от двама ни да си върви по пътя…

- 04-10-2016|Златко

Просташко племе сме, ей Богу! Особено тоя манталитет „всичко е за продан“, както у нас, така и навсякъде другаде. Ентелектуалец след ентелектуалец се изрежда да ни обяснява и убеждава как, виждате ли, щом еди-кой си има успех извън България, това може, естествено, да бъде резултат единствено от „самопревеждане и самопредлагане“. Боже, какво скудомие!

Добре бе, това, че едни други се нямате за две стотинки и се смятате всички за от маскара нагоре, тоест, че само мошениците и наглеците просперират в тая страна – това, да речем, си е ваша работа. От Ботев насам все това е песнята наша, кой какъв подлец бил и така нататък. Но толкова ли ви е плитък и беден умът, та можете с лека ръка да си представите, че нещата функционират по същия този начин и извън България? Отива значи някой представител на министерство ли ще е, какво ще е, бута примерно една пачка пари я на Александър Зитцман във Виена, я на Анжела Родел в София – и те, бедни нещастни мишлета, превеждат ли, превеждат Георги Господинов, щото „някой им е платил“? А народът лапа лайната и, както винаги, вярва изборно само на ония, които предложат възможно най-ляйняния и мръснишки сценарий от всички.

Плужеци нещастни! Понеже сами нямате достойнство и себеуважение за по пет стотинки, прехвърляте всичко това върху целия останал свят. Какво изобщо да очаква човек от вас?

(За протокола: КАКТО Анжела Родел, така и Александър Зитцман са отказвали да превеждат мои книги, например. Тези хора просто не превеждат неща, които не им харесват…)

- 04-10-2016|Златко

И още нещо: в Германия, разбира се, се превежда и издава не само Георги Господинов, така че в хода на годините съм присъствал и участвал в не едно или две представяния на българска литература, преведена на немски език – много често с участието на авторите. Е добре, да ви кажа ли сега нещо, което го знаете всички: в 99 процента от случаите гледаш, гледаш и се потиш. Човекът или човечката отсреща балкански/балканска, откъдето и да погледнеш. Присвити, уплашени, лишени от самочувствие, комплексирани хора. Книгите им различни, а хората едни и същи.

Всички – с едно-единствено изключение, по сосбтвения ми опит. Е как няма тогава само един да има успех навън, като само той успява да представи на хората и нещо друго освен персоната на поредния уплашен и комплексиран балкански провинциалист? А идете и вие се правете на европейци де!

Плужеци, плужеци, плужеци!

Постмодерни литературни вълнения

и argumentum ad hominem

Автор(и): Пламен Шуликов

Няма да крия, че тъй нареченият „литературен“ дебат от последно време ме отвращава. Отвращава ме по две причини. Първа сред тях е неговата несистемност. Позициите на най-радикалните участници (доколкото е възможно те да бъдат системно проследени, тъй като често изненадват в гръб, съвсем по партизански, от прикритието на най-неподозирани платформи) имат съмнителното адаптивно свойство да се променят с онази гъвкавост, която е позната от камуфлажната тактика на един известен боливийски терорист и, може би, от неизчерпаемото тактическо вдъхновение на Карлос Чакала за дегизировъчни метаморфози. Литературните награди и „Литературен вестник“ се оказаха най-болезнените провокатори на революционен гняв. Ако не надценяваме и без друго пренебрежимо ниската финансовата стойност на тъй наречените награди, вероятно за общ знаменател на двата стимула за хейтърска активност трябва да обявим литературната слава с нейните неизбежни последствия като маркетингово позициониране в полето на литературния живот и законодателна инициатива в ценностната ориентация там. С други думи, дори да не става дума за пари – нещо, което в днешния твърде неразумно устроен книжовен живот притежават предимно книжари, познати най-вече като производители на канцеларски кубчета и тоалетна хартия, във всеки случай става дума за стремеж към, тъй да се каже, законодателна власт в стремително обедняващата сфера на литературния вкус. Този етап на първа (и трябва да признаем, честна и откровена) революционна активност мина под метафоричния знак на зооморфните конструкции, чието разпространение и от двете страни на Рейн през Първата световна война разбираемо озадачава в началото на 20-те У. Липман. Когато обаче изровените атавистични уподобявания започнаха да падат върху самата барикада, от която биваха изстрелвани, там набързо, със завидна революционна интуиция заговориха с отработения език на недефинитивния, но все още неизвестно защо омразен дотогава академизъм. Някак неочаквано, изненадващо откриха поредно речево превъплъщение, вероятно загрижени за сериозно увредената си публична репутация на хора, така или иначе, зачевани в Академията, формирани там и венчани с нея във вечен и неразкъсваем консервативен брак. Или пък, още по-вероятно, неправилно сметнаха, че властта е взета и е настъпил моментът за светска легитимация чрез съдействието на незнаен, но спешно мобилизиран arbiter elegantiarum.

Втората причина за отвращението ми от тази срамна махленска гюрултия се състои в недостойния и анахроничен „революционен“ избор етичните представи на опонента за чест и лично достойнство да бъдат атакувани чрез argumentum ad hominem и това всъщност е действителният повод за реакцията ми, която твърде дълго време се самозаблуждавах, че няма особена нужда да бъде публично споделяна. След като обаче позицията на А. Кьосев бе поместена в „Либерален преглед“ под заглавието „Литературни страсти á la Bulgarie“, сметнах, че жребият е хвърлен.

Припомням, че според Аристотел източници на логическите аргументи са тъй наречените топи (места). В „Реторика“ Стагиритът ги разделя на две групи – общи места (обикновено, разсъждения по абстрактни политически, нравствени и пр. теми, напр., почитта към боговете, законите или пък заветите на Димитров, Тимур, командата му и др.) и места на конкретните дела (напр., човек с академичен произход не може да каже такива и такива неща, освен ако не е подбуден от нездрави страсти като честолюбие, властолюбие, страхувам се да кажа завист, тъй като дори не бих могъл да предположа защо и за какво). Именно втората група топи (местата на конкретните дела) е известна като довод към човека или argumentum ad hominem. Така твърди първият дял на класическата реторика – inventio (euresis, по Аристотел), чийто основен предмет е намирането на материала. В този смисъл, ако окажем неочаквана чест на който и да е почтен литератор, като го назовем, например, „човек-плъх“, със сигурност ще стане ясно, че го извеждаме извън присъщия му ценностен ред, а още по-сигурно, че просто свирим популистки сбор за всички освирепели и изпусталяли от литературен глад мишелови, като ги насъскваме срещу му („дръжте тогова!“). И онези лековерници, като викнат, та запеят, ум да ти зайде. В общи линии преди години така се аргументираше институтът на политическото офицерство – спецификаторски аргументи (напр., „безсмислено е да пренасяме камъните оттук там и оттам тук“) той „парираше“ с неспецификаторски довод към човека (напр., „нали те видях как се изхлузи от последната манифестация“). Така се аргументират булките на Варлаам Копринарката и Иван Селямсъза, като си хвърлят една на друга през комшулука трескателни анадолски гюллета-попръжни, които нямат нищо общо с окачения на портата гръбнак от шаран. Тази аргументативна традиция храбро отстояват в прекалено интересното ни съвремие както гневни шофьори по нашенските сокаци, където всеки миролюбив човек с нормална сексуална ориентация може изненадващо за самия него да бъде публично заклеймен като хомосексуалист заради това, че спазва правилата за движение, така и отчаяни съпруги, чието пък изострено от ревност обоняние намира за мръснишки безпорно благоуханния аромат на „Гучи“, долавящ се от възглавниците на техните благо(не)верни.

Подсетете ме, но аз наистина не си спомням известната академична квалификация на Цв. Стоянов от 60-те „шаячна интелигенция“ да е засегнала някого лично. Със сигурност обаче и след 50 години оттук насетне адресатът на квалификации като „редосеялки“ и „естетически планктон“ ще бъде поименно известен. Дори най-тежкият литературен грях – плагиатът – е тъй академично, макар и страстно коментиран от Б. Пенев някога, че дори директно обвиненият Л. Стоянов съхранява личното си достойнство. Съхранява достойнството си обаче и самият Б. Пенев, тъй като статията му „За литературния плут“ (1922 г.) не съдържа нито един неспецификаторски аргумент. Едно от възможните обяснения защо тогава и най-горещият дебат не надхвърля рамките на светската почтеност се състои в обстоятелството, че до поредното ни освобождение от 1944 г., освободило ни впрочем и от академичното задължение да учим реторика, тази дисциплина е била неизменна част от университетския тривиум. Общообразователната неизбежност на реториката като фундаментален подстъп към квадривиума се чете дори у пролетарския критик Г. Бакалов, който издава брошурата си „Ораторско изкуство за работници“ (1924 г.). В това заглавие по всяка вероятност има известна прокоба, защото след 1944 г. реториката наистина като че ли става изкуство, предназначено преди всичко за работници, ако си спомним къде, от кого и от колцина се изучаваше тя през следващите 45 години. С две думи, няма нищо чудно, ако все още не сме компенсирали липсващия автоматизъм на иначе насъщни от 2500 години образователни стереотипи.

Допустимо е да сме забравили, че още в самото начало на 80-те Ю. Хабермас в „Теория на комуникативното действие“ посочи argumentum ad hominem като препъни-камък пред публичния консенсус. Не вярвам да сме забравили обаче една култова реплика от „Таралежите се раждат без бодли“ (1971 г.). Десет години преди Хабермас я произнесе героят на Димитър Цонев – Митко. На онези, които не си я спомнят, ще подскажа. Бакалинът бай Танас (представете си Саркис Мухибян с всичката му телесна маса!) се държа грубиянски с едно от децата, след като го завари в приземния склад на неприкосновената си бакалница. Детският съвет за реагиране в кризисни ситуации реши на бъде написан плакат с хомойотелеутонен слоган: „Бай Танас – торба с мас“. На твърде радикалното предложение Митко отговори съвсем в духа на консенсусно ориентираното общуване, описано от немския философ: „Не съм съгласен да се подиграваме с физическите недостатъци на хората“.

Липсата на етични ограничителни рамки в процеса на публичното общуване Ж. Липовецки свързва с постмодернисткия нарцисизъм, изгубил някъде по пътя великите си цели, намерения, чувства и запълнил зейналата празнота със стъписващо по мащабите си историческо и нравствено безразличие. Нарцистичното себеусещане за самодостатъчно, но парадоксално щастие той обяснява с парадоксализма на обществото на вакуума, което ни потапя в безсмислената нищожност на една пигмейска екзистенциална драма, лимитирана от крайното материално охолство и усещането за пълна липса на щастие. Информационния превод на този парадокс бихме могли да видим у Ж. Бодрияр като свят с все повече и повече информация и все по-малко и по-малко смисъл.

Когато търсим разумния смисъл в довода към човека, нека преди всичко да не забравяме самия човек. Нарцисизмът на обществото на вакуума не ни освобождава от това елементарно нравствено задължение.

Пламен Шуликов е роден през 1959 г. във Варна. Завършил е Шуменския университет „Епископ Константин Преславски“ (1983). От 1985 до 1989 г. е редовен аспирант по „Теория на литературата“ в Катедрата по теория на литературата към Московски държавен университет „М. В. Ломоносов“. Доктор по филология (1989). Асистент по „Руска класическа литература“ в Шуменския университет „Епископ Константин Преславски“ от 1984 г. Щатен преподавател в Катедра „Методика на филологическите дисциплини“ от 1989 г.

Коментари (2)

- 29-09-2016|Георги Парушев

Когато журито и авторите са от един отбор не е драма. Това може да се нарече наглост. Когато един кръг от писатели по предлог, че модернизират българската литература се преврънат в секта, започват да дейстават „който не е с нас той е против нас“. Иначе казано, никой няма право да ги критикува. Който ги критукава или е ДС агент, или Путинист или завистник. Момчетата, които не са слаби писатели, трябва да имат и хигиена за наградите. Безмислено е два пъти да получаваш една и съща награда. Тъпо е обеснението, че нямало по-добри. Тогава не давайте наградата, до като не се появи добрия.

- 01-10-2016|Пламен Шуликов

Простете, г-н Парушев, казвам само, че ако не харесвам литературния (особено критическия) вкус на С. Чолева, това не е достатъчна причина да я наричам Чорлева.

Димчо Дебелянов и доброволчеството

Автор(и): Славимир Генчев

Защо в крайна сметка Дебелянов наистина е доброволец

Преди няколко години акад. Иван Радев от Великотърновския университет „Св.св. Кирил и Методий“ изказа аргументирано становището си, че поетът Димчо Дебелянов не е заминал като доброволец на фронта за участие в Първата световна война. Твърдението на акад. Радев определено предизвика шок и в културните среди, и сред много по-широки кръгове от обществото, отдавна свикнали с разпространената и неподлежаща на съмнение „официална“ версия, кристализирала като мит и придаваща още по-мъченически ореол на Димчо Дебелянов като жертва на Войната.

(Подобен ефект имаха и имат твърденията, че Апостола на свободата не е бил предаден от поп Кръстьо Никифоров, ако въобще е имало предателство, дори и неумишлено, при залавянето му в Къкринското ханче край Ловеч, или че войводата Христо Ботев бил застрелян от собствените си другари след поражението на четата във Врачанския балкан.)

Акад. Иван Радев не е имал за цел да дегероизира поета или да демитологизира моменти от неговия живот, а като истински, безпристрастен литературен изследовател е изложил в своите трудове фактите такива, каквито се съдържат в общодостъпни документи, съхраняващи се в Държавния военноисторически архив – Велико Търново. И, както заявява самият той, не е търсил нарочно доказателства

за доброволчеството на Димчо Дебелянов

а е проучвал цялостно архива, събирайки материали за книгата си „Българските писатели и войните“, ако не ме лъже паметта. Тази теза акад. Радев разви и обоснова и в своя доклад „Документи за съдбата на Димчо Дебелянов на фронта с подзаглавие „По материали от Държавен военноисторически архив – Велико Търново“, представен по време на национална научна конференция, проведена на 20 април 2012 г. в Регионалната народна библиотека „П.Р. Славейков“, организирана от катедра „Българска литература“ на Великотърновския университет „Св.св. Кирил и Методий“ и Държавния военноисторически архив – Велико Търново. Докладът излезе по-късно в сборника „Димчо Дебелянов – 125 години от рождението на поета“ (нови изследвания, архив, спомени), който сборник включва и всички представени на конференцията доклади.

В интерес на истината ще кажа, че още приживе на Димчо Дебелянов и непосредствено след гибелта му на 2 октомври 1916 г. многократно е ставало дума за обстоятелствата около неговото заминаване на фронта. Вероятно официалното му първоначално освобождаване (заедно с много други държавни чиновници) от мобилизация в качеството му на докладчик във Върховната сметна палата, където е постъпил на работа скоро след като завършва Школата за запасни подпоручици в Княжево, в която се е записал след излизането си от казармата в Самоков, където пък е отбивал военната си служба през цялото време на двете Балкански войни, е една от основните причини да се зароди по-късно митът за доброволното му заминаване на фронта. Преди всичко трябва да имаме предвид

закъснението с цели шест години на Димчовата служба

във войската спрямо неговия собствен набор поради следването му в Софийския университет. В книгата си „В казармата и на фронта с Димчо Дебелянов“ Тихомир Геров пише: „Шест месеца ние прекарахме заедно като редници от последния 37 набор в 22 допълваща дружина, която ведно с 7 допълваща батарея образуваше гарнизона на Самоков. (Димчо се числеше към 31 набор и бе закъснял със службата си цели шест години. Отлаган е бил, разбира се, не „по недоразвитост“, а като студент).

В казармата Дебелянов влиза в началото на ноември 1912 г. В спомените си Тихомир Геров пише, че го е срещнал в казармения двор на 22 пехотен Тракийски полк в Самоков на 31 октомври заедно с много младежи от Ихтиманско и Самоковско. После пък споменава, че Дебелянов постъпил в казармата в началото на ноември. За това леко фактологично разминаване сигурно може да се потърси и намери обяснение, но може да е просто недоглеждане или грешка на перото.

Тук има няколко важни момента, които разкриват в психологически план отношението на Дебелянов и на много от войниците не само към войната, но и към казармата и военщината въобще. От една страна, той влиза в казармата, за да „отдаде кесаревото кесарю“ (по израза на Людмил Стоянов – заклет враг на империалистическата война). Още тук се прокрадва идеята за казармата и войната като неизбежно, а понякога и необходимо зло. Това Дебелянов съвсем открито ще заяви в едно от фронтовите си стихотворения, писани през 1916 г.:

Сурова вярност на дълга

смени живота разнолик

и сля се радост и тъга,

сроди се малък и велик.

„Тиха победа“

Срещу

суровата вярност на дълга

не може да се направи нищо. Дебелянов не е пацифист в общоприетия смисъл на думата, който се открива в патоса на социалисти и социалдемократи, какъвто е бил и неговият брат Илия и с когото в това отношение Дебелянов има сериозни разминавания. В същото стихотворение поетът казва:

Дойди, но с подвиг увенчай

ти свойта бренна суета

и нека бъде твоят край

една усмихната мечта!

„Тиха победа“

Човекът, синът, детето на майката-земя е призован да стъпи в нейните недра („Че светли тайни дух прозря/ и аз обикнах тоя път,/ по който земните недра/ тъй властно мамят и зоват.“), но увенчан с подвиг“, т.е. с победа или с героична смърт. Какво вижда поетът?

Там родни сенки с родна реч

посрещат брата и сина,

а нейде гордо и далеч

плющят победни знамена!…

„Тиха победа“

Вижда знамената на победата и радостта на освободените македонски братя, които посрещат с „родна реч“ своя брат и син, дошъл да се бие и мре за тяхната свобода. Едно Димчово писмо е интересно в това отношение.

Тихомир Геров: „Между другото той пишеше на сестра си Мария (в писмо от 16.IX.1916 г.): „Аз съм спокоен, бодър и заедно с всички се радвам на

всички наши успехи, особено на тия срещу румъните.

Ние тук бързо узнаваме новините по всички бойни фронтове. Съдено е било Дончо (Чамурлийски, който загива в същия ден след като се явява в частта си на фронта от заблуден куршум – б.м.) да дойде близо до мене, да остане един ден да се видим и да замине, без да можем да се срещнем. От съдбата си никой не може да избяга, затова ще трябва да се примири с всичко.“ (В скоба ще поясня, че Димчо ненавиждал „румъните“ заради разбойническото им нахлуване в Добруджа, възползвайки се от проблемите на българската войска при избухването на Междусъюзническата война.)

Разбира се, още сме 1912 г. и аз избързах с това стихотворение, но го правя умишлено, тъй като показва отношението на Димчо Дебелянов към Войната изобщо и към „българските“ войни от 1912- 1913 г. и 1915-1918 година.

Както вече споменах, Дебелянов

не е краен, абстрактен, безпочвен пацифист

Той добре е разбирал същността на тези войни, които за България (независимо от европейското обществено мнение, насъсквано от определени среди, включително и в Русия, която защитавала интересите на сърби и гърци) и за българите са просто възможност да постигнат националния си идеал – обединението им в свободна и независима държава върху целокупна територия. Всъщност войните са били форма на продължение на национално-освободителното ни движение, каквито бяха и Руско-турската война от 1877-1878 г., и актът на Съединението през 1885 г., и Илинденско-Преображенското въстание от 1903 г., и обявяването на независимостта през 1908 година – това се все стъпки към осъществяването на националния идеал: обединението на българския народ върху обитаваните векове наред от него български земи, което балкански и други врагове ни оспорват и до днес. Идеал, осъществен временно едва през 1940 г. (с връщането на България на южна Добруджа) и през 1941 г., когато България като съюзник на Германия през Втората световна война администрира Вардарска и Егейска Македония, Поморавието и Западна Тракия.

По време на службата си в Самоков Димчо участва наравно с всички в занятията, упражненията и останалите военни задължения, както и в други общи дела, например в подготовката и провеждането на благотворителна вечер за събиране на средства, с които да се закупят подаръци и хранителни продукти за участниците в Балканската война от Самоковско и Ихтиманско, особено след като станало ясно, че те са изнесли на плещите си голямата Булаирска победа. Ентусиазмът, с който Димчо участва както в провеждането на благотворителната вечер и се включва в делегацията (наречена комисия), която откарва подаръците на фронта, ясно показва, че поетът не се чувства отчужден на общия дух и тон, каквото отношение демонстрират, макар и рядко, някои поети и писатели като Людмил Стоянов.

Същевременно не са му чужди и някои дребни хитрини, които войниците винаги прилагат, когато има сгоден момент, за да изкръшкат или да си облекчат службата. Така например един ден „някой извика в ротното помещение: „Има ли желающи за София?“ Ние не можахме да разберем изведнъж въпроса. Той поясни: „На преглед – за очите“. Това дойде като благоволение на случая. Раздвижихме се, зашушукахме и след малко ротната канцелария се изпълни с „желающи“. Тук имаше хора, които виждаха като орли. Записаха ни. Записа се и Димчо. Разбира се, ние не си въобразявахме, че ще успеем; можеше да ни вземат и за симуланти.“[…] „От тоя преглед никой нищо не спечели. Останаха да служат дори и такива като Йордан Мечкаров, които страдаха от силно късогледство. После понякога Димчо казваше: „Не стана нищо – откачихме по някой ден. Видях се с хора. Стига ми.“

На човек като Димчо, нарекъл се „уморен безверник“ в едно писмо до самия себе си, писано в с. Долна баня и отправено до Ихтиман за „Димчо Дебелянов в дома на Гьончо Белев“, очевидно е било необходимо

да търси промяна, да взема участие, да не стои със скръстени ръце

– било за да се спаси от тежки мисли, каквито често са го спохождали, било за да прояви дейната си натура.

Той не се е поколебал да стане и ротен писар, за което Геров пише с неприкрита ирония: „Малцина от нас, и то тия, които бяха успели да се наредят в ротните канцеларии, бяха по-добре. Димчо беше един от ония щастливци, на които ние завиждахме. Той ядеше в затоплена стая на писарската си маса.“

Ето още един откъс от книгата на Геров: „За да има по-голяма свобода и да се отърве от уморителните строеви занятия, а може би и по други съображения, твърде рано той стана ротен писар. От писмата на някои негови близки се разбира, че отначало му е било доста тежко в строя. На други обаче, които понасяха несгодите на фронтовия живот, той пишеше, че службата не му тежала, защото все пак неговото тегло било най-малко. Разбира се, той не бил най-щастливият. Други са имали по-завидна участ. Повечето от неговите софийски и пловдивски другари са се отървали от войниклъка твърде лесно, „отложени по недоразвитост“ (колкото и легендарно да звучи това). Друг, обзет от луда радост, му пишеше: „Голубчик, медицината тържествува! Освободен § 71.“ С една отворена пощенска карта Николай Михайлов (Лилиев – б.м.) му обаждаше от Стара Загора своята „плаха радост“, че се е освободил от „войникуване“ и тая година…“

Вижда се, че у немалко наши интелектуалци инстинктът за самосъхранение (понякога може би завоалиран зад пацифистки настроения) ги е тласкал към

всевъзможни начини да избегнат мобилизацията и службата

Въпреки многобройните примери и за противоположното поведение – записването като доброволци на стотици младежи, следващи по това време в чужбина, какъвто е случаят с Цветан Радославов, написал възторжения текст на „Мила Родино“ във влака на път за България.

Или пък доброволците от Македоно-Одринското опълчение. Един от тях – Симеон Радев – пише в мемоарната си книга „Това, което видях от Балканската война“: „За всички бе ясно, че мобилизацията значеше война и затова още с обявяването ѝ (с Указ №5 от 17 септември 1912 г. – б.м.) се появи идеята да се създаде едно Македоно-Одринско опълчение от доброволци, в което да влязат неслужившите (в действащата армията – б.м.) членове на емиграцията (т.е. българите от Македония и Тракия, които са извън пределите на България – б.м.).

Симеон Радев изчаква опълчението да се образува, за да се запише в него. Но и преди това той и Александър Балабанов отишли да се запишат доброволци и били зачислени на служба във военното министерство. Радев освен това бил привлечен от началника на Генералния щаб генерал Фичев като преводач от български на френски език на бюлетините за военните действия, а също и да следи чуждите вестници и да информира генерала за международното положение. По-късно заради големия брой чуждестранни кореспонденти в Стара Загора, където е щабът на действащата армия, е създадена специална Цензурна секция, към която Радев е зачислен. В състава на тази секция влизат писатели и интелектуалци като: Венелин Ганев, Михаил Арнаудов, д-р Нейчо Иванов, Александър Балабанов, Елин Пелин, Ст. Л. Костов, Александър Кипров. Тяхната задача била да проверяват и да цензурират според определени указания, правени от военните ежедневно, журналистическите дописки на чуждестранните кореспонденти за техните вестници в Европа.

Както се вижда, българските официални власти, особено военните кръгове, съзнавайки добре значимостта на интелектуалния капацитет на нацията, директно се обръщат към най-изявените интелектуалци на България, за да ги привлекат на служба под знамената на места, където могат да бъдат на-полезни, вместо да гинат мърцина по бойните полета. Същевременно

тревожната мисъл за съдбата на интелектуалния елит на нацията

по време на война, колкото и справедлива да е тя и каквито и горещи привърженици да има, не е далеч от умовете на мнозина. Писателят Стилиян Чилингиров пише в мемоарната си книга „Моите съвременници“, че проф. д-р Кръстьо Кръстев (наречен от писателя Антон Страшимиров с обидното прозвище „човека в сиво“) използвал положението му на народен представител през 1912 г., само месец след обявяването на Балканската война, с настояване да го свърже с тогавашния министър на войната ген. Никифоров.

Д-р Кръстев носел изготвен от него самия дълъг списък с имена на интелектуалци, които според професора в никакъв случай не бивало да се изпращат на фронта. Чилингиров повел дълъг разговор с някогашния си професор, към когото едно време младите хора изпитвали смесени чувства: първо, на негодувание заради неговото отблъскващо високомерие и, второ, на уважение заради редактираното дълги години от него сп. „Мисъл“, в което мнозина получили литературното си кръщение, а то значи и признание.

Според д-р Кръстев властимащите нехаели за съдбата на българската интелигенция. Чилингиров възразил, че вече се правят сериозни постъпки за опазване на интелигенцията, но военните не се съгласявали, защото смятали, че щял да се „разклати духът на армията“, ако интелектуалците бъдат изтеглени от нея. Срещу „духа на армията“ Кръстев изправил „духа на народа“ и изброил имената на загиналите още в началото на бойните действия известни и не толкова известни представители на интелигенцията като артиста Атанас Кирчев (за когото обаче пише, че е починал от туберкулоза по време на войната, а не в битка), професора по математика Стоянов, проф. Никола Алексиев и други.

В своя статия, посветена на тази тема, акад. Иван Радев пише: „Саморъчният въвеждащ в „Списъка“ текст на д-р Кръстев е с дата 15 декември, а резолюцията върху него на ген. Никифоров е от 17 дек. 1912 г. Доколко държавникът-министър е възприел присърце акцията на д-р Кръстев личи от факта, че още на 18 декември от неговата канцелария тръгва към Началник-щаба на Действащата армия привлеченият по-долу „Списък“ с имената на 70 интелектуалци с обозначаване на бойните части, в които те се намират в момента. Списъкът е придружен от нареждането на Министъра на войната до Началник-щаба на Действащата армия

да се намери начин за прилагането му

Доказателство в тази насока са именно новооповестяваните архивни страници. Първият факт от цялата документация представлява писмо на самия д-р Кръстев. То е въз основа на срещата и проведения вече разговор с министъра генерал Никифор Никифоров. Предназначението му е да придружи отново съставения, попълнен и старателно подготвен „Списък“ на лицата, които са част от интелектуалния елит на нацията и трябва да бъдат запазени в името на нейното бъдеще.“

Върху оригинала на това писмо, отправено от д-р Кр. Кръстев до военния министър, е саморъчно написаната резолюция на последния с дата 17 декември с.г. Текстът ѝ е трудно четим, но е със следното съдържание, в което с многоточие са маркирани липсващите думи:

П о в е р и т е л н о

До Нач. Щаба на Действащия фронт съобщаваме, че отговарям на настоящето. Добре известен в нашето висше общество се е обърнал лично към мен, за да повдигне въпроса за вземане мерки да се запазят нашите по-талантливи обществени дейци по различните клонове на науката и изкуството, намиращи се по настоящем в редовете на войската. Като средство за случая е било по сменно (?) да се извадят тези лица из строя и се назначат на някакви по-облекчени длъжности.

Това желание се поддържа и от много народни представители. Ето защо, намирайки за уместен така повдигнатия въпрос, считам че трябва да се изпрати приложения тука Списък на щабни отделни лица … на Д./ействующата/ армия и се … нему … да вземе нужните мерки според …“.

Ген. Никифоров

17/XII.912.“

Месеци по-късно, след като избухва Междусъюзническата война, д-р Кръстев се обръща с нарочно писмо и към цар Фердинанд, като преди това е писал и до началника на Генералния щаб генерал Фичев. Ето само въвеждащите изречения на това писмо (вх. №0367, получено на 13 май 1913 г.):

„Ваше Величество,

Преди повече от месец връчих на генерал Фичев известния Вам списък (съставен от професора с имена на офицери и редници, принадлежащи на нашата висша интелигенция, за освобождаване в безсрочен отпуск – б.м.) и устно му изложих основанията си за новото ми искане: да бъдат освободени в безсрочен отпуск поне всички лица от тоя списък, ٨٠ на брой – професорите и асистентите, артистите, художниците и някои по-видни писатели и музикални сили (тъй като пълен списък за тях не можах да съставя).“

Вижда се, че в сравнение с първия списък, в новия, от 1913 г., са добавени още 10 имена. Няма обаче сведения дали са били наистина освободени в безсрочен отпуск и колко от тях са загинали или останали живи. За това трябва да се направят поименно специални проучвания чрез биографични справки.

След публикуваните в пълния им вид на спомените на Ст. Чилингиров (издавани в цензуриран, съкратен или изопачен вид и преди 10.11.1989 г.), българският читател може подробно да се запознае с тази

лична битка на проф. д-р Кръстев за съхраняване на националния интелектуален елит

Същевременно, както вече споменах, и преди да бъде по този начин поставен въпросът от д-р Кръстев, ген. Фичев вече е привлякъл към Цензурната секция Симеон Радев, Елин Пелин, Михаил Арнаудов и други интелектуалци. (Погледнато от друг ъгъл обаче, какви хора, ако не интелигенти, би могло да бъдат обучени за офицери, изпълняващи отговорни ръководни длъжности?)

Когато става ясна неизбежността на Първата световна война, в която България се включва през есента на 1915 г., в Съюза на българските писатели въпросът за участието на българската интелигенция и по-специално на българските писатели във войната се поставя по същия начин. Тогава чрез писателя Григор Чешмеджиев – един от основателите на СБП (на 8 септември 1913 г.), който същевременно е бил и народен представител от БСДП (шест.), УС на СБП представя пред министъра на войната декларация, в която българските писатели настояват да не се изпращат на фронта хора на перото предвид жертвите, дадени от тях по време на Балканската и Междусъюзническата война. (Загинал е авторът на „Сине мой“ Стамен Панчев, загинал е Илия Иванов-Черен, смятан от всички за обещаващ белетрист…)

Ето какво пише писателят Христо Ц. Борина: „Световната война, в която България се намеси през 1915 г., прекрати дейността на Съюза, защото повечето от членовете му заминаха на фронта като офицери, като прости войници или като мобилизирани военни кореспонденти на в. „Военни известия“ и сп. Отечество“; само няколко души бяха оставени в редакцията на тези две военни издания, между които Кирил Христов, Йордан Йовков, Димитър Подвързвачо, Добри Немиров. (Христо Борина пропуска Елин Пелин – б.м.) Назначаването на писатели за военни кореспонденти и редактори в казаните издания бе пак заслуга на Съюза, който нарочно се бе застъпил за това пред военния министър и пред главнокомандващия генен. Никола Жеков. Назначени бяха към щабовете: на 1 армия и 1 Софийска дивизия Ненчо Илиев (това е същият този Ненчо Илиев – Сибиу, който се подигравал на Димчо Дебелянов заради името му и го нападнал в пресата затова, че е участвал в някаква обикновена пред новогодишна литературна анкета – б.м.); на ІІ Тракийска дивизия Христо Чолчев; на ІІ Балканска дивизия Стоян Дринов; на ІV Преславска дивизия Никола Атанасов; на V Дунавска дивизия Хр. Борина; на VІІ Рилска дивизия Райчо Райчев; на ІХ Плевенска дивизия Н. Райнов. Не си спомням кои бяха назначени към другите дивизии.“

Както се вижда, членовете на СБП са били с предимство – например към щаба на Седма Рилска дивизия, в чийто състав влиза и 22. Тракийски пехотен полк, където служи Димчо Дебелянов, като военен кореспондент бил зачислен Райчо Райчев – един от учредителите на СБП, когото днес никой не помни. А Димчо е пратен буквално срещу куршумите.

Но Дебелянов „упорито отстояваше индивидуалистичната идея за несъвместимостта на писателското звание с професионалната организация, пише още Христо Ц. Борина. Дали наистина това у него беше на здрава идейна основа, или едно чувство на бохема, който отрича формите, предписанията, задълженията отвън… В същото време той подмята за имена, които обиждаха неговата гордост на призван писател. Както се знае, неговите другари по-късно отстъпиха от заетата позиция (да не стават членове на СБП – б.м.) и влязоха в съюза.“

И действително, на учредителното събрание на СБП присъства самият Димитър Подвързачов, който по-рано заедно с Константин Константинов, Христо Ясенов и Димчо Дебелянов изказвал непримиримото си отношение срещу създаването на подобна писателска организация.

Имайки предвид съставянето на списъци с писатели, членове на СБП, които да не бъдат изпращани на опасни места на фронта (по аналогия със списъка на д-р Кръстьо Кръстев след избухването на Балканската война от 1912 г. и продължен през 1913 г.), спокойно можем да заключим, че

Дебелянов е останал извън списъците и полезрението

на висшестоящите военни органи и лица. Някои са смятали, че той още не е бил утвърден като писател. Според мен подобно твърдение е спорно, след като още през 1910 г. двамата с Димитър Подвързачов съставят и издават първата българска поетична антология „От Вазова насам“. Тихомир Геров пише, че екземпляр от антологията се предавал между офицерите и войниците даже на самия фронт. Освен това публикациите на Дебелянов по време на службата му на фронта ставали достояние на повечето офицери и дори на войници от полка и дружината (особено на ординареца му, който се гордеел, че „ротният пише“).

Дружинният командир на Дебелянов от Втора дружина на полка майор Тома Томов добре си е давал сметка какво представлява неговият адютант и затова всячески се стараел да го държи по-далеч от бойната линия. Дебелянов е бил много дисциплиниран, стриктен, изпълнителен и отговорен в службата си. Майор Томов не само го назначава за свой адютант, но го прави и отговорник на офицерския стол, възлага му да води дружинния дневник за военните действия.

Димчо Дебелянов може и да не желае войната, но не е и безпочвен пацифист, ще потретя. Ако за бунтаря Людмил Стоянов отиването на фронта е „отдаване на кесаря кесаревото“, за отговорния Дебелянов това е „сурова вярност на дълга“. Брат му Илия е пълна противоположност, но Димчо не го упреква, той приема всякакви убеждения и разбирания, те не му пречат да възприема хората открито. Не е случайно, че пише остро критично за стихосбирката на Иван Вазов „Под гърма на победите“, а „Съюзници разбойници“ е песен, „с която той не можеше да се помири.“ (Т. Геров)

Всеобщият ентусиазъм, обхванал народа ни в навечерието на Балканската война, увлякъл и мнозина интелектуалци, да не кажем всички, е напълно разбираем и отговаря на духа на времето, без да търпи каквито и да било възражения. Не стоят така нещата с Междусъюзническата и особено с Първата световна война, въпреки че в основата им е залегнал същият стремеж за национално обединение. Тежестите на войната и човешките и материалните жертви и щети, които понася българският народ, стават непомерни. Затова и в обществото, и в армията (особено с „помощта“ на социалистическите агитатори) се засилват общите негативни настроения, най-вече сред онези обществени слоеве, които понасят най-големите тежести. Тези настроения нерядко прерастват в осъзната антивоенна риторика, използвана широко от левичарски настроени политически партии и други организации. Ето защо и многократно нарастват

проявите на ходатайства от страна на близки и роднини

на постъпващите в армията последните да бъдат назначавани някъде „на завет“, за да не попаднат на бойните линии. Характерен епизод описва в своите спомени арх. Вельо Дебелянов – първи братовчед на Димчо Дебелянов, който служи през 1916 г. в Школата за запасни офицери в Скопие под командването на полк. Борис Дрангов, а след това е изпратен на Добруджанския фронт, където е ранен през октомври и в лазарета от вестниците научава за смъртта на своя любим братовчед Димчо.

При завършването на курса полк. Дрангов строява школниците на плаца в казармата и произнася емоционална реч, в която между другото изтъква, че до него са пристигнали настоятелни молби от близки и роднини на доста измежду школниците, щото да не бъдат изпращани те по бойните полета. Полк. Дрангов иронизирал, заявявайки, че тяхната кръв сигурно е по-ценна и скъпа от кръвта на останалите им другари, за които никой не се бил застъпил и които още днес щели да тръгнат към бойните си части, където били разпределени. След това полк. Дрангов подканил онези, които не искат да се възползват от ходатайствата, а са готови да заминат да защитават родината си като истински мъже и бойци, да направят няколко крачки напред. Всички тръгнали като един с викове: „Да живее полковник Дрангов!“, включително и засрамените връзкари.

В книгата на Тихомир Геров четем: „Една студена януарска привечер (на 1916 г. – б.м.) Димчо ме намери пред външния вход на финансовото управление, дето работех (тогава Върховната сметна палата беше близо до него) и ми каза: „Е, Петре, там се свърши“. Понеже през последните няколко дни разговорът все се въртеше около неговото заминаване, аз изведнъж разбрах какво иска да ми каже. „Ето, чети“, рече той, и ми подаде съобщението. И аз прочетох:

…“Съобщава Ви се, Г-н Докладчик, че Вие се назначавате в разпореждане на Началника на 7. Рилска дивизия и трябва веднага да се отправите за местоназначението си, като се представите на Началника на казаната дивизия, дето ще Ви се укаже точното назначение. По заповед.“

– „Свърши се, повтори той с облекчение; сега всичко ми изглежда по-просто и по-ясно. Да вървим.“

Това е спомен на Димчовия приятел Петър Чамулирйски, който според Тихомир Геров вероятно има голяма заслуга за назначаването на поета във Върховната сметна палата.

Става напълно ясно, че е нелепо да се говори за доброволно заминаване на фронта при положение, че има мобилизация и повиквателна заповед. Това не означава, че Дебелянов не е изпитвал угризения, задето е останал в тила, макар и не по негова вина, докато другите са се сражавали на фронта, или че не би заминал като доброволец, стига да му се предоставеше такава възможност.

Същевременно Геров свидетелства в книгата си, че Дебелянов постъпил в Школата за запасни подпоручици в Княжево, защото е имал предвид „някои практически съображения. Тогава мнозина като него не можаха да схванат истинските намерения на ония военни среди, които след погрома (от 1912-1913 – б.м.) мислеха за близък реванш и бързаха да създадат нови

офицерски кадри от интелигенцията

взела участие във войните, като уреждаха осеммесечни съкратени курсове при Школата. Княжево се оказа тясно за тоя приток от „доброволци“. Повечето мислеха, че това се върши за тяхно улеснение и се надпреварваха да се запишат. И Димчо направи тая погрешна стъпка, може би съдбоносна. Някои от неговите другари излязоха по-хитри и по-съобразителни: не се поддадоха на тая примка и до края на войната останаха потулени в канцелариите на големите щабове или другаде в тила.

Не беше минала една година от края на междусъюзнишкия конфликт и световната война избухна; разбира се, не неочаквано. Димчо вече беше офицерски кандидат, т. е. взводен командир. С това се прекъсваха всичките му пътища към тиловите служби и оттук нататък трябваше да се остави на благоволението на случая. Едва в началото на петнадесета година той можа да разбере добре смисъла на тия съкратени военни курсове, но вече беше твърде късно.“

Какво е настроението на Дебелянов като държавен служител? Ето неговото свидетелство в писмо до сестра му Мария Григорова: „Пиша ви не от някое кафене, както почти винаги, а от канцеларията като порядъчен и солиден чиновник. Пети ден как ходя в 8 часа на работа, излизам в 12, отивам пак в 2 и излизам в 6. (Веднаж-два пъти бегах, ама нищо)… Животът в канцеларията не прилича на тоя из улиците. Тука е и тихо, и скучно, и душно. (За да бъда прав, трябва да кажа, че е и топло, докато вън е много студено, та човек чувствува по-голяма нужда от разговорка, по-различна от разговорката с колегите… Колегите ми са, с малки изключения, като Дебутов, като „очарователния“ подначалник (оня с арменската физиономия), софийски чиновници, каквито си ги знаеш, чеховски герои. Какво да се прави? Така е навсякъде по канцелариите.“

„Трябва наистина да се зарови човек в някаква тясна, тъмна и сънлива канцелария, за да разбере каква цена има свободата и животът на открито море, далеч от всекакви мизерни пристанища.“

Ето определящите фактори в случая: войната вече се води, Дебелянов е чиновник, засега неподлежащ на мобилизация, но непримиримият му дух е неспокоен и неудовлетворен. Не е измислено, че на един гуляй той казал: „Трябва ли да стоим още и да безчинстваме, когато се чертаят границите на нашето отечество?“ (Бончо х. Бонев, „Спомени за Д. Дебелянов“, сборник „Копривщица“).

Геров е убеден: „Едно е истина:

страшно неудобно му е било да стои в София

Той не е могъл спокойно да разговаря със завърнали се от фронта войници и офицери. Веднъж не намерил у себе си сили да посети ранения си братовчед, който лежал в една софийска болница. Тежко и срамно му било да се изправи пред „фронтовак, и при това ранен“.

Писмата му доизясняват въпроса.

„Трябва да си научила от Дончо, че преди 2-3 дни съм ходил в Кюстендил, за да получа назначение във войската и да замина. Върнаха ни от там, като ни казаха, че подир 2-3 дни ще се разреши окончателно въпросът и ще заминем. Чакам, значи.“

Интересно е свидетелството на Геров за Илия Дебелянов: „Около три месеца той стоя при мене (т.е. при Тихомир Геров в качеството му на ротен командир – б.м.) като строеви редник, взе участие във форсирането на гръцката граница при Кулата и макар че в ротата имаше и нестроеви служби, никога Димчо не ме помоли да го настаня на по-безопасно място. Понякога ме запитваше: „Е, как е братът?“ И само толкова.“

След тримесечен престой на фронта Димчо заминава с осмата смяна в отпуск. Използвал случая да се отбие до редакцията на сп. „Отечество“, където намерил Д. Подвързачов и му оставил за печат ръкописа на стихотворението си „Нощ към Солун“, което излязло малко след това – в кн. 16-17 от 8 май.

Впрочем, в редакционната колегия на двете издания – „Отечество“ и „Военни известия“, са работели освен Подвързачов, още и Елин Пелин, Добри Немиров, Георги Райчев и Йордан Йовков.

Между другото, през 1912 г. Йовков заминава за фронта като командир на рота в 41. пехотен полк и участва в боевете край Кайпа, Одрин, Чаталджа, Дойран. По време на Междусъюзническата война (1913 г.) е ранен край Дойран, а месец по-късно е повишен в чин. По време на Първата световна война (1915 г.) е назначен за кореспондент на Северния и Южния фронт и пише творби, в които личи неговото свидетелско, изстрадано отношение към войната. Той също е завършил Школата за запасни офицери в Княжево, но през 1902–1904 г., т.е. десет години преди Дебелянов. Очевидно като Йовков и Димчо е имал желание да опознава нещата отблизо, за да може по-достоверно да пише за тях. „Той се интересуваше изобщо от душевното състояние на боеца пред очакваното сражение“, пише още Геров и добавя в тази връзка: „Димчо мълчеше, пушеше или изпиваше до дъно чашата си и слушаше това, което другите разказваха за войната. Той нямаше какво да каже и туй го дразнеше. Най-после той не издържа и се намеси рязко. Искал още утре да влезе в бой; защото за горещо могъл да говори само оня, който го е изпитал. Могъл да остане още дълго там, но пожелал да дойде при нас, за да изпита силни чувства. Той говореше възбудено и ние му вярвахме. Може би това беше най-правдива и дълбока изповед. Може би. Малко по-иначе същото нещо той бе казал на взводния си подофицер Спасов: не могъл да понася да го смятат за „некадърен“. За да представи по-благовидно и човечно своето доброволчество, казваше, че заменил един свой колега с четири-пет деца, когото изпращали на фронта.“

Това е класическа измислица, защото няма такъв колега. Димчо е обичал шегата и нерядко си служел с безобидни измислици и хитрувания, свързани със самия него, а и с други хора. (Да не забравяме, че имал навика и сам да пише писма до себе си.) Веднъж в Ихтиман, където служел през 1912 г., подхвърлил на свои недоброжелатели: „Няма ли да изтрезнея някой път, че да се напия като хората?!“ Те, разбира се, схванали това буквално и го изкарали пръв пияница.

Друг път рикоширало парче от шрапнел отчупило върха на дръжката на войнишкия му нож, който бил закачен на клон пред палатката му. Димчо го показвал по-късно на някои свои другари, но не казвал къде бил окачен, за да си помислят, че е бил на колана му в този момент и че се е отървал на косъм.

Ако се отърсим за малко от ореола му на велик поет, ще съзрем в тези му човешки постъпки (както и в цялостното му поведение впрочем) израз на сложната му душевност, изпълнена с противоречия и дори взаимно изключващи се разбирания. В отделни случаи се представя като противник на войната, но и разбира нейната необходимост с оглед на все още актуалния национален идеал. Сам избира да служи в дружина, която се прославя в Булаирските боеве, но и се превръща в бунтарска част по време на Междусъюзническата война, свалила командира си и избрала друг. Дружината не била разформирована благодарение на старата си бойна слава. Настроенията в нея обаче и особено в 5. рота често пъти били несъвместими с устава и дисциплината и това, съчетано с лошо военно командване, е

косвена (а защо не и пряка?) причина за гибелта на Дебелянов

на 2 октомври 1916 г., когато се е опитвал да поведе войниците си към окопите на противника. Те обаче не го послушали и той буквално стърчал няколко минути прав под град от куршуми дум-дум, един от които го улучва смъртоносно.

Тук няма да се спирам на историята с отпуската, когато името му било задраскано в последния момент заради друг, вследствие на което Дебелянов останал в частта си по време на най-кръвопролитните боеве. Случаят е изяснен още тогава, няма нищо връзкарско и непочтено, а спазване на устав и правила.

По-правдоподобно е обяснението, според което големите загуби в офицерския състав е принудила командването на дивизията, полка и дружината да го задържи на фронта и да го направи командир на 5. рота няколко дни преди решителните сражения край Демир Хисар.

Дебелянов, въпреки всепризнатия му фатализъм, не е имал никакво желание и намерение да загине на война. Достатъчно е да се види с какъв интерес е изучавал немски език с помощта на немските войници в смесената 8. рота, които му дали оригинално немско издание на „Тъй рече Заратустра“ от Ницше. Дебелянов правил сравнения с превода на Мара Белчева, който носел със себе си, и си водил подробни езикови бележки. Дори един от основните в книгата термини на Ницше превел с по-подходяща дума от избраната от Мара Белчева – До наслова „За самопревъзмогването“ стои: „De la victoire su soi-même“, a под него – „За самонадделяването“ (?). Очевидно го е интересувала темата за свръхчовека, който се самосъздава, като развива свободно своите заложби и често пъти трябва да надделява над себе си.

Едновременно участник и наблюдател, Димчо се е и самонаблюдавал, и по ницшеански се е себенадделявал, самопревзмогвал, самопобеждавал, играел е, но себе си. Той сякаш е инструмент, избран от съдбата, за да покаже на България и света как съвършено може да звучи българското поетично слово. И понеже очевидно това е невъзможно да стане без жертви и изпитания, съдбата щедро му ги изпраща, а той не бяга от тях, или поне не го прави с открити, видими жестове. (Когато парче от шрапнел отчупва част от чирена на войнишкия му нож, той казва на ординареца си: „Дано се размине само с това!“) Вярно е, че Дебелянов много силно се разсърдва, когато научава, че отпуската му внезапно и несправедливо, според него, е отменена; по този повод той дори се скарва с майор Томов, който не се намесил в негова полза. (А майорът очевидно е искал в това време на липса на офицерски кадри да има на разположение един вече опитен и добросъвестен офицер като Дебелянов.) Но и през ум не му минава да не се подчинява на заповедите и разпорежданията на по-висшестоящите. Майор Томов е човекът, комуто Димчо поверява стихотворенията си „Сиротна песен“ и „Един убит“; майорът ги съхранява

в маншета на шинела си повече от година – до 1917 г., преди да ги предаде на Димчовия приятел Георги Райчев, назначен по това време за кореспондент към Седма Рилска дивизия, чиято първа най-важна работа е да разпита всички за житието-битието на Димчо на фронта и за гибелта му.

Митът за доброволчеството на Димчо Дебелянов

освен всичко друго е напълно излишен. Той може да служи само на един особен вид пропаганда, която се нуждае от подобни легенди и легендарни случки, за да подсилва и аргументира с тях определени опорни точки. Доброволчеството на Дебелянов е добре дошло за онези, които искат да го представят като невинна жертва на империалистическата война, за каквато го е смятал също и брат му Илия.

Още по-голяма спекулация, която и днес се експлоатира успешно в определени кръгове, близки до бившата комунистическа партия и нейните креатури и сателити, е митологичната Нота на Антантата до Генералния щаб на българската армия, в която с убийствен сарказъм били упрекнати, меко казано, българските военни командири, че изпращали да загинат на фронта такива велики творци. Сякаш в тази война не са участвали и не са загинали творци и интелектуалци от европейска и световна величина, вкл. Гийом Аполинер, който умира от изтощение след тежкото си нараняване в главата през 1918 г., заболявайки и от испански грип при разразилата се епидемия.

Геров пише: „За четвърти път минавахме р. Черна, сега по новопостроения понтон при с. Везарци. Вляво имаше полуразрушени неприятелски окопи с блиндажи и амбразури. Тук-там личаха купчини пръст без кръстове. Повечето жертви французите бяха дали при оттеглянето си. От мемоарите за войната после се узна, че тук нейде е бил погребан писателят Жозеп Видал, убит на 22 ноември при с. Безвища; а отвъд гара Удово, край с. Костурино, земята криеше останките на младия писател Еманоел Брюне, офицерски кандидат от 2 Зуавски полк, 156 френска дивизия. При отстъплението на съглашенците по Черна и Вардар оттук бяха минали писателите Гонзаг Жино, Шарл Труфле и др. Войната със своята романтика беше увлякла мнозина интелектуалци, въпреки че те минаваха за световни граждани и миролюбци…“

Известно е също поведението на прочут поет модернист като Рихард Демел, който пропагандирал социално ангажиран експресионизъм, но и се подписал под шовинистични прокламации и дори отишъл като доброволец на фронта, което много разочаровало всички европейски интелектуалци и творци, вкл. и един от боготворящите го български поети като Гео Милев. (С този пример ни надуваха главите още от гимназията.) Демел дори получил кръст за храброст, за разлика от Дебелянов, който бил предложен посмъртно както за повишаване в звание, така и за орден за храброст поради героичното си поведение при атаката, но и двете останали без последствие, без да са известни причините.

Освещаването в Копривщица на надгробния паметник (автор Иван Лазаров) през август 1934 г.

Митът за Нотата на Антантата до „безотговорните“ български власти във връзка със смъртта на Димчо Дебелянов е

чиста проба комунистическа пропаганда

чиято цел е да дискредитира и унизи българската държава и българското военно командване. Този мит и в днешно време е преразказан от писателя Пелин Пелинов в един от томовете на неговата историческа пенталогия. Като добавим и още няколко измислици и изопачавания на моменти от биографията на Дебелянов, съмненията в истинността на цялата сага на Пелинов още повече се засилват.

Неговата фактология ми прилича на свободното квазиисторическо съчинение на Михаил Топалов „То беше вчера“, чийто автор най-безпочвено твърди, че в навечерието на Първата световна война ген. Владимир Вазов срещнал Димчо Дебелянов на някаква софийска улица и като научил от самия поет, че заминава като доброволец на фронта, му предложил да го вземе в щаба си на някаква лека служба, но Дебелянов гордо отказал и заминал да се бие с враговете на народа, пардон – на родината.

Същият съшит с бели конци мит за Нотата на Антантата си е позволила да разкаже в предговора си към една антология, съставена от преведени на няколко славянски езика емблематични творби на Димчо Дебелянов (само по себе си похвално дело), и поетесата Елка Няголова от Варна, като изданието е на т. нар. Славянска литературна и артистична академия, чийто председател е Няголова.

Това стана само преди няколко години. Този предговор също е преведен на споменатите славянски езици, което означава, че опашатата лъжа е достигнала до стотици читатели, което я превръща в много сериозно престъпление срещу истината.

Фалшивият мит влиза в грубо противоречие с другия, по-благороден, но също подвеждащ мит, отнасящ се до заминаването на Димчо Дебелянов на фронта като доброволец. Миротворците, пардон – митотворците, хич не се трогват от това: те хем хвалят и жалят Поета, че сам отишъл на война курбан да стане, хем обвиняват българските военни, че те са го били пратили на фронта като пушечно месо, та да го убият воините на Антантата, от което даже те – империалистите – се възмутили до дъното на душите си и сърцераздирателна нота написали.

Крайно време е и на двата мита да се сложи кръст

И ако единият вече е на път да бъде демитологизиран, без с нищо да се накърни образът на Поета на белоцветните вишни, то другият е много жилав и все още упорито се разпространява в определени заинтригувани среди.

В заключение ще подчертая, че като се има предвид неглижирането от Димчо Дебелянов на всички възможности да се устрои някъде в тила на по-лека и далечна от бойните линии служба (защото длъжностите ротен писар, адютант, отговорник на офицерски фронтови стол, комендант на село до фронта и т.н. не са толкова животоспасяващи, колкото военен кореспондент или редактор в „Отечество“ и „Военни известия“) и че не се е колебаел сам да си слага главата в торбата, в крайна сметка Поетът се оказва един съвършен Доброволец, който сам си носи кръста и изкачва своята Голгота, дочаквайки – за утеха -смъртта в победа.

Една от многото победи над себе си.

За него „въпросите, които никой век не разреши“, не са били политически, социални или национални, а екзистенциални. Негово право си е да мисли така.

Използвана литература:

1.“В казармата и на фронта с Димчо Дебелянов“ – Тихомир Геров.

2. „Документи за съдбата на Димчо Дебелянов на фронта“- акад. Иван Радев.

3. „Спомени за моя брат“ – Мария Григорова.

4. „Бездомник в нощта. Животът, любовта и смъртта на Димчо Дебелянов“ – Владимир Русалиев.

5. „Любовните писма на Димчо Дебелянов“ – Вл. Русалиев.

6. „История на Съюза на българските писатели“ (1913-1944) – колектив.

7. „Моите съвременници (Между малки и големи) – Стилиян Чилингиров.

8. „Това, което видях от Балканската война“ – Симеон Радев.

9. И други източници, споменати в самия текст.

Славимир Генчев е роден през 1953 г. в София. Завършил е „Българска филология“ в СУ „Св. Кл. Охридски“. Работил е като журналист и редактор в различни вестници, като уредник на музея на Дебелянов в Копривщица, като преподавател в ИЧС – София. Автор е на стихосбирките „Перо от огъня“ (1989), „Черна кутия“ (2000), „Единицата мярка“ (2002), „Цветоглед“ (2005) и „Опит за подсказване“ (2009). Носител е на няколко национални литературни награди: „Димчо Дебелянов“ (1975, Копривщица), „Яворов и ние“ (1985, Поморие), „Магията Любов“ (2001, Казанлък), „Мечти по лято“ (2002, LiterNet), „Свищовски лозници“ (2007, Свищов).

Коментари (6)

- 09-10-2016|Гост

МНОГО ЦЕННИ НАБЛЮДЕНИЯ!! И ПОЛЕЗНИ НЕ САМО ЗА УЧЕНИКА И НЕЗНАЕЩИЯ…

- 09-10-2016|Кунев

Тази статия е изключително недостоверна и като факти, и особено като идейно-поетична и деятелна Мисия на подпоручик Дебелянов. Димчо отива на фронта не само като желаещ войната, но и като завършен български националист. Той е щастлив, че отива на фронта и се радва, че убива френския войник /чети „Един убит“/. През социализма Христо Радевски обясняваше как Димчо бил против войната, сегашните европействащи лъжат по същия начин. В „Един убит“ поетът е категоричен: „И нима под вражи стяг/готвил е за нас пощада?/Не, той взе що му се пада -/мъртвият не ни е враг!/ Тук акцентът е, че добре е направил, че го е убил, защото жив ще ни е враг. Но какво да се спори с предубедени национални предатели, които гледат единствено накъде духа вятърът?

- 10-10-2016|Гост

Прави ли това изследване Дебелянов по-малко поет? А кой е причината за

ненужните войни – колко Фердинанд е спечелил и колко България е загубила? Това не е важно, важно е дълбоко смисловото изследване..

- 14-10-2016|Славимир

Кунев писа:

Тази статия е изключително недостоверна и като факти, и особено като идейно-поетична и деятелна Мисия на подпоручик Дебелянов. Димчо отива на фронта не само като желаещ войната, но и като завършен български националист. Той е щастлив, че отива на фронта и се радва, че убива френския войник /чети „Един убит“/. През социализма Христо Радевски обясняваше как Димчо бил против войната, сегашните европействащи лъжат по същия начин. В „Един убит“ поетът е категоричен: „И нима под вражи стяг/готвил е за нас пощада?/Не, той взе що му се пада -/мъртвият не ни е враг!/ Тук акцентът е, че добре е направил, че го е убил, защото жив ще ни е враг. Но какво да се спори с предубедени национални предатели, които гледат единствено накъде духа вятърът?

Четеш като дявола евангелието. Фактите са такива, каквито са – важно е тълкуването. Дебялонв е ненавиждал песента „Съюзници разбойници“ и е критикува „Под гръма на победите“. „Мъртвият не ни е враг“ – това е черна ирония, а не знак за омраза..

- 17-10-2016|Николай Колев

Не приемам тезите на г-н Генчев, които са тези на един великотърновски академик (днес България вероятно държи първенство по брой на академици, чл.кореспонденти, професори и доценти на глава от населението). Какво доказва статията! Нищо! Тя е просто една контраверсия на досегашна теза за мотивите за участието на Дебелянов във войната. Така или иначе той ще остане в аналите на българската поезия, даже и когато нас няма да ни има, г-н Генчев. А отговорът Ви на коментара на Кунев май се отнася за Вас!.

- 20-10-2016|Славимир

Николай Колев писа:

Не приемам тезите на г-н Генчев, които са тези на един великотърновски академик (днес България вероятно държи първенство по брой на академици, чл.кореспонденти, професори и доценти на глава от населението). Какво доказва статията! Нищо! Тя е просто една контраверсия на досегашна теза за мотивите за участието на Дебелянов във войната. Така или иначе той ще остане в аналите на българската поезия, даже и когато нас няма да ни има, г-н Генчев. А отговорът Ви на коментара на Кунев май се отнася за Вас!.

Кои тези точно? Димчо Дебелянов е останал не защото е бил или не е бил доброволец, а защото е гений. Тогава защо трябваше левичарите да измислят мита за Нотата на Антантата? Какво ще кажете за тази теза, дрОгарю? Тезата на левичарието, тезата на леваците, тезата на русъветофилите, която те и до днес повтарят, белким някой се върже и им повярва. Тезата за „империалистическия“ характер на войната? Благодарение на тази „теза“, дрогарю левичар, в днешна Македония се говори за „освободуваньето на македонскио народ от бугарско ропство“. Гиди левичари, гиди. Да не говорим за втория път – през 1944 г., когато „македонците“ се освобождават от бугарскио фашизъм. Имало ли е фашизъм, дрогарю?

Свръхземната същност на живота

Автор(и): Боян Пенев

Боян Пенев, из книгата „Дневник. Спомени“

1 февруари 1906

Само оня, който се е издигнал до самоосъждане и самопрезрение, има възможност да изгради в душата си онази твърда крепост, върху която могат да се разбият всички недостойни за нея мисли и желания.

7 март 1906

Общ недостатък на най-младите ни лирици, „модернисти“ е, че зле са разбрали своите учители, за които творчеството не е словесна игра, а вътрешна необходимост. Не се чувства интимната, непосредната връзка между онова, което пишат, и онова, което преживяват. Техните песни не са лирически изповеди; в тях липсва звеното, що свързва творението с вътрешния мир на твореца. Разбира се, всичко това се дължи на обстоятелството, че тия наши лирици са бедни и откъм вътрешни преживявания, и откъм идеи, и откъм художествени образи – най-вече откъм самокритика.

13 юни 1906

Жените се боят да ни се отдадат с всичката сила и свобода на своето чувство. Ако за един момент сторят това, отпосле те жестоко се разкайват. Те винаги ще долавят в нас нещо, което ще ги смущава. То е нашият поглед. Когато гледаме тях, в същото време ние гледаме много далеч – през себе си и през тях ние виждаме отвъд тоя свят. Из тъмните заплетени пътеки на мисълта и мистичното чувство ние често забравяме за тях.

20 април 1907

Човек, който си е задал известна цел в живота, който си е предначертал определен път, трябва мъжествено да върви сам по него, колкото и да е труден той, без да се надява на поощрения отстрана, без да се стряска от пречките, които среща.

Тълпата никога не е насърчавала ония, които са се стремили да се издигнат над нея. Напротив: тя се мъчи да ги срине до своя уровен и след това да се подиграе с тях.

На нашите, българските, писатели липсва твърде много, за да тръгнат по своя път. Например: твърде много разчитат на чуждите мнения, на мненията на публиката, тълпата, на насърченията, които идват отвън. Защото сами не са в състояние да преценят делата си – или пък не са убедени, че техните дела се издигат над вкуса и оценката на публиката.

3 октомври 1907

Едно важно условие за творчество: да се почувства писателят над всяка възможна преценка, която биха изрекли над него съвременниците му. Сетне – да живее и твори с ясната самоувереност, че съвременниците нито могат да дадат нещо, нито пък да отнемат нещо от неговата творческа сила. И още едно – да има смелост да живее сам, изключително на себе си да се обляга, без да се числи към някоя литературна група.

16 януари 1908

Има нещо в любовта, което не се обажда и не се изразява. Има думи и погледи, за които се боим да заговорим дори и пред лицето, което обичаме. Има нещо, което ние чувстваме като неизразимо, и затова никога не се сремим да го изразим – то е тайната, то е твоето чувство. Любовта е най-голямата тайна. Двама души се обичат не защото се разбират, а защото се чувстват, защото общуват с душите си. Обичат се, защото имат помежду им общи, неизречени тайни, които ги свързват.

30 януари 1908

От живота не трябва да искаме повече от онова, което може да ни даде. Духовните блага са в нашата душа.

Ние трябва да схванем земната същност на живота, да я надмогнем чрез волята си и да живеем с другата, свръхземната негова същност.

И в такъв случай ние можем да да постигнем смисъла на двата най-трагични момента в човешкия живот: любовта и смъртта. Любовта и смъртта не са и не трябва да бъдат цел на живота ни. Те са средство само да се домогнем до висшите фоми на онзи живот, зародишите на който носим в душата си.

10 май 1908

Всяко творение на истинското изкуство е една корекция на природата.

13 август 1908, Рилски манастир, Вазов

Днес прочетох Вазовата „Великата рилска пустиня“ заедно със стиховете, писани тук. В стиховете ни един интимен лирически момент. Нийде не личи дълбоката душа на човека, който е живял, страдал, изпитал е горчиви страдания, трайни радости, човек, който е дирил пътища за душата си, излизал е на открито и пак се е губил в тъмнината. Нищо подобно! Вазов тук е бил едно око само, което не проникнало по-далеч от външната видимост на нещата. Той описва в своята книга твърде много изгледи, почти всичко, което може да се види оттук с просто око и което е наоколо, но нийде не е доловил душата на природата, не е подслушал нейния трептящ пулс. И затова вижда наоколо само мъртъв фон. Природата не е за него една мистерия, в която той да потъва със своя поетически мир. Нейде той казва, че много е мислил пред околните изгледи. Но какво е мислил, какво е чувствал? На друго място се опитва да проникне в душата на Иван Рилски, в мотивите на неговото усамотяване. Но не отива по-далеч от въпроса, който си поставя – природата не му разкрива своите тайни.

Стихотворенията: „Друшлявица“, „Нощ в гората“, „Клепалото бие“.

За него е съвсем чужд Иван Рилски със своята натура и религия (със своето универсално съзнание), чужд като въплъщение на едно универсално съзнание за човешката греховност, като въплъщение на творческата съвест.

1 ноември 1908

След вечерята в гостилницата. В Борисовата градина. Разговор. Яворов ми съобщи една тайна (!). Мисли отново да вземе участие в македонските работи. Аз го съветвах да се откаже веднъж за всякога от македонствуване. Питам го познава ли той с какви хора ще работи заедно, познава ли той новите условия на борбата. Той поддържа възгледа, че не трябва да се игнорира помощта и участието на българското правителство в македонското дело. Македонската организация и българското правителство при известни условия и случаи трябва да работят заедно. Само че организацията не трябва да стане оръдие на правителството.

След като говорихме върху македонските работи, след като се помъчих да го разубедя да се откаже от тази мисъл, сложих въпроса във връзка с неговата литературна дейност. „Аз мисля, рекох му, че в теб има някаква стихия, която те блъска насам-натам и те води към един край, дето да си строшиш главата. В теб има един тъмен, несъзнат вътрешен стремеж да си строшиш по накакъв начин главата. Нима интересите на българската литература стоят по-долу от интересите на македонското освободително дело. И как мислиш ти: Де би могъл да работиш с по-голяма полза, дали за създаването и укрепването на една нова култура, или за преуспяването на македонското дело? Въпросът не е тъй лек и най-малко ти трябва да гледаш на него нехайно и повърхностно. Защото ти имаш отговорност и задължение не спроти околните си, а спроти себе си и спроти онова дело, което си почнал и не си довършил. Щом ти досега не си сраснал с интересите на нашата литература (като казвам „интересите“, не разбирам, че ти трябва да се стремиш да създадеш слава и име на нашата литература; ти трябва да се стремиш, след като си прозрял дълбоко в душата си, да изчерпиш колкото е възможно един по-голям размер от това съдържание, да го превърнеш в творения, които да бъдат елемент за духовната култура не само на едно поколение). Щом досега не си почуствал напълно твореца, можеш ли да вярваш, че ти е подадено да вършиш една работа (като македонствуването), в която си вложил много повече амбиция, много по-малко енергия, повече интимни преживявания. Излиза, че нито първото, нито второто е твоя стихия. Особено второто.“

Той отговори: „Ти имаш право. Аз не съм сраснал с интересите на българската литература. Аз никога не съм се чувствал български книжовник и изобщо не съм чувствал поетическото творчество като главно мое призвание. Ти си прав донейде, като мислиш, че в мене има някаква стихия, която ме подтиква да си строша някак главата.“

Аз: „И знаеш ли, ако човек вземе да разгледа сравнително твоето дело, ще трябва да изгради цената на едното върху обезценяването, обеззначаването на другото. Нима един бъдещ ценител на делото ти (ако ти се впуснеш в македонствуване и пренебрегнеш творческите си интереси) няма да бъде донейде прав, ако заключи, че за да се спуснеш в македонствуване или работи, които са далеч от призванието на един художник, ти трябва да си почувствал преди това едно обедняване на творческите си ресурси, едно обедняване на творческите импулси на творческата душа…“ (Тази моя мисъл някак жегна Яворов…) Днес мнозина говорят и мислят за Ботев, че ако не беше го пронизал куршума, ако беше останал жив, той щеше да стане един велик български поет. Аз се съмнявам. Ботев като поет едва ли би достигнал една висота, по-голяма от онази, която е отразена в творенията му. Всеки рано или късно отива там, къдeто трябва да иде. (Мисълта на Гьоте за демоните, които преследват всеки необикновен човек. В Екерман. След като е извършил своята мисия.)

1910

(…) Сега поне има с какво да ме привлича училището – там получавам, в 12 часа, твоите писма. Пиши ми и на руски, и на български. И едното, и другото писмо имат особена прелест за мен. В писмото на руски има повече нежност, грация и музика, а в писмото на български има повече глъбина в чувството и изразителност. Пиши ми понякога и на френски. Аз ще ти пиша и на немски, ти ще го разбираш. Как бих желал да мога да ти пиша на арабски или на староеврейски, с ония кръгли, божествено красиви букви! Ти знаеш каква слабост имам към арабското, старогръцкото и староеврейското писмо – нещо подобно на твоята страст към bleu electrique. Аз мога да чета тия писма, както чета нотите. Веднъж в един мюнхенски музей ми се падна да видя един стар арабски ръкопис с чудно красиви орнаменти. Взех го и седнах при прозореца да го разглеждам. Идва при мен библиотекарят и ме пита не съм ли ориентолог. Разравям му кое ме интересува. Той ме завежда в една стая и ми показва цял куп ръкописи, написани на пергамент, чисти, украсени…А нейде наблизо, в музея или някоя съседна къща свиреха на клавир една Листова венгерска рапсодия. И сега арабският шрифт и Липсовата рапсодия неразривно са свързани в паметта ми. Каква чудна хармония (…) – арабски ръкопис с акомпанимент на пиано…

Време е да вървя на училище. Навън е мъгливо и студено. Следобед ще продължа писмото си. (…)

14 юли 1912

Бетховен се е изразил цял в своята музика, превъплътил се е напълно в нея. Бах не е могъл да стори това: неговата натура е била много по-обемиста, по-богата от музиката, по-разнообразна от нея. Музиката не е могла да му даде всички възможности, за да изрази себе си напълно, без остатък, както е сторил това Бетховен.

1 ноември 1912

Критикът трябва да излага не своите основания, а своите впечатления: художникът, който се таи в него, му дава право да постъпва тъй. Основания той има, но в случая не са важни те. Важни са крайният извод, неговата преценка, резултатите – преценката на човек, който е свободен, не е заробен от никое произведение и никой поет и който, като творец, застава наравно с всеки друг творец. Критиката трябва да ни даде възможност да видим какви следи е оставило дадедено художествено произведение в душата на друг художник (критика), какво е въздействието на това произведение върху една психика, способна за най-прости и най-сложни художествени възприятия. Основанията са нужни на профаните и на ограничените, които Бог е лишил от вътрешна красота. Те са принудени да се убеждават, без да чувстват и виждат. Защо да губим времето си и да прахосваме труда си заради тях! Вътрешното убеждение е рaзговор на душите, неговите убеждения са скрити. Нека душата сама говори за своя живот, за своите възторзи и радост. „Ja, das is lange her, dass ich die Gründe meiner Meinungen erlebt habe.“

12 февруари 1913

Нашите поети трябва да преодолеят една голяма техническа трудност – трябва да водят упорита борба за език, за израз. Срещу себе си те имат необработения още, упорития и корав български език. Друг би бил въпросът, ако това беше един богат и усъвършенстван език, творен през векове от гениални представители на народа – например като немския или френския език. Тогава тая борба за технически средства не би съществувала. Българските поети харчат двойна енергия – за език и същинско творчество. Тяхното творчество е придружено с по-голямо изразходване на духовна енергия, на вътрешни сили, отколкото творчеството на поети, които имат на разположение богатите средства на един разработен, културен език. Тук се крие една от многото и една от важните причини за бързото изтощаване на даровитите ни поети, за умората, която често се долавя в творенията им. За Вазов не е толкова значителна, понеже той е повърхностен и безразборен по отношение на българския език. Но у Яворов и Пенчо Славейков се чувства всичката мъка на тая борба за израз, за подбиране на изразни средства от разхвърления и груб материал на нашия език.

Езикът ни всъщност не е беден. Само че богатствата, които притежава, трябва да се придобият с усилие: те не са станали още достояние на всекиго, не са отличителни още изобщо за литературния ни език; те са характерни само за отделни поети. Тези езикови богатства трябва да се влеят в общото море на литературната реч, за да може тя да се развива по-нататък и да се развива и индивидуализира още повече.

Затова именно е по-трудно да бъдеш поет в България, отколкото в Немско например. Един нашенски малък поет според количеството на духовните сили, които изразходва, може да се мери с един среден немски поет. В чужбина днес и посредствените поети всичко могат да кажат – езикът им позволява това, – само че, както бележи H. Bahr, няма какво да кажат. А у нас често има какво да кажат и не намират средства да го изразят.

13 декември 1913

Не би ли трябвало да се разглежда животът и дейността на всички велики творци като живот и дейност на един безсмъртен, безконечен дух? Нямаме ли тук работа с едно творение, което постоянно е създаване и форма, и живот – а същевременно и вечно развитие?

2 януари 1913

Има два вида поети – те се определят в две противоположности: поети – борчески натури – и поети – художници. Като типичен представител на едните може да се разглежда Лермонтов, а на другите – Пушкин. За Пушкин изкуството е крайна цел, то изчерпва всичките му стремежи и блянове. За него то е една област, в която може всецяло да се прояви, с една абсолютна завършеност. Изкуството изчерпва неговия личен живот, неговото Lebensgefuhl и неговия мироглед. Всичко това в света на изкуството се превръща за него в хармония. Той е истински художник. Най-крайната и идеална форма на неговия живот е да забрави обикновената действителност и да заживее с другата, втората действителност – висшата действителност на неговите поетически сънища, – да се слее с тая действителност и да се самозабрави в нея.

Лермонтов се стреми към нещо, което не е изкуството, а е отвъд изкуството. Той не знае какво е то, но един стихиен вътрешен стремеж го тласка към него. То е между смътртта и вечността. Изкуството е пътя към него. То не изчерпва всичките му духовни сили, в него той не намира пълно удоволетворение. Изкуството, насладата на творчеството, хармонията на творческия живот не е за него цел; чрез всичко това той се домогва към нещо, което стои по-горе от изкуството. Неговата поезия е израз на мъчително дирене, на вътрешна трагедия, на раздвоение и бунт.

Обикновеният живот и обикновената смърт нямат за Лермонтов никаква цена. Като че ли в него се таи някаква демонична сила, някаква освободена мощна воля, която го тласка към свои цели и превръща живота му в мъчителна борба.

Пушкин би могъл да се прояви и да живее само, изключително, в света на поезията и творчеството. Лермонтов, с всичките сили, би могъл да се прояви и в други области. С една безгранична и мощна активност той би могъл да руши и пресъздава живота. Радостите на творчеството за Пушкин се изразяват в смирение. Творчеството за Лермонтов не е радост, понеже не е достижение, не е постигане на цел, а винаги неспокойно търсене и лутане – постоянна неудоволетвореност. Пушкин се смирява, а Лермонтов никога – дори и когато е съзнавал, че трябва да се смири.

30 юли 1913

Въпросите, кото засягат робството, зверствата, несправедливостите, са от морален характер. Те се решават не от разума, а от чувството. Ала чувството на Европа търпи неправди и войни, изпълнени с най-големи ужаси. Европа е лишена от морално чувство; нейната дипломация нахално заявява, че се ръководи единствено от грубия материален интерес, от „свещения егоизъм“. Сякаш у тая горда Европа никога не е съществувало нравствено съзнание и религиозно чувство. Нейната политика е вдъхновена от насилието и неправдата.

Тоя стар и грешен свят трябва да рухне, и без друго ще рухне.

30 май 1914, Прага

Тази вечер се разхождах пак из Mala Strana. Тръгнах нагоре из Нерудовата улица. Храдчани хвърляше огромната си сянка над целия този тих кът – над тези малки, сякаш умрели къщи, със стари прозорци и балкони. Като мъртви изглеждат и цветята по прозорците. Тия червени цветя в бледоворозови рамки на прозорците като че ли са забравени там отдавна – не сварили дори да повехнат. В Нерудовата къща няма жив човек. А там на отсрещния бряг на Вълтава, се виждат черковни кули. Прага се усмихва, обляна от лъчите на вечерното слънце – над нея се простира безкрайно синьо небе, изпъстрено с бели пролетни облаци.

Съвместна публикация на Факел.бг

и Фейсбук-страницата „БЕЗЛУННИЯ“ на Асен Валентинов

Подбрал Асен Валентинов

„Дневник. Спомени“

Изд. „Български писател“ 73

Боян Пенев (1882–1927) е един от най-изтъкнатите български литературни историци и критици от първите десетилетия на ХХ век.

От триумфа към травмата

Автор(и): Диана Иванова, Тамара Трампе

Признавам, че тези разговори са опит да се справя със собствената си безпомощност – убедеността ми през годините, че отварянето на досиетата на ДС ще придвижи нашето общество към справедливост и истина, постепенно се изпари. Провела съм десетки разговори, индивидуални и групови, които и в момента на писане на тези редове ме изпълват с болка и гняв – свидетел съм на повторна травматизация на жертви, на оскърбени и затворени в себе си хора, на мълчание. Или, казано по друг начин – вече не вярвам, че която и да било комисия и който и да било архив може да е място на истината. Мисля, че си струва да търсим истината там, където сме забравили, че тя е – в разговора помежду ни.

„От триумфа към травмата“ е израз на немския социолог Бернхард Гизен, който описва с него процеса на преход и въобще на заместване в модерния свят на триумфалното митологично обяснение на миналото с травматичната картина на колективно страдание, заместване, в което погледът все повече разпознава не само героите, но много повече отделя място на жертвите.

Тези разговори, водени в Берлин през лятото на 2016 г., имаха за цел през немския опит – достатъчно митологизиран у нас като успешен, за разлика от българския – да внесат малко човещина в начина, по който говорим и осмисляме темата „тайни служби“, нейните жертви и нейните извършители. „Човещината“ тук се разбира от мен като споделяне на сложните чувства, които съпътстват неизменно изследването на „тайните служби“ – безпомощност, гняв, объркване – и като задаване на по-сложни въпроси. Защо чувството за справедливост не се връща при жертвите дори когато правовата държава е на тяхна страна (както е в Германия)? Защо отварянето на досиетата на тайните служби и проверката за принадлежност към тях не води автоматично до излекуване на обществото? Може ли да се говори за травма, нанесена върху семействата и децата на самите извършители? Как (и дали) e възможен разговор между жертви и извършители, който да придвижи обществото напред.

Давам си сметка, че в период на засилващо се връщане към езика на „триумфа“ и пропагандата, тези опити за разговор могат да звучат наивно и ненужно. Давам си сметка и за своите собствени ограничения и обременености – за това, че ме вълнуват определени хора и съдби, а други – не. Оставям се да ме води именно вълнението и това е уязвимото ми място. Не го крия.

Това са няколко разговора с хора като мен, родени на друго място и в друго време, които, също като мен, са някъде по пътя между триумфа и травмата.

Диана Иванова

Никой не може да твърди, че жертвата е непременно по-добър човек

Разговор с Тамара Трампе

Тамара Трампе е едно от големите имена на немската документалистика. Родена е на фронта в Русия. Режисьор и сценарист. Работи в източногерманското филмово студио ДЕФА повече от 20 години. Автор е на много документални филми, между които „Черната кутия“ (1990) – първият германски документален филм, в който герой е служител на ЩАЗИ. Последният ѝ документален филм „Майка ми, войната и аз“ (2014) е посветен на търсенето на личните ѝ корени – в Украйна и Русия. Живее и работи в Берлин. През 70-те години е идвала в България.

Как изобщо ви дойде идеята да се занимавате с темата за ЩАЗИ и да направите филм за това – мисля, първият, в който се появява човек от ЩАЗИ като ваш събеседник?

През октомври 1989 г. се занимавах със записването на спомени на млади хора – от арестуването им след демонстрациите. Те са били задържани и оставени в една спортна зала, където през нощта между тях са били пускани да се разхождат кучета. Бях събрала много такива спомени, прочетени в църква. Тогава си казах – много ми се иска да срещна поне един човек, на когото може да му хрумне подобен метод на тормоз. После падна Берлинската стена. Обадиха ми се от гражданския клуб „Der freie Tisch“[145] дали нямам интерес да присъствам на открита дискусия със служител на ЩАЗИ. Приех с интерес. В залата седеше млад човек с обувки „Адидас“. Не можеше да не ми направи впечатление облеклото му – изцяло западни дрехи, предвид факта, че бяха минали само няколко седмици от падането на стената. Изглеждаше много нервен… Усетих как в мен започва да ври и кипи. И казах следното: „Вижте, в края на 60-те години бях настанена в затворено психиатрично отделение и една година, след като излязох оттам, получих покана от ЩАЗИ да се срещна с техен човек в едно кафене в Берлин. Искаха да ме спечелят като сътрудник. Отказах. След няколко часа отново ме поканиха там – в същото онова кафене. На третия път срещнах на улицата писателя Клаус Шлезингер. Той бе много следен от ЩАЗИ. И почина от левкемия като Юрген Фукс[146], вероятно заради облъчването с рентгенови лъчи. В онзи момент Шлезингер се обърна към мен с въпроса: „Какво става? Виж се как изглеждаш?!“ Отговорих му: „Клаус, за трети път ме викат днес.“ Тогава той ме успокои: „Аз ще дойда с теб и ще седна на съседната маса.“

Този път човекът от ЩАЗИ беше жена. А нейният първи въпрос гласеше: „Кажете, госпожо Трампе, вие сте била в психиатрия, нали? Убедена ли сте, че можете да възпитате едно дете? Ние имаме много добри домове за деца.“

Та сега, след толкова години, господин Гирке[147], искам да ви попитам, вие ли измислихте този метод? Преподавали ли сте подобни хватки? И отговорът му беше: „Не, разбира се, че не.“ Тогава добавих, че с удоволствие бих разговаряла с него. Но пред камера. „Давам ви три дни да помислите и след това можем да се опитаме да си поговорим.“ Това беше началото.

И той ви се обади?

Да. В интерес на истината, разбрах, но много по-късно, когато филмът вече се прожектираше по кината, че този човек всъщност е имал поръчка да участва в него. По онова време Министерството на ЩАЗИ още не беше закрито – историята, която ви разказвам, се развива в началото на ноември. И оттам са му казали: „Йохан, ако направиш това, вероятно ще можеш да продължиш и с други неща в Министерството“.

Срещали ли сте го и после? Какво се случи с него?

След филма аз се разболях. А той първо работеше за левицата в Бундестага като съветник за изборите. После се опита заедно с други свои „колеги“ да създаде център за обучение и квалификация. Но гражданите в Потсдам реагираха остро и не позволиха изграждането на подобна структура. За сметка на това, и до днес той е в управителния съвет на Каритас[148].

Казвате, че след филма сте се разболели. Как си го обяснявате?

Бях много изтощена. Може да ви звучи странно, но е самата истина. Уморих се от езика. От неговия език – мъртъв и слугински. Имах чувството, че ще се задуша. Беше много изтощаващо. Плачех много.

И след това повече не сте се захващали с темата?

Никога повече.

Какво научихте, създавайки филма?

Преди него с група режисьори започнахме да правим общ филм. Той се казваше Im Glanze dieses Glücks (В блясъка на това щастие).

В него именно за първи път разговарях с моя „герой“. И бях толкова изстискана, че операторът ми каза: „Сега искам да снимам теб, за да ни обясниш защо изобщо се захващаш с този филм“. Така му разказах, че идвам от семейство със силни антифашистки традиции – баща ми е бил в лагер в Испания. Отраснала съм с идеята, че може да има по-добър свят. На 16 години избягах от вкъщи, защото разбрах, че това е лъжа и че антифашистите лъжат по същия начин, както и другите – има еднопартийна система, няма свободно изразяване на мнения и т.н. В същото време, в кръговете, които добре познавах, аз реално бях някакъв вид опозиционер, защото истинската опозиционна позиция беше никога да не влизаш в никаква партия. Но, в действителност, не можех да си представя, че ще застана срещу родителите си. Макар че по онова време не живеех вече у дома, при тях. Когато падна стената, мисълта, която не ми даваше мира, беше – как е било възможно толкова скоро след войната да дойдат хора от емиграцията и да кажат: „Сега ще направим република на народа“ – и да направят точно обратното. Как е било възможно, след онзи ужас, да се случи следеното на собствения народ?! Исках да разбера.

А за себе си намерихте ли отговора след филма?

Успях да си обясня механизмите. За мен това беше най-важното. Да разбера – какъв тип човек трябва да си, за да функционира онази смазваща система. Първото, което научих, беше, че човек трябва да е слаб. Той няма право да изпитва емпатия и трябва да обича да стои в центъра, под прожекторите. Трябва да е някой, който обича да има тайно знание, отличаващо го от останалите хора, и да е много самовлюбен…Разбрах също, че е било много наивно от моя страна да очаквам, че след като сме живели в една и съща страна, ходили сме в едни и същи училища, трябва да можем да намерим общ език. Затова харесвам финалната сцена в Черната кутия, в която изглеждам сломена и слаба. Той е победителят. На пръв поглед.

Получавали ли сте и такива упреци – че с човек от ЩАЗИ не трябва да се говори?

Не само – получавала съм смъртни заплахи – от шофьори на такси. Освен това съм била упреквана, че съм арогантна. Но не смятам, че съм такава.

Защо и до днес е толкова трудно да се говори с извършители на престъпления на тайната полиция и те да бъдат показвани във филм?

Смятам – но подчертавам, че това е само мое мнение – че Черната кутия, която излезе по екраните през 1990 г., не се хареса, защото идваше от ГДР и някак демонстрираше, че ние, източногерманците, сме по-бързи. Животът на другите[149] – от Западна Германия – дойде много по-късно. Реално се търсеше някой, който не е живял в режим на диктатура; той именно да разкаже какво не е наред в тоталитаризма. Просто нямаше никакво желание да се даде думата на човек, живял в условията на същата онази диктатура.

Какво се изисква от нас като зрители, когато виждаме на екрана извършител на престъпленията на ЩАЗИ?

Изисква се политическо знание. Чувство за справедливост и несправедливост. Да можеш да кажеш – „не“. Няма толкова много филми за извършители на престъпления на режима. Сещам се за гръцкия филм, посветен на един мъж, подложил много хора на изтезания по време на военната диктатура. Филмът е изключително силен, защото екзекуторът държи в скута си дете, което те гледа през цялото време. А и изтезаващият те гледа – с мъртвите си очи. През последните години стана актуален Джошуа Опенхаймер с неговите филми The Act of killing, The Look of Silence. Много интересен е за мен филмът Feindberührung (Докосване до врага)[150]. Никъде не го споменават. В него става дума за една жена, която кани извършител на престъпления на режима и жертва, за да разберат какво изпитват единият и другият, когато застанат един срещу друг, очи в очи. И всичко е показано много фино, с отношение към всяко чувство. Аз мразя Животът на другите. Всичко в този филм е объркано. Да започнем от езика на тялото. Да минем през това, че всичките изпълнители са западногермански актьори, които нямат понятие за какво точно става дума. И да завършим с въпроса за първата сцена във филма. Ако направите анкета със зрители спомнят ли си с каква сцена започва филмът, 90 процента от тях няма да могат да се сетят. Забравили са. Първата сцена е изтезание. А никой не си спомня. Главният герой провежда разпит. И после този малък, слаб и раним човек слуша Моцарт и става малко по-добър. После подслушва една любовна история и се превръща в още по-добър човек. А накрая е реабилитиран. На мнозина това много се харесва. Но няма нищо общо с истината.

Защо обаче този филм стана хит – защото отговори на духа на времето или виждате друга причина?

Няма друга причина. Духът на времето беше под лозунга: „Целият Изток е съставен от хора на ЩАЗИ“. Гледах Животът на другите в западната част на Берлин. Не исках да го гледам тук, в Източна Германия. С моя народ. Исках с другите. Филмът свърши – и цялата зала стана на крака и ръкопляска. А аз продължавам да седя. Един мъж, стоящ зад мен, ме попита: „Не ви ли хареса филмът?“. Отговорих му: „Знаете ли, никога не съм ръкопляскала на празен екран. Тук няма нито режисьор, нито актьори“. „О, Боже! – възкликва мъжът – но какво правим ние тогава – както винаги, постъпваме така, както другите“. Мъжът седна, а след това заедно с него и жена му отидохме да пием кафе. И тогава, един час след края на филма, проведох малкия си социален експеримент с въпроса дали си спомнят първата сцена от филма – онази с разпита. И те не можаха да се сетят. Тогава ги помолих да се замислят защо всъщност не могат да си спомнят първата сцена. Какво е направил филмът с тях, за да забравят една от съществените дейности, извършвани от главния герой? Според мен, филмът потвърждава едно очаквано клише – тези, които идват от диктатурата, всичките са работили в ЩАЗИ. Иначе човек трябва да се занимава с въпроса – как така Айхман години наред е бил на заплата в западногерманското правителство? Защо толкова високопоставени нацисти дълго време след това са били интегрирани в обществото? Защо дори и днес още се водят съдебни процеси срещу престъпленията на нацизма? На това обаче не се обръща внимание, защото имаме достатъчно много работа с ЩАЗИ.

При нас по-скоро се смята обратното – Източна Германия изключително успешно се справя с миналото си за ЩАЗИ, защото разполага с историческия опит и с примера с „преработването“ на нацисткото минало в Западна Германия. Но като цяло – може ли да се каже, че вече е приключено с осмислянето на миналото на ЩАЗИ?

Не, този процес дълго още няма да приключи. И е добре, че ще продължи. Аз не съм срещу разбирането на това минало. Но намирам за погрешно използването на полученото знание. Освен това, често се забравя, че в онзи период не беше изстрелян нито един куршум. А и гражданските движения тогава бяха много силни.

А къде са сега хората от ЩАЗИ в обществената йерархия? Какво е вашето усещане?

Моят герой от „Черната кутия“ е в структурата на Каритас. Заема позиция на управленско ниво. Цялата транспортна система в Източна Германия е изградена от хора от ЩАЗИ. Те получават своите обезщетения, купуват камиони и така създават транспортната логистика. Сред работилите в ЩАЗИ има и такива, които си зададоха въпроса: „Върших тази работа, защото мислех, че защитавам социализма. Но докато го правех, предадох най-добрия си приятел. И днес нощем си задавам въпроса – как се е стигнало дотам една идея да ми е по-важна от един човек?“ Срещат се такива хора. И те имаха шанса за ново начало. Веднъж, след кинопрожекция на „Черната кутия“, един човек от залата постави същия въпрос, за който ви говоря. А залата беше разделена – в дясната част – хората от ЩАЗИ, а в лявата – „нормалните“. След неговото изказване взех думата, за да обявя: „Сега бих искала да сложа край на дискусията. От сърце ви желая да си намерите занимание в живота, с което да се чувствате щастлив. Защото смятам, че сте разбрал какво сте направили и искате да го поправите. Затова ни е даден животът – за да можем и да коригираме грешките си“. Тогава хората станаха и тези от лявата половина – „нормалните“ – направиха кръг около него и го придружиха на излизане. И никой от ЩАЗИ в залата нямаше вече достъп до него. Това ми се иска да направя – да предизвикам разговор и анализ на поведението ни – как можем да бъдем управлявани и как да се съпротивляваме срещу това.

Вие вярвате ли, че покаянието е възможно и филмите могат да допринесат за него?

Не съм съвсем сигурна, че изкуството винаги има ефект. Но понякога може и да допринесе за нещо. Не правя филми, защото искам да променя света. Преди всичко, създавам истории за мен самата – защото искам да разбера определени неща. Един от многото въпроси, които се повтарят във филмите ми, е: като какъв човек се самовъзприемам? А какъв искам да бъда? И ако съм изкривил желания от мен човешки образ, какви са шансовете ми да бъда друг? Тези въпроси са свързани с моето разбиране за живота. Мисля, че всеки има право да каже: „Това беше грешка. Срамувам се заради нея. Моля за извинение“. И после да продължи.

Изпитвали ли сте понякога чувството на безпомощност – при този и други филми – че ролите на жертва и извършител са със силно размити граници?

Постоянно. Ще ви дам следния пример. Присъствам на дискусия на организация на жертвите на ЩАЗИ. Отпред е седнал адвокат, който от близо 30 години се грижи за тях. Филмът свършва, а те седят и нямат въпроси. Възкликвам: „Как може да прекарвате толкова години от живота си в ролята на жертви – това означава, че те са победители! Ще ви кажа нещо, от което може да ви заболи, но го правя с категорична убеденост – никой не може да твърди, че жертвата е непременно по-добър човек. Замислете се върху това“. Един гигантски мъж в публиката много се зарадва от думите ми. Изръкопляска: „Браво!“ След това при мен дойде обиден адвокатът. А аз бях безкрайно директна: „Печелите маса пари заради това, че не помагате на тези хора да намерят изход. Вие сте ги затворили в техните травми, вместо да им помогнете да живеят“. Излизам навън и се чудя как да се прибера у дома, и чувам глас: „Май не знаете как да се приберете.“ „Не. Къде по дяволите е метрото?“ А той се усмихна и ми предложи: „Ако искате, ето го моя камион, ще ви закарам и ще говорим“. Беше онзи, грамадният човек. След това той се превърна в основно действащо лице в следващия ми филм. От две години престана да ходи на разговорите в кръга на жертвите. За да вземе това решение, му трябваха шест години. Пиеше. Но спря и с двете „занимания“.

Чисто психологически това е много интересно. Оказва се, че за жертвите е по-трудно, отколкото за извършителите, да излязат от ролите си?

Естествено.

Това не е справедливо, нали?

Но и ние сме виновни за това. Защото винаги сме твърде мили с жертвите. Моя приятелка, например, ходеше на терапия след терапия…Идва, едва говори… Един ден не издържам: „Виж какво, ще се видим едва когато си намериш работа“. „Ама аз не мога да работя.“ „Как така?“ – питам – „Та ти си на 40 години…“ Тя си намери работа и оздравя – просто заради работата.

Как бихте обяснили на 15-16 годишни младежи, които не знаят какво е ЩАЗИ, какво е диктатура?

ЩАЗИ предизвикваха у мен страх. Това е първото. Ще дам следния пример – след тридневно отсъствие се прибирам у дома. Всички картини – окачени наопаки. Всички пуловери – подредени разбъркано. Всички хавлиени кърпи – сгънати по различен начин. Чувствах абсолютна несигурност. Те нахлуваха в моята интимна сфера – в семейството ми. Достигаха до децата ми! Карах се на сина си: „Щефан, престани да губиш ключа си“. А той: „Мамо, не съм си губил ключа!“ Аз обаче настоявам: „Това е шестият поред ключ, който ти правя!“ Той пак повтаря: „Честно, мамо, не съм губил никакъв ключ!“ Знаела ли съм тогава, че от ЩАЗИ са идвали и са му го прибирали… Един ден пред вратата стои мъж: „Трябва да направя протокол – през февруари ви е откраднато пране от балкона“. Не се въздържам: „Млади човече, имате ли съпруга?“ „Да.“ „Тогава идете и я питайте дали простира през февруари на балкона. И после елате пак.“ Той просто искаше да влезе в жилището. Но не стана. После се е качил един етаж по-горе и там са му разказали всичко, което е искал да научи. После питам съседите: „Той стоя час и половина при вас, за какво си говорихте?“ „Ами, това онова…“ Отвърнах им: „Аз се страхувам точно толкова, колкото и вие. Но това не се прави. Има едно много простичко изречение на немски: „Човек не говори с тайните служби зад гърба на някого.“ Точка. Това повтарям и до днес на децата: „Винаги се вслушвай във вътрешния си глас. Ако отидеш в супермаркета и видиш две ябълки, а имаш пари само за една, ще вземеш ли и двете? Ще чуеш ли вътрешния си глас, който ти нашепва – ти си крадец, ако вземеш повече, отколкото можеш да платиш“. Говорила съм на подобни теми с деца, с ученици – и тогава основният проблем вече не е ЩАЗИ, а учителят, който ги тероризира, или пък други деца, които ги тормозят.

Усещате ли някакви следи, останали във вас от онова време?

Първата е, че и до днес продължавам да съм ядосана, че картината на новото време, която родителите ми чертаеха, не беше вярна. Това силно ме разгневява, защото и капитализмът не е вариант, който бих могла да прегърна. Втората е, че и досега не си записвам определени неща. Не си водя бележки. Много страдам, както и преди, че не съм вярвала на сина си. И му го признавам. Като например историята с ключа. Имало е и други случаи – връщам се от работа, а няма мляко. Ядосвам се: „Щефан, имаш само един ангажимент – да купиш мляко“. А той се оправдава: „Но, мамо, аз ти оставих бележка, че съм на хор“. „И къде е бележката?“ После я намерих в досието си… Години по-късно му я подарих, извинявайки се. Откъде може да ми хрумне, че от ЩАЗИ ще я приберат в някакво досие? Те просто са искали да разрушат връзката помежду ни, за да мога аз да работя за тях. Веднъж, за рождения ми ден, той искал да ме изненада с жълта шапка от специална хартия, на която бил написал: „Искам да съм каубой!“ Но изписал „каубой“ с грешки. Прибира се вкъщи от училище и пита: „Мамо, намери ли моя подарък за рождения ти ден?“ „Да, цветята са прекрасни.“ „Не. Шапката!“ „Каква шапка?“ „Допуснал съм грешка, трябва да я поправя!“ „Но Щефан, тук няма никаква шапка!“ В крайна сметка, тя се появи – подарих я за 50-тия рожден ден на сина си. С печата на Комисията по досиетата.

Невероятна история. Какво друго открихте в досието си?

Веднъж, както бях читалнята в Комисията, забелязах един мъж, който седеше срещу мен и също четеше. И ставаше ту целият червен, ту бял като лист. Тогава затворих моята папка, отидох при него и го попитах: „Пушите ли?“ „Да.“ „Елате да изпушим по една цигара. И знаете ли какво – веднага спрете да четете това досие. Затворете го и елате след 2-3 години. Ще получите инфаркт. Вие постоянно сменяте цвета на лицето си. Твърде рано е за вас.“ Излязохме заедно, пихме кафе. А аз никога повече не се върнах да чета моето досие. Не знам какво има вътре. Видях само първите папки, където бяха тези неща от сина ми. От Комисията продължиха да ми звънят, защото ме познаваха: „Ела, няма ли да четеш?“ „Не“ – отговарям им. Знам какъв боклук има вътре. Не искам. В тези първи страници като доносник не фигурираше нито един приятел. Имаше трима души, за които просто не подозирах. Имаше много неща за връзката майка-дете. На „Берлинале“, на специалната прожекция на филма, при мен дойде една от жените, чието име видях в досието си. Като че ли се зарадва да ме види. Но на поздрава ѝ – „Най-после, Тамара!“, аз хладно я погледнах: „Не забравям толкова бързо като теб. Нека си кажем просто довиждане“. Това я срути. Една година по-късно ме помоли да ѝ напиша препоръка за застрахователите… Но как да го направя?! Всички онези неща, които липсваха от децата, тефтерчетата с телефони, например, които все изчезваха… Тя ги беше взимала, след като е преспивала у нас! При подобен случай не съм готова за никакво помирение. Няма как.

И с подобно усещане ли човек може да се научи да живее – с убедеността, че помирението е невъзможно?

Да, има предателство, което е по-тежко от всяко друго предателство. И човек трябва да може да прави разликата.

Разговора води Диана Иванова

Берлин, 24.06. 2016

Диана Иванова е журналист на свободна практика в София и мениджър на фондация за нова култура www.novakultura.org. Специализирала е групова психоанализа в Международното общество по групова анализа със седалище в Бон, Германия. Води групи за личен опит, свързани с миналото, от 2012 година. Личният й блог може да се намери на адрес http://divanova.org/blog/bg/. През 2014 печели награда за режисура за дебютния си документален филм Чуй на фестивала „Златен ритон“. Носител е на няколко престижни журналистически награди, между които наградата за журналистика за 2005-а на Австрийската пресагенция АПА.

Коментари (1)

- 10-10-2016|татяна ангелова

Поразена съм!!!! Благодаря за публикуването на статията. Този текст трябва да се прочете от повече хора!!!!!!

Тази есен в Гинци

Автор(и): Ицко Финци

Седяхме и съзерцавахме природата. Отсреща – високата скала осветена от слизащото слънце, като уста на кит. Последните топли дни. Казах: Това пространство тука ми напомня на „Факултета“, (така се нарича една циганска махала в София) – малката ни къща в бяло, тази неравна отъпкана полянка пред нея, струпаните дърва, пепелта от снощния огън, лятната импровизирана кухня между дърветата и най-вече прането на дългото въже. Циганите се перат много. Там във „Факултета“ във всеки двор имаше проснато пране. И трите пъти когато съм ходил там. Първия път ме заведе Джони Пенков. Циганите го познаваха от телевизията, от филми. Той водеше една французойка от Париж, от някакъв международен комитет за правата на човека. Взеха ме от къщи с кола. Шашнах се. Няколко километра само от центъра на София – и изведнъж си като че в друг край на света. Малки къщи с по няколко пристройки от дъски или тенекии, сред тях и големи къщи – на по-богати цигани – или неизмазани, или недовършени, с балкони, с балюстради, няма огради, или има огради, малки дворчета, криви улички, кални, една главна пак кална, пак крива, по нея се разминават от време на време циганчета, яхнали кльощави коне, по две на кон, срещу тях – лада или тузарски мерцедес, вътре – шестима цигани, каруца с гумени колела минава – конят сляп или полусляп. Тук-там сергия, търговска будка от шперплат, павилион, редки минувачи…Но навсякъде шарени пранета… Втория път заведох сина си и съпругата му. Тогава ни поканиха в една къща на кафе. Схлупена, но вътре чисто, стените измазани неравно, розови, с репродукции по тях, персийски килим във вестибюла, скъпа гарнитура „ретро“ – диван с два огромни фотьойла и по всички ъгли между стените и тавана и по отвесните ъгли – светещи лампички в прозрачен маркуч, като за коледна елха. На пода в единия ъгъл върху електрически котлон се пържеха картофи. Кафета ни донесоха в пластмасови чашки от павилиона наблизо. Домакините разказваха как при съкращенията на работници, а тогава имаше вълна от приватизирани предприятия, първо съкращавали циганите, а после никой не ги взимал на работа… Третия път когато отидох, един циганин поет ме покани в дома си, чете ми от книгата си стихове, разказа ми за приятелството си с царя на циганите, който живеел в Румъния, за дисидентството си, за боя, който ял в милицията… Тогава ми показаха и залата за сватби. Огромен хангар в центъра на махалата, със сцена И то в момент на подготовка – в средата бяха събрани всичките маси на заведението (30-40 маси) в голям правоъгълник, покрит отгоре с прозрачен найлон, върху найлона – планина от кайма и отстрани приготвени купчини подправки – сол, черен пипер, кимион, грамада нарязан лук. Предстоеше омесването на каймата. Обясниха ми – с крака ще бъде – „Както и гроздето, нали се тъпче с крака в каруцата-кораб по гроздобер?“ За да приготвят 3000 кюфтета. Три хиляди! Щяло да има много гости. И това – за сватбата на сина на един циганин, който аз, оказа се, познавах – той и жена му бяха готвачите в ресторантчето на третия етаж на еврейския дом на площад Възраждане. Той е същият, когото после срещах често като хамалин на площад Македония. Там беше борсата, където можеше (и сега май че може) да се наеме камионче и хамали. Заговаряше ме и ми даваше листче с неговия джиесем. Ако ми потрябвал хамалин. Понеже дълго чакат някой да ги наеме, ако въобще се появи такъв, на хамалите им става скучно. Когато минавам ме спират, съобщават ми кой филм последно са гледали по телевизията, повтарят моя реплика от филма, например „Тука е! Тука е!“ от „Края на песента“, винаги подчертават колко голям артист съм (най-големия!) и ме питат няма ли да почерпя по ракия, или поне по кафе. Веднъж ме спряха, за да ми кажат, че моят приятел, този от Еврейския дом, е починал внезапно, неизвестно защо, и те били изненадани, млад човек, така както си стоял и починал. Разсъждавахме известно време за тленността, скърбяхме… Дали не е било за да почерпя за „Бог да прости“, сега си мисля. Защото на другия ден самия той ми се обади по телефона, за да ми каже, че не е вярно, че бил умрял, че е жив. Съвсем добре си бил, даже не бил болен и се гневеше на ония – „уж колеги, как не ги е срам!“ – и ако имам нужда от пренасяне нещо… Помнех „Факултета“ като мое откритие, смятах, че е чудо, защото при единия от пътите заварих сватба. Техните сватби траят с дни. И във всеки от дните – дълъг ритуал, но във всички ритуали участва цялата махала. Плюс гости от други краища. Шествия с музиканти, с тъпан и танци, бавно движеща се маса от хора заедно с танцуващите в средата – към дома на булката, после обратно – към момчето, после към … най-различни посоки. Дощя ми се да заведа даже Харолд Пинтър във „Факултета“. От „Отворено общество“ ме направиха член на комитет по посрещането на Харолд Пинтър. Разчуло се е, че сме приятели, а всъщност само бях получил ръкописен отговор на едно мое писмо до него и аз го показвах, фуках се. Бях му писал защо ми е харесала постановката в Лондон на неговата „Ничия земя“. В нея той играеше една от двете главни роли. Намери билети Аглика Маркова, културният ни аташе, и като свърши представлението тя си прати дипломатическата визитна картичка до Пинтър и той ни прие в гримьорната си и там в малката стаичка го поканих в нашия „Театър зад канала“ да гледа „Завръщане у дома“ (бях упълномощен), която се играеше трети сезон един или два пъти седмично. „Трети сезон?“, смая се Пинтър. Така се зарадвах на онази „Ничия земя“ … След нея вече знаех, че аз съм бил правият в споровете как трябва да се играе Пинтър… Та на заседанието на комитета (Руси Чанев беше, който го доведе в България и организира всичко) предложих да има посещение на „Факултета“. И май приеха – влезе в програмата. Но Пинтър после отказа. Той се чувстваше неловко тука в София. Мисля, че затова все искаше да пие бяло вино. Да се спаси от притеснението си. В Англия вече беше излязъл май от мода, считаха го за елитарен, за прекалено интелектуален, а тука – слиза от самолета и почести, почести, шум. Из цяла София нагъсто разлепени плакати – в огромен размер – неговото лице, 7-8 постановки на негови пиеси в софийските театри, от провинциални театри бяха дошли да го играят. В „Театър зад канала“ вече четвърти сезон – „Завръщане у дома“. В Лондон се събира трупа за една пиеса и ако издържи 30 представления (в 30 вечери една след друга), за колкото е договора – пак добре. И край с тази пиеса. А тука!.. Най се смути (и се е изумил навярно) на творческата среща с българските писатели в Градската библиотека. Дойдоха много малко хора. Уводно слово от водещия Шурбанов и после – „Имате думата за въпроси“. Мълчание. Подканяне от Шурбанов. Пълно мълчание. Второ подканяне. Безкрайно дълга тишина, стори ми се. Трето подканяне. И седящият на първия ред Божидар Божилов, прочут поет, вдигна ръка и каза: „Колко брака е имал Харолд Пинтър?“ Преведоха му въпроса. Пинтър се вцепени в първия миг, после се разгневи, усетих, на наглостта, после, разбрал, че трябва да е великодушен каза „Два“. И като че ли беше решил да приключи с това, но не се сдържа и попита: „А вие?“ А каква пламенна реч произнесе в Софийския университет срещу Съединените щати! Как Америка смачкала Никарагуа тъкмо когато се възраждала управлявана успешно от сандинистите. Бяха го провъзгласили за доктор хонорис кауза. Добре че не стана това отиване до Факултета. Нелепо щеше да бъде. Щяхме да обидим циганите. „Посещават ни за да разглеждат мизерията ни“. О, чакайте. За пръв път… Не е вярно… Всъщност такава махала „бидонвилска“ бях виждал вече през 86-а, само че отдалече. В Рио Де Жанейро. Показа ми я една жена, не млада вече, пълничка… Много висок хълм, гледахме го застанали с гръб към океана. Амфитеатрално накацали къщурки, стотици. Догоре, до върха. Гъсто една до друга, една над друга… Свечеряваше се и заблестяваха по прозорците светлинки. Какви прозорци? Къщите нямаха прозорци. Имаха отвори. Тя каза: „Там не смее да припари дори полицията“. Поисках да се разходим по пясъка на брега зад нас. Невъобразимо просторен плаж. „В никакъв случай! Тук стават най-бруталните ограбвания на хора по това време, привечер.“ Запознах се с нея в Ню Йорк. Бях се спрял на тротоара да слушам един певец, акомпанираше си сам на електронна клавиатура, имаше си и микрофон и излизаше идеално, очарователно. И понеже висеше фотоапарат на врата ми, една жена от публиката, бяха се събрали доста хора, ме помоли да го снимам и като се върна там откъдето съм дошъл, да ѝ изпратя снимката. Снимах. Даде ми визитната си картичка. Беше от Рио де Жанейро. И наистина от София ѝ изпратих снимката. (Тогава не бяха дигитални). И тя ми писа и ме покани в Рио де Жанейро. Така е прието, вежливо е, си казах. Но не заради нея се оказах в Рио де Жанейро. Не. Отидох на гости на Фигейредо. Но в Бразилия бях не заради Фигейредо, а при моята леля Роза (танти Роза) в Сао Пауло и после… Драматургът Фигейредо. Как се случи ли? Някога в София се правеха международни писателски срещи. И ми се обадиха да изсвиря в една от вечерите в бара под Съюза на писателите на Ангел Кънчев 5 някое парче. В този бар никога не се свиреше, но сега за световните гости… Искали са да им покажат колко артистично си живеят българските писатели… Ще ми акомпанира композиторът Стефан Драгостинов. Не бяхме свирили заедно. Импровизация… Срещнахме се там и си уговорихме парчето. „Чардаш“ от Монти, разбира се. Изсвирваме го. Идват и ми казват: Гилерме Фигейредо, бразилски писател, ви моли да седнете на неговата маса. И ме завеждат. И заговарям с него на шпаньолски (еврейския испански) и той го знае, се оказва. Където не става на шпаньолски – на френски. И той чува историята на неговата пиеса „Езоп или лисицата и гроздето“ в бургаския театър от 1957 година, (бяха я открили в съветско театрално списание) и как тя е била първа стъпка на една нова трупа с новатори водачи със смели идеи за инакъв театър, не ретрограден социалистически реалистичен. За мене тази пиеса беше много важна. Събитие. Първа роля с Леон Даниел. Много лутания… Играех древногръцки философ не знам от коя школа. Поучава, философства, има ученици. Един ден си купува роб и този гърбав роб да излезе поет, остроумен, мъдър, съчинител на басни. Името му – Езоп. И философът му краде историите, които слушат вкъщи с жена си и с тях блести пред учениците и колегите си, и понеже жена му съблазнява роба, а той отказва да я обладае, отблъсва ласките ѝ, тя озлобена лъже мъжа си, че Езоп посегнал да я изнасили. Накрая на пиесата Ксант (философът) става причина уличеният в кражба Езоп – а той нищо не е откраднал, абсолютно нищо! – да бъде хвърлен от скалата в пропастта. Колко гъсто го разказах! На няколко места в постановката осветлението изведнъж ставаше зелено, цялото зелено, актьорите произнасяхме репликите си не един към друг, а обърнати към публиката. И те добиваха нови коварни значения. Сега виждаме какви ли не волности по сцените, но тогава това беше небивала дързост… Фигейредо беше белокос, с буйна коса. Поканих го на банкетчето дето групата артисти от „Лунната стая“ си гласяхме, защото бяхме получили някаква колективна парична награда. Да я изядем и изпием заедно. Взех го с кола от хотела. Малко се напи, беше се зачервил, стана му весело, пяхме му песни, свирих на цигулка, разчувства се, рецитира наизуст провансалски поети от 15-16 век. Бил ги открил сам в парижки библиотеки. Разменихме си адреси. После си писахме писма… и преди да тръгна за Сао Пауло му се обадих. И той каза непременно да се отбия в Рио де Жанейро. И такъв билет си купих – с три дни в Рио де Жанейро на връщане. (Какво нещо! Сега като изписвам имената на тази страна, на тези градове особено чувство ме обзема. Както преди да ги посетя. Имат ореол. Едно е когато си там, къде по-прозаично е, а съвсем друго като го прочиташ, като го произнасяш, като го пишеш: Бразилия, Рио де Жанейро, Сао Пауло… някакво сияние излъчват самите думи. Митове…)

Та ето ме кацнал (със самолет) на летището на Рио де Жанейро, чака ме лично Фигейредо, шумен, енергичен, друг мъж ми качва куфарите в голяма черна кола, после сяда зад волана. Шофьорът на ректора. Фигейредо ми казва, че е ректор на някакъв университет. Не знаех! Подава ми напечатана цветна покана: среща на професорите и студентите с „големия режисьор, актьор, певец, диригент, цигулар и композитор от България Ицхак Финци!“ Изпотих се. Не е вярно! Но е напечатано, размножено е, не може да се поправи! В тържествената зала на университета от 5 часа на следващия ден! Бил ми намерил вече цигулка и пианист. Кимам с глава. И не виждам изход. Следващото объркване беше в хотела. На рецепцията той си подава визитната картичка, казва ми тихо „Така ще разберат, че не си случаен“. И аз се сещам за предупрежденията на танти Роза да внимавам много, Рио де Жанейро е най-престъпният град на света, най-престъпният! Фигейредо си тръгва. Ще дойде да ме вземе утре за срещата. Хотелът е малък, но спретнат. Нареждам си в стаята нещата от куфара и се сещам, че нося 3000 долара в джоба си. 3000 без нещо. В живота си дотогава не бях притежавал такава сума. Долари! Самата дума „долар“ беше разтреперваща. Бяха от танти Роза – затова ме беше поканила в Бразилия, за да ми завещае спестяванията си. Аз съм ѝ любимият племенник, тя няма деца. Долу на рецепцията пишеше „не отговаряме за кражби, оставете ценностите си на съхранение при нас“. Но нали Рио де Жанейро е най-престъпният град в света? Как така ще ги оставя! Ще ги скрия тука в стаята. Но къде? С пачката в ръце се колебая, пристъпям към кревата, не, по-добре над гардероба, не, в сгъвката на фотьойла, не, под матрака в средата… ами в казанчето на клозета? Глупости! Нали всички места, които ми минават през ума, могат да минат и през ума на печения крадец. Не, не, не, трябва да измисля неочаквано място. Вече съм паникьосан. Не мога да реша. И изведнъж виждам през широките прозорци на стаята отсрещния висок и широк, направо грамаден жилищен блок. 20 етажа! Но аз съм наблюдаван! Това е Рио де Жанейро! Най-престъпният град на света! Невъзможно е да не ме следят отнякъде от етажите с бинокъл! Те следят кой какво прави във всяка стая на хотела! Сто на сто са ме видели с доларите в ръце… Ще сляза на рецепцията. Там е най-малкият риск все пак. Нали Фигейредо си беше показал визитната картичка. Аз съм човек на ректор на университет! Известен писател! Дадох си самоуверен вид и слязох, попитах, подадоха ми касичка, показаха ми как се затваря с два различни ключа – единия за мен, другия за тях, оставих всичко в касичката заключих и махнах с ръка. Каквото има да става – да става. Но не бях спокоен. Как не те е срам, си казах. Така да трепериш за пари! Забравих тревогите си, защото ме потърсиха от българското търговско представителство (Фигейредо ги осведомил, изискал внимание към мене), дойдоха с кола двама и ме заведоха чак до самите крака на Исус Христос – онази грандиозна статуя с разтворените ръце, която всички знаят. Толкова е висок хълмът, че 5 минути след като от върха успях да огледам сушата и океана, и островите в безкрая, облаците внезапно покриха всичко. Аз бях над облаците. Виждах само облаци. Над мене – Спасителят. Представяте ли си? Не, не ме спаси. Концертът-среща мина, не ми се разправя как. Много зле се усещах. Така надуто представен (Фигейредо държа реч), се чувствах като измамник. Ако разоблича лъжата (тия титли и суперлативи) – ще изложа Фигейредо. Или ще излезе като кокетство. Той го прави от добро сърце. В публиката ми се мярнаха интелигентни лица, любознателни очи, виждали голямо изкуство, финяги, не смея да ги погледна, цигулката – кофти, пианистът – не моят тип. Преводач няма. Пълно с хора. Богат бюфет. Какво ли нямаше за ядене. Утешавах се, че поне яко си хапваха. Заради мене! Наистина, май доста лакомо ядяха. Както у нас по приемите след 10 ноември. Ето, понеже съм бил подтиснат, сега не си спомням подробности. Спомням си, че след края, след шумотевицата един писател – приятел на Фигейредо, ни поведе с още няколко други писатели с жените им към дома си. И там, чак там, вкусил малко уиски, се отпуснах свободно върху широк фотьойл, сложих крак върху крак и се направих на интелектуалец. Отговарях на въпроси, задавах въпроси, слушах пийналите писатели и техните жени… И тогава научих, че Фигейредо е бил културно аташе не знам колко години в Париж, защото брат му по това време, генерал Фигейредо, е бил президент на Бразилия. Той го е назначил. Смееха му се – „е, да с връзки и баба знае“… Брат му бил последният президент от епохата на военната диктатура. Тя започнала след преврат през 1964-а. Той я отменил окончателно, позволил многопартийна система, нов парламент, така че следващият президент бил вече избран, а не назначен, както бил самият той. А когато напуснал властта и един журналист го попитал какво би искал да пожелае на бразилския народ, генерал Фигейредо отговорил: „Да ме забрави.“ Да го забравят!… Не е ли трогателно? Колцина са, които са способни на такава мъдрост? И това станало скоро, година преди аз да пристигна в Сао Пауло… А с онази жена със снимката от Ню Йорк се срещнах на следващия ден. Била начинаеща бизнесменка. Отскоро имала куриерско бюро. Бавно, но напредвала. Посвети ми цял ден, обядвахме в ресторант, разходихме се, показа ми разни интересни според нея места, но после аз ѝ взех акъла – заведох я в дома на Фигейредо – с него имахме уговорка. Беше поразена – запознава се лично с прочутия Гилерме Фигейредо! Била го чела, била гледала пиесите му. Но жив?! Той ни разведе из апартамента. Запомних огромната библиотека. Огромна! И навсякъде по стаите – книги. До тавана. Навсякъде. Показа ни стари издания от минали векове. Бяхме тримата. Неговата съпруга се скри в кухнята, не знам защо. Като се върнах в София с Фигейредо продължихме да си пишем. В едно от последните писма ми писа, че му било много трудно с препитанието и след като жена му починала направил дома си обществена библиотека. Читалище, значи…

Много бързо става студено като залезе слънцето. Есен е защото, късна есен. И ние се прибрахме в къщата да запалим печка.

София, 4 окт. 2016

Ицхак (Ицко) Финци, разбира се, не се нуждае от особено представяне, но може би не всички знаят, че покрай многото си други дарби той притежава и таланта на оригинален, добър разказвач. Тук го представяме именно в това му амплоа.

Коментари (4)

- 09-10-2016|Радомир Парпулов

Ех, драги г-н Финци, какъв сладкодумник сте! Така е приятно да Ви слуша човек!(Аз, като чета, слушам гласа Ви как ми го разказва). Така ще се радвам да се видим пак на „Ритон“-а в Пловдив.

- 22-12-2016|Зорка Първанова

Всичко е добре. Но как се чете толкова голям текст без нов ред? Редакторите да си свършат работата …

- 22-12-2016|Златко

Ами това е авторски текст, госпожо Първанова. Редакторът не може да бърка в такива неща, това може да направи единствено авторът…

- 22-12-2016|Златко

(Ако познавате „Трактат за слепотата“ на Жозе Сарамаго, може би ще си спомните, че тази книга е изградена изцяло от гигантски изречения-абзаци, много нарядко нови редове…)

И отново за Нобеловата награда за литература

Автор(и): Златко Енев

Тазгодишната Нобелова награда за литература отново разбуни духовете, но, за разлика от обичайното „защо?“ (защо тоя, защо не оня), този път, имам чувството, се разпалва едно много по-голямо, много по-сериозно „ЗАЩО?“ Не ще и дума, Боб Дилън е кумир за много и много милиони хора (дори и покойният Стив Джобс, един от най-мощните егоцентрици на тоя свят, сякаш привеждаше глава, рамене, че и цяло тяло, пред онзи тъй гигантски-див, мутант-мустанг, не-от-тоя-свят човек-вселена) – но това, разбира се, не го прави ни най-малко безспорен лауреат на най-престижната сред всички литературни, а комай и културни, и политически, награди на планетата. Дочувам, доколкото съм в състояние, най-различни гласове, които изразяват съмнение и недоверие в избора на шведската комисия – и то далеч не само на хора, ръководени от обичайната българска дребнавост и злобица, какъвто обикновено е случаят когато се обсъждат българските „отличени“. Ами да – Боб Дилън и Нобелова награда? Като как тъй, ама защо, почакайте! Тук има хора като Филип Рот или (недообичвания от мен) Харуки Мураками, които чакат от години насам. И, гледай само как изведнъж, само с един скок, хитроумният присмехулник на всичко и всички ги изпреварва, също като човек, който е изчаквал два часа някъде преди финала на маратона, само за да се втурне и „спечели“ състезанието под носа на изнурените, пребити от усилия и изнемога честни спортсмени. Ами да, може ли такова нещо?

Очевидно може, тъй като отличието му вече е факт. Но реалният въпрос, разбира се, съвсем не е „как може?“ (един изключително тъп и ненавиждан от мен въпрос, между другото). Въпросът е „Защо?“, но не в смисъл „как така?“, а в смисъл „поради какви причини?“ Защото причини според мен има и, както ще се опитам да ви по(дс)кажа, те излизат далеч извън сферата на субективното и личните предпочитания, пък били те и предпочитанията на най-респектабелната група академици на тоя свят. Причините, уважаеми дами и господа, са, както понякога се казва, „от историческо естество“.

Самият аз чух за първи път, че Дилън е бил номиниран за Нобелова награда миналата година – и, да си призная, бях не по-малко удивен от всички онези хора, които слушам из мрежата (повтарям, хора, чиито мнения уважавам). Отне ми, значи, не съвсем малко време да привикна с тази мисъл, но пък, щом само веднъж успях да се отърся от привичния образ на Дилън-суперзвездата, да прогледна за онова, в което, струва ми се, се крие неговото (и на немалко други хора) историческо значение за отсечката от време, която обитаваме – та, щом значи успях да се отърся от всичко това, изборът на шведската академия изведнъж започна да ми се струва не само логичен, но и някак особено визионерски, особено първопроходчески. Ако и, предполагам, основанията за този избор, разбирани в смисъла, в който ги разбирам аз, вероятно ще се сторят на много хора като всичко друго, но не и апология на литературата. Прочее, нека изчакаме и стигнем малко по-надалеч в този тук текст.

Няма да изреждам очевидните основания. Няма да говоря за Дилън-духовния-водач или Дилън-политическия-гуру. Няма да споменавам дори и най-очевидното от всичко: простия факт на изключителността на неговата поезия, която за мен е нещо като еманация на нещата, пред които винаги съм се прекланял при досега с този тъй необятен океан, човешкото слово – мощ, сила, опиянителност, изкусителност, загадъчност, необятност, неизмеримост, непребродност, you name it…

Не, няма да говоря за всичко това. Защото реалната причина – моля, затаете дъх, тъй като онова, което ще ви кажа, няма да ви хареса ни най-малко – та, реалната причина, скъпи мои, е уловена най-точно в кратичката фраза на един друг голям присмехулник, Франк Запа, който на времето беше казал нещо от рода на „Джазът ли? Ама той изобщо не е мъртъв, нищо подобно. Само дето намирисва малко странно“

Същото, дами и господа, според мен важи и за литературата. Тя не е мъртва, разбира се, само дето намирисва малко странно. С което, предполагам, вече прескочих от раз в сферата на безкрайно спекулативното, но, след като веднъж вече съм хванал бика за каквото там било… Да продължавам, викам.

И така, литературата според мен е мъртва. Мъртва не в смисъл като умряла и заминала, а в смисъл мъртва като обществено-променяща сила, като учителка и водачка на поколенията, като ориентир за ограмотените маси, та дори и като авторитет, ако щете. По причини, които не се осмелявам да чопля и обяснявам, фактическото положение на нещата във времето, в което живеем, е свързано с необходимостта от първо-признаване на меродавния факт, че четенето и общуването чрез изразни средства, запечатани под формата на символни форми, и изискващо неща като дългогодишна подготовка, способност за средносрочна концентрация и сравнително висока абстракция, за мислене, за задълбочаване – та, нека посъкратя малко – четенето просто е нещо мъртво, част от едно бързо подминаващо ни минало. С което не искам да кажа, че ни очаква бъдеще, в което поколенията изведнъж ще станат неграмотни и безбуквени. Не мога да повярвам в това, разбира се, ако и да живея с мътното усещане, че дори и то не е напълно изключено. Онова, което се опитвам да кажа е, че мястото начело, на водаческата капра, на волана, на червения бутон – наречете го както щете – в наше време вече е заето от други форми на изразяване. И, което най-после ни довежда и до самия живец на нещото, около което се въртя от час насам – че сравнително масовото изкуство на култивираното стихоплетство, съчетано с музика, аудиовизуални ефекти и една доста по-мощна от издателската индустрия на (изтънчено) времепрекарване (може да го наречем и „развлечение“, макар че това смъква нещата до ниво, на което в никакъв случай не бих се съгласил да ги оставя, ако и това да е думата, която междувременно май се е утвърдила най-здраво, когато става дума за определяне естеството на бизнеса, в който е прекарал живота си безкрайно обичания от всички ни Боб)… Уфф, за малко да се изгубя в това изречение, добре че мога да се връщам назад и да препрочитам… Та, значи, именно това изкуство май е онова, което е поело ролята, която е играела литературата преди, да речем, около стотина години. Музиката, и по-точно музиката-съчетана-със-словесна-магия, каквато я практикува Дилън, е именно онази обществено-променяща сила, която, според мен, не ще и дума, заслужава не само Нобелова награда, ами и всяка мислима награда, с която би могло да се отличи ексцепционалното човешко постижение.

А сега задръжте само за миг скептицизма си и се опитайте да помислите, заедно с мен, кога за последен път сте имали усещането, че Нобеловата награда е била получена от човек, който/която действително е променил/а нещо реално в средата и обстановката, в които е живеел/а? Ха! Литература и културно водачество, и политически промени – ама де, де! Ако не ми вярвате, прочетете само как бедният [sic!] Салман Рушди описва преживяванията си на сцената (под егидата на Боно), а след това преценете сами колко точно е самочувствието като обществено-променяща сила на човека, с когото повечето от нас най-вероятно биха свързали първите си асоциации, стане ли дума за „литературата като обществено-променяща сила“:

Една година по-късно, когато гигантското „Зооропа“-турне пристигна на стадион Уембли, Боно се обади да ме попита дали бих искал да се кача с тях на сцената. U2 искаха да направят жест на солидарност и това беше най-големият, който можеха да си представят. Когато казах на тогава-14-годишния си син за плана, той отвърна, „Само не пей, тате. Ако запееш, ще трябва да се самоубия.“ Не ставаше и дума да пея – U2 не са глупаци – но наистина отидох и почувствах, за момент, какво означава да имаш пред себе си осемдесет хиляди фенове, които те окуражават. Публиката на средното литературно четене е малко по-малка. Момичетата не се качват на раменете на приятелите си, а стейдж-дайвингът[151] не се окуражава. Дори и на най-добрите литературни четения има само по една или две танцуващи супер-моделки. Антон Корбин направи снимка в онзи ден, като убеди Боно и мен да разменим очилата си. На нея аз изглеждам като бог със слънчевите очила на Боно, докато той гледа през моите невзрачни литературни стъкла. Не би могло да има по-графичен израз на разликата между тези два свята.

Салман Рушди, „U2“. В: „Step Across This Line“, Kindle Edition

Спекулация, а? Е добре, кажете ми кой днешен писател, жив или починал наскоро, би могъл да претендира, без да стане абсолютно смешен, че е променил дори и една йотичка от онова, което промениха през последните петдесет години хора като Ленън, Боуи, Джагър и, разбира се, далеч над всички останали от тази класа – Боб Дилън? Последният Нобелов лауреат, за когото хората бяха подочували нещо, преди да е получил наградата, беше (действително големия) Гюнтер Грас, а, що се отнася примерно до най-новите интелектуални изсилвания на добрия Варгас Льоса, то самият аз предпочитам да мълча. Останалите лауреати от последните десетина-петнадесет години – с възможното изключение на Кутси, който поне е достатъчно голям, за да има реална представа за собственото си място в културната констелация на планетата – са вече дотолкова неубедителни, че почти обичайната реакция в наши дни е „Нобелов КОЙ“, хм, хм, хм…

И така, изборът на Боб Дилън, поне по собственото ми (не)скромно мнение, е израз на една, както се казваше по времената на диалектико-материалистическата ми младост, „историческа необходимост“. Да, литературата е мъртва, да живее всичко, което я е заменило! Защото, разбира се, фактът, че самият аз влагам силите и енергията си в нещо, чиито най-добри времена изглеждат безвъзвратно отминали, не ме обезкуражава ни най-малко, нито пък отнема и милиграм от увереността ми в това, че върша нещо дълбоко смислено, полезно и необходимо. Словото, ако и доловимо в литературната си форма далеч по-слабо, отколкото в някое от мощните му днешни масмедийни превъплъщения, все пак си остава Слово – и да му служи човек, ако и в една по-скромна, далеч не толкова силно въздействаща, силно разбунваща, силно променяща нещата и хората, форма, си остава, както винаги в най-новата история на вида ни, въпрос на…

(Хмммм… Въпрос на какво точно, всъщност? Нямам лесен отговор или, за да бъда по-точен, ако бих започнал да правя опити да отговарям, би трябвало да подхвана ново есе. И в него вече не би ставало дума за Дилън.)

И така, наздраве за новия Нобелов лауреат и наздраве за Словото! Защото, под каквито и форми да ни се представя, то все пак си остава най-великото достижение на – м-да, тази думичка вече я употребих, но ще я повторя и тук – вида ни. В началото, както всички знаем, беше словото. Така е и в нашето собствено начало, колкото и замъглено от различни исторически обстоятелства то да изглежда.

Наздраве, наздраве, наздраве!

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (6)

- 13-10-2016|Златко

Разбира се, това не е първият текст на сайта, който е посветен изключително на тази тема. Въпросът „Защо?“ изглежда се е превърнал в напълно неотменна част от процедурата по връчването на наградата. Всяка година…

И така:

Какво не е наред с Нобеловата награда за литература?

- 14-10-2016|Славимир

Общо-взето с малки изключения се присъжда по толкова обтекаема формула с абстрактни хуманни изисквания и съображения, че често граничи с левичарството (с полуозъбено човешко лице обаче!), която формула не позволява (дозволява) да се пише с уж език на омразата (да се нарича негърът „кюнец“ например). При това положение нещата вървят към притискането на белия човек до стената и фактическото изяждане на водещата цивилизация.

- 18-10-2016|Пламен Шуликов

Хубав текст, Златко, вдъхновен. Дали си прав – това е отделен въпрос, който няма почти нищо общо с литературата. Нейният смисъл е в самодостатъчната красота на сътвореното. Такъв е аргументът на С. Рушди. Всъщност, мисля, че си прав, когато отстояваш „правата“ на гъвкавата рецепция. Нейната гъвкавост е правопропорционално зависима от грамотността ѝ. Литературата е вече достатъчно оплаквана. Междувременно, тя по-скоро прилича на жена, чието най-страстно желание е не да бъде оревана, а овладяна. Малко здравословно варварство не би ѝ навредило. Дори ако то е дошло от академични кръгове, ежегодно припомнящи взривната мощ на динамита:)

- 18-10-2016|Златко

Просто си помислих, че много народ реагира така, сякаш Нобеловата награда е „тяхна“, Пламене. „Ама как може, моля ви се?“

Ами може, така…

А инак литературата (почти) винаги си е била занимание за някакви „елити“ (най-често въображаеми, предполагам), така че временният ѝ статус на „масово занимание“ най-вероятно ще бъде отбелязан от бъдещите поколения като сравнително кратка историческа аберация. Прекалено много усилия изисква – и за създаването, и за консумирането си. Да оставим настрана силно субективния ѝ характер, като на всяко друго духовно дело…

- 19-10-2016|Емил Коен

Златко, написал си прекрасен текст. Изцяло, до последната запетая, съм съгласен с теб. Гордея се, че те познавам, драги приятелю! Е, това не е типичен коментар, а по-скоро емоционален изблик на възторг към чудесния ти начин на мислене и към превъзходния ти начин на изразяване. Смъртта на литературата е факт: тя премина в регистъра на частните наслади, вече е невероятно да се появи текст, който да има призивната мощ (не с призивите си, а с мисловния си зов) на романите на Толстой или Достоевски. Това е положението: на мястото на света на чистото слово като променяща обществото сила дойдоха образът, подплатен със слово (кино, телевизия) и музиката, обличаща словото в мантия от звуци. Всъщност това е връщане назад (песента, романсът, изпълненията на средновековните бардове са били винаги в своето време най-мощното средство за въздействие върху душите), което е стъпка напред, защото словото, облечено в мантия от звуци с помощта на съвременните технологии е очевидно, заедно с телевизията, която не е нищо друго, освен слово, обвито с мантия от образи) най-мощното средство – за зло или за добро – за промяна. Но литературата няма да умре – тя се превръща просто в „частна наслада“ с ограничено въздействие върху обществата. Така че Нобеловата награда за Боб Дилън само слага точка над и-то. Още веднъж – благодаря, Златко, за прекрасния текст!

- 23-10-2016|Златко

Една от по-редките ситуации в живота и света изглежда настъпва когато някоя награда, пък била тя и най-видната на света, изведнъж се окаже по-важна (и повече по ръста на) онези, които я дават, отколкото на „отличения“.

Нещо подобно изглежда се случва в момента с Боб Дилън и Нобеловата награда…

Глобализирай това!

Автор(и): Даниел Смилов

Светът е изпаднал в страхова психоза. Това, което беше в основата на съвременната цивилизация – а именно глобализацията – сега започва да плаши, фрустрира и води до депресия. Свободата без граници от мечта се превръща в заплаха. Взаимната зависимост се възприема като зло. Неограниченото движение започва да изглежда като смъртна опасност. Анализирайки подобни драматични обрати в масовите настроения, Иван Кръстев ги отдава на „откат на глобализацията“ – проблем, за който мнозина са говорили на теория, но с който тепърва ще се сблъскваме на практика.

Реакциите на страховете от глобализацията са от два вида. Либералният мейнстрийм или пренебрегва тези страхове, осмивайки и иронизирайки ги, или се опитва да ги лекува с психотерапия. Първият подход води до карикатуризацията на националпопулизма и неговите лидери. И наистина, като започнем от Тръмп и стигнем до родни популистки инкарнации, във всички професионални продавачи на страхове има нещо комично и абсурдно. Иронизацията работи обаче, докато тези фигури са сравнително маргинални. Когато те се състезават за президентството в Америка, нещата вече надскачат възможностите на иронията. (Всъщност и Хитлер е бил комичен през 1920 г., но едва ли днес някой го възприема така.)

Втората стратегия е да се борят страховете чрез назоваване на истината и фактите. Този подход също донякъде работи, защото по принцип продавачите на страхове не се свенят да послъгват и да драматизират. Но проблемът е, че всяка теория – колкото и абсурдна да е тя – може да разполага с факти, които я подкрепят. Например това, че накъдето и да погледнеш Земята изглежда плоска, подкрепя теорията, че тя наистина е плоска. По същия начин и теорията, че глобализацията ще унищожи света, се подкрепя от редица факти – от терористичните актове до загубата на работни места в определени градове.

Нещо повече, в обществения живот мнението на хората е от ключово значение: възприятието е реалност. Ако в един момент всички започнат да смятат, че глобализацията е опасна и унищожителна, тя наистина ще стане такава, защото всеобщата депресия ще доведе до икономически проблеми, социални сблъсъци, насилие, загуба на управляемост и т.н.

Вторият тип реакция на страховете е на тези, които ги раздухват и използват политически. Те образуват невероятно шарена коалиция, ширнала се от крайните националпопулисти и десни радикали през по-благовидните консерватори (а у нас и социалисти), та чак до крайната левица. Общото между всички тях е, че искат да изместят либералния мейнстрийм и да дойдат на власт. В това няма нищо лошо и е „част от играта“, стига за целите на състезанието да не се сложи край и на самата демократично-конституционна игра. Другото общо между тях – и то е по-проблематично – са техниките, с които се раздухват страховете от глобализацията. Всеки терористичен акт се превръща в предсказание за неизбежен апокалипсис; всеки бежанец в страната съкращава историческото време на нацията с минута, час, ден, десетилетие… (по вкус); всеки мюсюлманин в Европа отнема частица от (явно крайната й) европейскост; всяка тухла в стената с Мексико или всеки метър бодлива тел отлагат нашествието на иноземците и края на света…

Етикът отвъд паниката и истерията

Комбинацията от двата типа реакции водят до вълни на масова паника и истерия, които интерферират и могат да предизвикат сериозни психосоматични поражения. Когато става дума за масови процеси, възможностите да им се влияе са ограничени. Все пак дори в подобна среда няколко общи – стоически – правила на поведение могат да са от полза. Ако не обществена полза, то поне за тези, които биха искали да се придържат към рецептите на практическия разум:

1) Запазване на достойнство в лицето на неизбежното.

Глобализацията – харесва ли ни или не – е неизбежна. Тя следва от самия просвещенски стремеж към универсалност, но плюс това се развива по собствена, технологично-икономическа логика, която изравнява начина на живот на различни нации и култури. В магазините навсякъде има еднакви неща, ядем домати от Израел и смилянски боб от Полша, и т.н. Документите и комуникацията ни са пазени на сървъри кой знае къде и се четат от незнайно кой. Глобализацията като цяло еманципира и изравнява, макар че по места може да засилва неравенството и дискриминацията. Затова тя едва ли ще спре генерално, макар че ще има и успешниместнибунтове срещу нея.

Един неизбежен факт е и ще бъде миграцията. Временни ограничения върху нея по места сигурно ще има, но въпросът не е тя да бъде спряна, а да бъде в управляеми размери и да не създава прекомерен стрес. В този смисъл всяка истерия за пълно затваряне, стени, недопускане на никого, кръгова отбрана и т.н. рискува да превърне и най-цивилизованата политическата общност в Северна Корея. Колко мигранти, как и при какви условия ще се допускат са валидни въпроси за дебат, но затварянето на очите пред неизбежното не е позиция. Все едно да отрежем интернет, заради липсата на пълен контрол над това, което става в него.

И преди всичко, тези процеси не могат да се използват като извинение за загърбване на базови хуманитарни задължения – като това да помогнеш на човек в беда.

2) Справедливо разпределение на тежестите

Глобализацията е полезна за света като цяло, но нейната тежест се понася различно. В последно време супербогатите изглеждат в още по-привилегировано положение и разликата между тях и останалите нараства. Вярно е, че и бедността в световен мащаб намалява, но тук важни са процесите по места – всъщност има анклави (цели континенти), където тя се е увеличила. Политиката не може да не е чувствителна към тези различия – те не са проблем само на академичния дебат.

Различията се случват в рамките и на едно и също общество. София и няколко други големи града са все по-богати, образовани и добре уредени от останалата част на страната. Части от нея се обезлюдяват. Хората мигрират и към столицата, и към Европа и САЩ. Същото се случва във Великобритания – и там Лондон е много по-богат, мултикултурен и космополитен от Северна Англия. Разликата между Калифорния и Айова едва ли е по-малка от тази между София и Видин.

Политиката трябва да търси този баланс, който ще запази възможностите за бързо развитие на Силициевата долина, но ще „компенсира“ и райони като Детройт, които са загубили поминъка си. Тук миграцията е както проблем, така и решение. Но наред с нея, очевидно ще трябват и политики за подпомагане на изоставащи райони, базирани на преразпределение чрез данъци.

През февруари 2013 г. у нас избухнаха протести, чиято основна причина беше нарасналата цена на сметките при стагнация на доходите. Политиците, които искат да останат на власт, трябва да са чувствителни към такива сигнали. Франция преди революцията от 1789 г. не се е справяла икономически зле като цяло – напротив, общото положение се подобрявало. Но на фона на увеличаване на просперитета, всяка временна криза и стъпка назад изглеждат още по-драматични и способни да възпламенят бунт и насилие, както е и станало. А най-опасна от всичко е твърдата консервативна реакция срещу всякакви реформи – фрустрацията на подобни опити за реформи в Русия през почти целия XIX век. води до наистина апокалиптичните събития след 1917 г.

3) Запазване на общности без ограничаване на свободите

Запазването на политически общности не е проста задача в една глобализирана среда. Най-образованите от една общност може да изберат да мигрират в космополитни центрове. Най-богатите – да си плащат данъците другаде. Най-бедните – да напуснат. Изкушението за забрани и ограничаване на правата са големи в един такъв свят. Да се забранят „чужди“ дрехи, прически, обичаи, религия и т.н. Да се забрани достъпа или напускането на общността.

Най-добрият начин за спасение на дадена общност, обаче, далеч не е това. Много по-добре е тя сама да стане притегателен център за другите, така че да не е нетен донор на хора и капитали. Да привлича с институциите, начина си на живот, просперитета си.

За съжаление, не е възможно разликите между регионите по света да бъдат сведени до минимум и то в средносрочен план. Има и парадокси: например помощта за бедни региони първоначално засилва миграцията от тях към други места (просто хората получават средства за пътуване и преместване). Така че колкото и наваксващо да се развива дадена общност, ще има период от време, в който хора от нея ще мигрират. Въпросът, следователно е, нещата да са поставени на правилна основа и да се прояви търпение. България в момента е на около 50% от средното за ЕС като БВП. През 2000 г. сме били на около 20%. Развитието ни определено е бавно и може да е далеч по-динамично, но истинският въпрос е все пак да догонваме, а да не стоим на едно място или да се връщаме назад. Глобализацията не пречи на оптимистичния сценарий – по-скоро „откатът срещу нея“ може да му навреди.

4) Общи решения или гратисчийство?

Истински голямата дилема, която глобализацията поставя пред индивиди и общности е дали да се „спасяват по единично“ или да си взаимодействат с други за общи решения. Изкушението да са гратисчии за всички е голямо: другите да понесат цената, а те – ползите. Обединеното кралство иска да намали разходите си за членство в ЕС (като парични вноски и свободно движение) като запази за себе си общото благо на единния вътрешен пазар. Унгария иска да се възползва от структурните фондове и Шенген, но предпочита други да поемат бежанците и свързаните с тях разходи. Германия иска да се ползва от единната валута, но по възможност да не плаща задълженията на изпаднали в затруднения страни членки. Те пък искат Германия да им ги плати изцяло и т.н. Възползването от икономическата глобализация може да бъде наречено и предприемчивост – границата с гратисчийството не винаги е лесноустановима. Например политиката на една държава да свали данъците си максимално, за да привлече бизнес е на ръба между двете. Както и разчитането на социалните системи на други държави чрез износ на безработни, бедни и необразовани към тях.

В крайна сметка общите решения са единствено трайните и устойчивите. Подобна „предприемчивост“ може да даде временен резултат, но накрая всички намразват гратисчиите. За общи решения, обаче, са необходими взаимно доверие и липса на паника и истерии.

Страхът всъщност разделя хората и народите, затваря ги в измислена самодостатъчност, убеждава ги, че само в рамките на биологична или етническа общност може да се случи взаимодействие и солидарност. Самата биология и еволюционната теория са по-сложни от подобни заключения, но изглежда атавистичните тежнения и интерпретации са много силни и владеят въображението на хората. Така или иначе, „откатът срещу глобализацията“ трябва да се взема сериозно. Но и не бива да се забравя, че все пак „откат“ е едно, а обреченост и катастрофа – съвсем друго.

Даниел Смилов е юрист и политолог, специализиращ в областта на конституционното право. Той е програмен директор в Института за либерални стратегии, София, гост-лектор по Сравнително конституционно право в Централноевропейския университет, Будапеща и асистент-професор по политическа теория във Факултета по политически науки към Софийския университет.

Коментари (4)

- 16-10-2016|Мартин Заимов

Да, но мерната единица в повечето случаи е продължителността на човешкия живот или на едно поколение, а не на цивилизацията като цяло. Колко руско или мюсюлманско насилие ще трябва да преживеем в името на светлото бъдеще? Или, животът в Израел компенсира ли убитите милиони? Препоръките на Даниел не са достатъчни. Необходима е радикална колаборация на разнородни общности срещу насилието (в защита на Правата на човека на Елеонора Рузвелт от 1948 г.) Подбраната снимка в този смисъл е крайно погрешна. Тези споразумения са безсмислена провокация, резултат от не-радикално тайно съгласие между корумпирани чиновници и адвокати.

- 18-10-2016|Мария Любенова

Доста необмислени твърдения за глобализацията прочетох в материала, бих казала доста от тях утопични и не на място, предвид съвременната реалност, която е пълна с агресивни бежанци. Авторът сигурно следи процесите в Европа и по света избирателно, само от своя телевизор, и не е пътувал скоро никъде. Добре е да се разходи до Франция и Германия, пък после да пише врели -некипели!

- 18-10-2016|Мартин Заимов

@Любенова

„Разхождам“ се постоянно във Франция, Гърция, Италия и Германия, по работа и не по работа. Да, пълно е с имигранти. Част от тях вероятно са агресивни. Значително по-агресивни са местните жители, а пропорционално най-агресивни са млади мъже, местни жители и наследници на по-раншни вълни на имиграция. Да, нивото на агресивност се увеличава и Даниел предлага интелектуални решения на този очевиден проблем. На Вас какво добро решение Ви хрумва?

- 19-10-2016|Мартин Заимов

Чудесно продължение на темата:

www.project-syndicate.org/onpoint/is-pop…eing-trumped-2016-10

Ноември 2016

Карл Маркс, вчера и днес

Автор(и): Луи Менанд

На или около 24 февруари 1848 в Лондон е публикуван памфлет от двайсет и три страници, в който се прокламира, че модерната индустрия е революционизирала света. Нейните постижения надминават всичко, направено от великите цивилизации на миналото – египетските пирамиди, римските акведукти, готическите катедрали. Нейните нововъведения – железницата, параходът, телеграфът – отприщиха фантастични производителни сили. В името на свободната търговия тя събори националните граници, свали цените, направи планетата взаимосвързана и космополитна. Днес стоките и идеите циркулират навсякъде.

Не по-малко важно е, че тя помете старите йерархии и мистификации. Хората не вярват повече, че произходът или религията определят мястото им в живота. Всички хора са еднакви. За пръв път в историята мъжете и жените могат да видят без никакви илюзии къде стоят в отношенията си с другите.

Новите начини на производство, комуникации и разпределение генерираха и огромно богатство. Има обаче един проблем: богатството не е разпределено поравно. Десет процента от населението притежават фактически цялото богатство; останалите деветдесет процента не притежават нищо. Докато градовете се индустриализират, докато богатството все повече се концентрира и богатите стават все по-богати, средната класа започва да потъва до нивото на работническата класа.

Скоро на практика в света ще има само две категории хора: онези, които притежават цялата собственост, и онези, които им продават своя труд. С изчезването на идеологиите, които навремето представяха неравенството като естествено и предопределено, работниците по света неизбежно ще прозрат истината за съществуващата система, ще се надигнат и ще я отхвърлят. Авторът, който пророкува това, е разбира се Карл Маркс, а памфлетът е „Комунистическият манифест“. Все още не е доказано, че Марксовото пророчество е погрешно.

Предвид очевидната актуалност на Маркс за съвременната политика, изглежда странно, че две важни нови книги си поставят за цел да го върнат в собствения му век. „Маркс не е наш съвременник“, подчертава Джонатан Спърбър в Karl Marx: A Nineteenth – Century Life (2013); той е „по-скоро фигура от миналото, отколкото пророк на настоящето“. А Гарет Стедман Джоунс обяснява, че целта на книгата му Karl Marx: Greatness and Illusion (2016) е „да постави Маркс в собствения му контекст“.

Това начинание си струва труда. Историците историзират, тоест те коригират тенденцията за актуализиране на миналото. Спърбър, който преподава в Университета на Мисури, и Стедман Джоунс, който преподава в Лондонския университет Куийн Мери и е съдиректор на Центъра за история и икономика към Кеймбриджкия университет, притежават изключителна компетентност що се отнася до задачата да бъде поставен Маркс в интелектуалния и политически контекст на Европа от 19 век.

Маркс е един от големите майстори на близкия бой, много от неговите писания са адресирани към проблемите на неговия ден и са ad hominem – той не знае задръжки в споровете с отдавна забравени мислители и в интерпретацията на отдавна забравени събития. Спърбър и Стедман Джоунс показват, че ако четете Маркс в този контекст – като човек ангажиран в безкрайни междуособни политически и философски битки, – тогава значението на някои известни пасажи в неговите книги може да понамалее малко. Залогът изглежда по-ограничен. В последна сметка Маркс на двамата историци не се различава радикално от приетия Маркс, но е някак си по-викториански. Интересното е, че въпреки близостта на подхода им, различията в интерпретацията им са значителни.

Същевременно, както отбелязва Мишел Фуко, Маркс е и инициатор на един кардинален дискурс. С неговото име се свързва огромен идеен масив. „Аз не съм марксист“, бил казал Маркс, и е наистина необходимо да се прави разлика между това, което е написал, и употребите на написаното. Впрочем голяма част от значението на неговите съчинения се дължи тъкмо на последствията от тях. Все пак, и въпреки факта, че на определено равнище, както показват Спърбър и Стедман Джоунс, той може да изглежда като още един мислител на своето време, убеден, че знае как ще се развият нещата в бъдеще, Маркс създава произведения, които запазват интелектуалния си потенциал през годините. И днес дори „Комунистическият манифест“ е като бомба, която може всеки момент да избухне в ръцете ви.

Освен това за разлика от много други критици на промишления капитализъм през неговата епоха, а те не са били малко, Маркс е истински революционер. Всичко излязло от перото му е написано в служба на революцията, която той пророкува в „Комунистическият манифест“ и която е сигурен, че ще се случи. След смъртта му се случиха не една и две комунистически революции – вярно, не точно там, където той предвиждаше, но все пак в негово име. Около средата на 20 век над една трета от хората в света живееха под властта на режими, които се наричаха марксистки.

Това е важно, защото един от ключовите принципи на Маркс постановява, че теорията трябва винаги да бъде свързана с практиката. Това е есенцията на прочутия 11-ти тезис за Фойербах: „Досега философите само са обяснявали света по различен начин, целта обаче е той да бъде променен“. Маркс не казва, че философията е безпредметна; той казва, че философските проблеми възникват от реалните условия на живот и могат да бъдат разрешени само чрез промяната на тези условия – чрез преобразяване на света. И неговите идеи бяха използвани за преобразяването на света, или поне на значителна част от него. Никой не може да държи Маркс отговорен в юридически смисъл за резултата, но ако изхождаме от собствения му принцип, резултатът ни казва нещо за идеите.

Накратко, ние можем да върнем Маркс в 19 век, но не можем да го задържим там. Маркс губи абсурдно много време в полемики със съперниците си и погасяване на сектантски огнища на пожари, и разбира се не успява да завърши труда, който смята за своя opus magnum – „Капиталът“. Ала за добро или зло факт е, че неговата мисъл не е остаряла. Маркс провижда, че модерните пазарни икономики, оставени сами на себе си, произвеждат големи неравенства, и превръща онзи аналитичен подход, който води началото си чак от Сократ – преобръщането с главата наопаки на концепции, които мислим, че познаваме и разбираме, – в ресурс за осмисляне на социалните и икономическите условия на собствения ни живот.

Освен неговия стар и верен сътрудник Фридрих Енгелс, почти никой не би могъл да си представи през 1883, годината, когато Маркс умира шейсет и четири годишен, колко влиятелен ще се окаже той. Единайсет души присъстват на погребението му. През по-голямата част от живота си Маркс е звезда в едно миниатюрно съзвездие от радикални изгнаници и провалили се революционери (плюс цензорите и полицейските шпиони, които ги следят), но е почти непознат извън него. Книгите, на които се дължи днешната му слава, не са били точно бестселъри. „Комунистическият манифест“ потъва в небитието веднага след публикуването му и не е печатан в продължение на двайсет и четири години; „Капиталът“ бива практически пренебрегнат, когато първият том излиза през 1867: за четири години се продават хиляда екземпляра, а английският превод се появява едва през 1886.

Вторият и третият том на „Капиталът“ са публикувани след смъртта на автора им, съшити от Енгелс от стотици страници, изписани на ръка. (Маркс е имал изключително лош почерк и Енгелс е бил един от малцината извън семейството, който е можел да го разчита). „Тезиси за Фойербах“, написани от Маркс през 1845, са открити и публикувани от Енгелс през 1888, а някои от най-важните текстове за марксистите през 20 век – томът, известен като „Немска идеология“, така наречените парижки ръкописи от 1844 и книгата, озаглавена от съветските ѝ редактори „Наброски“ – стават известни едва след 1920. Недовършените парижки ръкописи, един свещен текст през 1960-те, излиза на английски чак през 1959. Изглежда Маркс е смятал, че целият този материал не е достатъчно интересен, за да бъде публикуван.

Приживе, работата, която най-сетне му донася признание извън неговия кръг, е един текст от трийсет и пет страници, публикуван през 1871 и озаглавен „Гражданската война във Франция“, в който той приветства насилствено смазаната Парижка комуна като „славния предвестник на едно ново“ – тоест, комунистическо – „общество“. Това не е текст, който се цитира много днес.

Една от причините за сравнителната неизвестност на Маркс е, че едва към края на живота му движенията за подобряване на условията за труд и живот на работниците започват да бележат първи успехи в Европа и САЩ. Само че доколкото тези движения са реформистки, а не революционни, те не са марксистки – макар че през по-късните си години Маркс размишлява върху възможността за мирен преход към комунизма. При все това разрастването на работническото движение предизвиква интерес към социалистическата мисъл, а оттам интерес и към Маркс.

И все пак, както отбелязва Алън Райън в своята монография On Marx: Revolutionary and Utopist (2014), ако Ленин не беше пристигнал в Петроград през 1917 и не беше оглавил болшевишката революция, днес Маркс щеше да бъде известен може би като един „маловажен философ, социолог, икономист и политически теоретик от 19 век“. Болшевишката революция принуждава света да се отнесе сериозно към Марксовата критика на капитализма. След 1917 комунизмът не е вече утопична фантазия.

Кариерата на Маркс е предупреждение за това какво може да се случи, когато децата се противопоставят на родителите си и се сдобият с докторска степен. Неговият баща, адвокат в малкия западногермански град Трир, се опитва да насочи сина си към правото, но последният избира философията. Маркс учи в Университета „Фридрих Вилхелм“ в Берлин, където преди е преподавал Хегел, и се свързва с група интелектуалци, наричани младохегелианците. Хегел е много сдържан в критиката си на религията и пруската държава; младохегелианците не са, и тъкмо когато Маркс получава доктората си през 1841, властите предприемат мерки срещу тях. Менторът на Маркс е уволнен, а младохегелианците стават академични парии. Така че Маркс прави това, което правят много други безработни доктори на науката – насочва се към журналистиката.

Освен няколко незначителни парични аванси за книгите му, журналистиката е единственият източник на приходи за Маркс. (Разправят – история, която Спърбър смята за несъстоятелна, – че веднъж в отчаянието си той се кандидатирал за мястото на чиновник в железниците, но бил отхвърлен заради лошия почерк). През 1840-те той редактира и пише за политически вестници в Европа, а от 1852 до 1862 е колумнист на „Ню Йорк Дейли Трибюн“, вестника с най-голям тираж в света по онова време.

Когато журналистическата работа секва, той се бори, като често зависи от подкрепата на Енгелс и авансите, които получава срещу наследството си. Понякога почти гладува, а в един момент не може да излезе от къщи, защото е заложил единственото си палто. Твърденията, че авторът на „Капиталът“ бил некадърен във финансово отношение и че той и жена му пропилявали малкото пари, припечелени от такива буржоазни занимания като уроци по музика и рисуване, са се превърнали в стандартна „ирония“ в биографиите на Маркс. Спърбър оспорва тези твърдения. Маркс е разполагал с много по-малко пари за пилеене, отколкото историците предполагат, и е бил приел бедността като цената за своята политика. Той самият е бил готов да живее и в колиба, но не е искал семейството му да страда. Три от децата му умират още в детска възраст, а четвърто се ражда мъртво; бедността и лошите битови условия със сигурност са допринесли за това.

Журналистическата работа на Маркс го превръща в сериен изгнаник. Той пише критични статии срещу властта и през 1843 е изритан от Кьолн, където оглавява редакцията на вестник „Райнише Цайтунг“. Заминава за Париж, с тамошната голяма немска общност, където се сприятелява с Енгелс. Предишната им първа среща в Кьолн не е минала добре, но през 1844 те се срещат отново в парижкото Café de la Régence и прекарват десет дни в разговори.

Енгелс, който е с две години по-млад, изповядва същите политически възгледи като Маркс. Малко след като се срещат той написва своето класическо изследване „Положението на работническата класа в Англия“, което завършва с прогнозата за комунистическа революция. Бащата на Енгелс е бил германски индустриалец в текстилния бранш, собственик на фабрики в Бармен[152] и Бремен, както и в Манчестър, Англия, и макар да е бил против политическите убеждения на сина си и компанията, в която се движи, той му възлага ръководна длъжност в манчестърския филиал. Енгелс мрази работата си, но е добър в нея, както впрочем и във всичко друго, с което се захваща. Той ходи на лов за лисици с аристократите, които мрази, и се присмива на опитите на Маркс да се научи да язди. Накрая Енгелс става партньор в бизнеса, завещан от баща му, доходите от който помагат на Маркс да оцелее.

През 1845 Маркс е изгонен от Франция и се премества в Брюксел. Три години по-късно обаче става нещо, което почти никой не е предвиждал: в Европа – включително във Франция, Италия, Германия и австрийската империя – избухват революции. Маркс пише „Комунистическият манифест“, тъкмо когато брожението зачева. Когато вълненията стигат до Брюксел, той е заподозрян, че снабдява бунтовниците с оръжие и е изгонен от Белгия, но се връща в Париж. Там тълпите са нахлули в Тюйлери и са подпалили френския трон.

До края на годината обаче повечето революции са смазани от силите на монархията. Много хора, които са били или предстои да станат важни фигури в европейското изкуство и литература – Вагнер, Достоевски, Бодлер, Тургенев, Берлиоз, Делакроа, Лист, Жорж Санд, – се оказват завладени от революционното възбуждение, чийто край довежда до криза на доверието в политиката (темата на романа на Флобер „Сантиментално възпитание“). Провалът на революциите от 1848 е онова, което Маркс има предвид с думите си „първият път като трагедия, вторият път като фарс“[153]. (Той заимства фразата от Енгелс). „Трагедията“ е съдбата на Френската революция при Наполеон; „фарсът“ е избирането през декември 1848 на Наполеоновия племенник Луи-Наполеон Бонапарт, когото Маркс смята за нищожество, за президент на Франция. Впоследствие Бонапарт се обявява за император и управлява до 1870, когато Франция изгубва войната с Прусия. Парижката комуна е страничен продукт на тази война.

И така, през 1849 Маркс отново е принуден да поеме пътя на изгнанието и избягва със семейството си в Лондон. Той очаква пребиваването му да е временно, но остава в Лондон до края на живота си. Именно там, всеки божи ден в читалнята на „Британския музей“ той подготвя написването на „Капиталът“, и именно там, в гробището „Хайгейт“, е погребан. Масивният бронзов бюст, който краси надгробния му камък, е поставен през 1956 от британската комунистическа партия.

Какъв е бил Маркс като човек? Свидетелствата от първа ръка не са много, но общо взето се схождат. В някои отношения той е бил карикатура на немския академик (какъвто навремето е искал да стане): повелителен всезнайко с разчорлена коса и закопчан накриво редингот. Той се характеризира пред едно от децата си като „машина, обречена да поглъща книги и после да ги изхвърля в променен вид на бунището на историята“. Той пише цяла нощ, обвит в облаци от тютюнев дим, сред струпаните около него книги и ръкописи. „Те са моите роби – казал, – и трябва да ми служат както ми е удобно“.

В професионално отношение Маркс е бил страшилище. Умеел е да се аргументира много убедително, но е фъфлел и затова е бил лош оратор; той го е знаел и рядко е говорел публично. Безмилостен като автор, той си създава много врагове сред своите приятели и сподвижници; освен това не е понасял глупаци – каквито, според него, били доста от познатите му. Един немски изгнаник го нарича „интелектуален митничар и граничар, назначен от самия себе си“.

Все пак той вдъхва респект. Спомняйки си двайсет и осемгодишния Маркс, негов колега го описва като „роден водач на народа“. И наистина, той е умеел да държи юздите – като редактор, а по-късно като доминиращата фигура в Международната асоциация на трудещите се, известна като Първия интернационал. Косата му е била черна, очите също, тенът му – тъмен. Енгелс го е наричал „черния симпатяга от Трир“, а жената и децата му – Мавъра.

В частния си живот Маркс е бил скромен и благ. Когато не е боледувал – имал е чернодробно заболяване, страдал е от бронхит и понякога е развивал циреи колкото юмрук, които Спърбър предполага, че са били следствие от някакво разстройство на имунната система или просто симптом на неговото чернодробно заболяване, – той е бил весел и сърдечен. Обичал е Шекспир и е измислял разни истории за трите си дъщери, с удоволствие е пушел евтини пури и е пиел червено вино. Жена му и дъщерите му са го боготворели. Шпионин на пруското правителство, който посещава Маркс в дома му през 1852, с изненада открива в него един „извънредно мил и мек човек“.

Осемнайсетгодишен, Маркс се сгодява за съгражданката си Жени фон Вестфален, която е била с четири години по-голяма от него. Спърбър се отнася резервирано към легендите, избуяли около брака им, но приема, че Жени е била извънредно красива и много предана на Карл, който ѝ пишел страстни любовни стихове. Годежът продължава седем години, през които той завършва следването си и двамата рядко се виждат. Връзката е била главно епистоларна. (Спърбър смята обаче, че са имали предбрачен секс. Много се надявам да е било така). В писмата си Жени нарича Карл „моето глиганче“.

Единствената евентуална сянка в домашната идилия на семейство Маркс е свързана с детето, родено от тяхната прислужница Хелене Демут. Тя била „подарена“ на Марксови от майката на Жени и живеела при тях. (Почти всички жени в Британия през 19 век, които са можели да си позволят, са имали прислужница. Дори мис Бейтс в романа на Джейн Остин „Ема“, която зависи от щедростта на своите заможни съседи, има прислужница). Детето на Хелене, кръстено Фредерик и наричано Фреди, се ражда през 1851 и е отгледано от приемно семейство. Дъщерите на Маркс се запознават с него едва след смъртта на баща си.

Енгелс заявява, че детето е било негово, което не е невъзможно. Той не е бил женен и си е падал по жени от работническата класа; дългогодишната му любовница Мери Бърнс е работела в една манчестърска фабрика. На смъртния си одър обаче, четирийсет и четири години по-късно, той бил казал, че Маркс е истинският баща на Фреди; информация, която се разчува в комунистическите кръгове, но е огласена едва през 1962. Спърбър и Стедман Джоунс, също както и авторът на стандартната англоезична биография Дейвид Маклелан, приемат тази версия, макар че според един от биографите на Енгелс, Теръл Карвър, доказателствата не са убедителни. Демут остава при Марксови, чийто брак оцелява, а след смъртта на Маркс започва работа при Енгелс.

Настояването на Спърбър и Стедман Джоунс да четем и тълкуваме Маркс в контекста на собствения му 19 век е породено от симпатиите на двамата историци към него, тъй като те биха искали да отдалечат Маркс и неговите трудове от интерпретациите, които им дават впоследствие Карл Кауцки, главният му немскоезичен пропагандатор, Георгий Плеханов, главният му руски пропагандатор, и най-вече Енгелс. Благодарение предимно на тях марксизмът започва да бъде наричан „научен социализъм“, определение, в което се съдържа есенцията на всичко най-страшно за комунизма през 20 век, а именно: идеята, че хората могат да бъдат моделирани в съответствие с една теория, представяна като исторически закон. Понятието, което 20 век изкова за тази идея, се нарича тоталитаризъм.

Тъй че към 1939, когато британският философ Айзая Бърлин публикува своята широко четена и не съвсем лишена от симпатии монография „Карл Маркс: неговият живот и среда“ (все още издавана), той го описва по следния начин: „[Маркс беше] един от големите авторитарни създатели на нови вери, безмилостни саботьори и новатори, които интерпретират света в светлината на един-единствен, ясен и страстно отстояван принцип, отричайки и унищожавайки всичко, което е в конфликт с него. Неговата вяра… беше от онзи безграничен, абсолютен вид, който слага край на всички въпроси и преодолява всички затруднения“. Това е Маркс на Студената война.

Вярно е, че Маркс е бил крайно доктринерен, нещо което не е било по вкуса на неговите съвременници и още по-малко по наш вкус днес, след края на режимите заченати в негово име. Следователно звучи перверзно да кажем, че Марксовата философия е била посветена на свободата на човека. Но тя е била такава. Маркс е бил просвещенски мислител: той е мечтаел за рационален и прозрачен свят, в който всички човешки същества ще бъдат освободени от контрола на външни сили.

Това е същината на неговото хегелианство. Хегел твърди, че историята е прогресът на човечеството към истинска свобода, под което разбира самосъзнание и самопознание на човека, способността да гледаш на света без илюзии – илюзии, създавани от самите нас. Спорният пример на младохегелианците за такава илюзия е християнският Бог. (Това е темата, с която се занимава Фойербах). Ние сме създали Бог, а след това претендираме, че Бог е нашият създател. Ние хипостазираме собствената си концепция и я превръщаме в нещо „обективно“, на чиито (създадени от нас) заповеди се подчиняваме и опитваме да разберем. Ние се кланяме на собствените си измислици.

Концепции от рода на Бог не са погрешни. Историята е рационална: ние правим света такъв, какъвто е, заради определена причина. Ние сме създали Бог, защото Бог решава някои наши проблеми. Но когато една концепция започне да се превръща в пречка за нашето самосъзнание, тя трябва да бъде критикувана и изоставена.В противен случай, подобно на членовете на днешната Ислямска държава, ние се превръщаме в инструменти на нашия Инструмент.

Това, което затруднява отхвърлянето на обективираните от нас инструменти, е устойчивостта на идеологиите, които ги оправдават и които превръщат проекциите на човешкия дух в житейска даденост. Разграждането на идеологиите е задачата на философията. Маркс е философ. Подзаглавието на „Капиталът“ гласи: „Критика на политическата икономия“. Незавършеният труд е бил предназначен като критика на икономическите концепции, които правят социалните отношения в условията на свободната пазарна икономика да изглеждат естествени и неизбежни, така както навремето „великата верига на битието“[154] и „божественото право на кралете“ са правели социалните отношения през феодализма да изглеждат естествени и неизбежни.

Причината, поради която „Капиталът“ прилича повече на икономически, а не на философски труд, е причината, която се посочва в 11-я тезис за Фойербах: целта на философията е да разбере света, за да го промени. Маркс казва, че когато прочел Хегел, установил, че философията стои с главата наопаки, затова той я обърнал и я поставил на краката ѝ. Животът е правене, а не мислене. Не е достатъчно да бъдем господари на собственото си кресло.

Маркс смята, че промишленият капитализъм също е бил създаден с определена цел: да се увеличи икономическото производство – нещо, което „Комунистическият манифест“ приветства. Цената обаче е възникването на система, при която една класа от човешки същества, собствениците на средствата за производство (буржоазията, според Марксовата терминология), експлоатира една друга класа, работниците (пролетариата).

Капиталистите не правят това, защото са алчни или жестоки (макар че поведението им би могло да бъде квалифицирано по този начин, както Маркс почти неизменно прави). Те действат по този начин, защото конкуренцията го изисква. Така функционира системата. Промишленият капитализъм е чудовище, което застрашава собствените си създатели – система, която сме създали за собствените си цели, но която сега ни контролира.

Маркс е бил хуманист. Той е вярвал, че ние сме същества, които променят околния свят, за да произвеждат неща за благото на всички. Такава е същността ни като биологичен вид. Система, която трансформира тази дейност в „труд“, който се купува и използва за обогатяването на малцина, е пречка за пълното разгръщане на нашата човечност. Капитализмът е обречен на самоунищожение, също както са се самоунищожили всички предишни икономически системи. Революцията на работническата класа ще доведе до крайната фаза на историята: комунизма, който, по думите на Маркс, „е решението на загадката на историята и сам знае, че е това решение“.

Маркс е бил фанатично отдаден на задачата да намери емпирично потвърждение на своята теория; това именно означава да поставиш философията на краката ѝ. Това е причината за дългите часове, които прекарва сам в библиотеката на „Британския музей“, вглъбен в проучването на информация за условията във фабриките, на данни за промишленото производство, на статистики за международната търговия. Това е бил героичен опит да се демонстрира единението между теория и действителност. Нищо чудно, че не успява да завърши книгата си.

Маркс казва много малко по въпроса как ще бъде организиран животът в комунистическото общество, което се оказва сериозен проблем за режимите, опитващи се да осъществят комунизма на практика. Той е имал причини да бъде така неясен. Той е смятал, че концепциите, ценностите и вярванията на хората са продукт на собственото им време и че следователно е трудно да знаем какво се намира от другата страна на историческия вододел. На теория след революцията всичко ще бъде достъпно за всички – което винаги и чак до днес е голямата мечта на левичарския радикализъм.

Маркс е по-ясен по въпроса какво няма да има в комунистическото общество. Няма да има класи, частна собственост, индивидуални права (които според Маркс се свеждат до защитата на правото на собствениците да съхранят своята собственост), няма да има и държава (която той нарича „комитет за управление на общите дела на цялата буржоазия“). Държавата, в одеждите на Партията, се оказа буржоазна концепция, която комунистическите режими през 20 век установиха, че е невъзможно да преодолеят. Комунизмът не е религия; в действителност, както казваха антикомунистите, той е безбожен. Ала Партията функционира така, както Фойербах твърди, че Бог функционира в християнството – като мистериозна и неумолима външна сила.

Маркс впрочем не е много изчерпателен по въпроса как изобщо може да съществува едно общество без частна собственост, без класи и държава. Добър пример за проблема предоставя критичната му позиция относно разделението на труда. В първата глава на „Богатството на нациите“ (1776) Адам Смит идентифицира разделението на труда – тоест, специализацията – като основния ключ към икономически растеж. Класическият пример, на който Смит се позовава, е производството на карфици. Той твърди, че вместо един работник да прави една карфица от начало до край, работата може да се раздели на осемнайсет отделни операции (от изтеглянето на металната нишка до пакетирането на готовата продукция), поверени на различни работници, като по този начин ще се постигне многохилядно увеличение на производителността.

За нас това изглежда съвсем логичен начин на организация на труда, от конвейрната линия в автомобилния завод до „производството на знание“ в университетите. Маркс обаче смята разделението на труда за една от злините на съвременния живот. (На същото мнение е бил и Хегел). Защо? Защото превръща работниците във винтчета от една машина и ги откъсва от всякаква връзка с продукта на техния труд. „Собствените дела на човека се превръщат в чужда, антагонистична сила, която го заробва, вместо да бъде контролирана от него“, пише Маркс. В комунистическото общество „никой няма запазена сфера на дейност, но всеки може да се специализира в каквато област желае“. Ще бъде възможно „да ловуваш сутринта, да ловиш риба следобеда, да гледаш добитък вечерта, да се занимаваш с критика след вечеря…, без да ставаш ловец, рибар, говедовъд или критик“.

Този често цитиран пасаж звучи фантасмагорично, но той е в сърцевината на Марксовата мисъл. Човешките същества са по природа креативни и социални. Система, която ги третира като механични монади е нечовечна. Въпросът обаче е как едно общество без разделение на труда ще може да произвежда достатъчно стоки и услуги, за да оцелее? Никой няма да иска да гледа добитък (или да чисти обора), всички ще искат да бъдат критици. (Повярвайте ми). Самият Маркс признава, че въпреки всичките му пороци, капитализмът е създал невиждано изобилие. Той изглежда си е въобразявал, че капиталистическият начин на производство ще може някак си да бъде отхвърлен, но изобилието по някакъв магичен начин ще се запази. Това, както вече знаем, се оказа невъзможно.

През 1980 философът Питър Сингър публикува една малка книжка за учението на Маркс[155], в която изброява някои от неговите предвиждания: разликата в доходите между работниците и собствениците ще се увеличи, независимите производители ще се окажат тласнати в редиците на пролетариата, надниците ще останат на минимално равнище, процентът на печалбата ще падне, капитализмът ще се срине и във всички развити страни ще избухнат революции. Сингър пише, че повечето от тези предвиждания са „толкова очевидно сбъркани“, че е трудно да се разбере как някой може да ги защитава. През 2016 обаче е по-трудно да бъдем толкова категорични.

„Днешните икономисти няма да сбъркат, ако се позовават на неговия пример“, пише Тома Пикети за Маркс в своя бестселър, публикуван през 2013 – „Капиталът през 21 век“. За много съвременни читатели книгата на Пикети изигра същата роля, каквато Маркс се е надявал да изиграе „Капиталът“ през неговия век. Френският автор използва сума данни, за да разкрие истинската природа на социалните отношения и по този начин да ни накара да преосмислим някои идеи, които сме свикнали да възприемаме като естествени и неизбежни. Една от тях е идеята за пазара. Последният често бива мислен като самооптимиращ се механизъм, който в никакъв случай не бива да се пипа, но който в действителност, ако бъде оставен на самотек, постоянно увеличава неравенството. Друга концепция, тясно свързана с пазарната, е тази за меритокрацията. Последната често бива мислена като гарант на социалната мобилност, но на практика, твърди Пикети, служи главно за това победителите в икономическата борба да се чувстват добродетелни и с чиста съвест.

Пикети отбелязва, че в продължение на трийсет години след 1945 силният растеж в развитите страни е съпътстван от нарастване на доходите, засягащо всички класи. Драматичното неравенство в разпределението на богатството започва да изглежда спомен от миналото (поради което през 1980 е съвсем резонно предвижданията на Маркс да бъдат квалифицирани като сбъркани). Днес обаче изглежда, че тези трийсет години са били аномалия. Депресията и двете световни войни помитат практически притежателите на богатства, но трийсетте години след 1945 рестартират икономическата система.

„Изключително високото равнище на лично богатство, натрупано след 1980-те и 1990-те в богатите европейски страни и Япония, представлява пряко отражение на Марксовата логика“, пише Пикети. Маркс е бил прав, че няма нищо по природа егалитарно в оставените на самотек икономики. „Не съществува естествен, спонтанен процес, способен да осуети трайното надмощие на дестабилизиращите, антиегалитарни сили“.

Тенденцията на системата към задълбочаване на неравенството е била валидна несъмнено и по времето на Маркс. Около 1900 най-богатият един процент от населението в Британия и Франция е притежавал над петдесет процента от богатството на тези страни; най-богатите десет процента са притежавали деветдесет процента. Днес ние се доближаваме към тези равнища. В САЩ, според Федералния резерв, горните десет процента от населението разполагат със седемдесет и два процента от богатството, докато долните петдесет процента имат два процента. Около десет процента от националния доход е в ръцете на 247 хиляди души (една десета от възрастното население).

Това не е проблем, ограничен само до богатите страни. Глобалното богатство също е разпределено неравномерно, в същите съотношения, ако не и по-зле. Пикети не прогнозира световна революция на работническата класа, но подчертава, че това равнище на неравенство е „непоносимо“ и за него не е трудно да си представи, че един ден планетата ще бъде притежание на милиардерите.

Маркс е бил прав и относно тенденцията на работническите надници да стагнират, докато приходите на собствениците на капитал се увеличават. През първите шейсет години на 19 век – когато той започва да пише „Капиталът“, – работническите надници в Британия и Франция са били застинали на минимално равнище. Днес може би е трудно да си представим мизерията, царяща в промишлената икономика на 19 век: в един период през 1862 средната продължителност на работната седмица във фабриките на Манчестър е била 84 часа.

Изглежда че в наше време стагнацията на надниците се завръща. След 1945 с увеличаването на националния доход се увеличават и надниците, но доходът на най-ниско платените трудещи се достига върха през 1969, когато минималната часова надница в САЩ е 1,60 долара. Това се равнява на 10,49 долара днес, когато минималната национална надница е 7,25 долара. И докато покупателната способност на надниците в обслужващия сектор намалява, продължителността на работната седмица се увеличава, защото хората са принудени да работят на няколко места.

Риториката на нашето време, времето на Бърни Сандърс и Доналд Тръмп, Брекзит и лошото настроение в ЕС, изглежда има марксистки привкус. Предложенията на Сандърс за намаляване на неравенството – обложете с данък богатите и дайте достъп до образование на повече хора – са взети направо от Пикети. Като почитател на авторитарните личности, Тръмп ще остане доволен може би, ако разбере, че Маркс е бил привърженик на свободната търговия, в съответствие с теорията за „колкото по-зле, толкова по-добре“: като сваля надниците, свободната търговия увеличава обедняването на работническата класа и ускорява избухването на революция. Днес всички – левица, десница, медии – използват един и същи език: системата е „манипулирана“ в изгода на „елитите“, които Маркс нарича „управляващата класа“.

Колко полезен е Маркс за разбирането на актуалния кипеж в развитите страни? Мисля, че все още не познаваме добре демографския профил на гласувалите за Брекзит и на привържениците на Тръмп и Сандърс; дали това са хора, материално засегнати от свободната търговия и имиграцията, или хора, враждебни към статуквото по други причини. Ако се окаже, че са предимно от първата група, това би било утеха за по-заможните, защото е по-лесно да разбереш гнева на хора, понесли икономически щети, отколкото да разбереш защо хора, които няма от какво да се оплакват във финансово отношение, искат просто да взривят системата.

В цялата тази политическа бъркотия обаче се провижда нещо, което не е било виждано в страни като Британия и САЩ от преди 1945: хора, които дебатират онова, което Маркс би нарекъл истинската природа на социалните отношения. Докато политиката продължава да се отърсва от традиционните си задръжки, колкото и несимпатична да е гледката, ние ставаме свидетели на частичното изгаряне на политическата земя и бихме могли да придобием по-ясна представа за тези отношения.

Може би те не са изцяло икономически. Основна нишка в книгата на Стедман Джоунс е тезата, че в плен на концепцията си за класите, Маркс и Енгелс са пренебрегнали силата на други форми на идентичност. Една от тях е национализмът. За Маркс и Енгелс работническото движение е интернационално. Днес обаче – например, сред гласувалите за Брекзит – се забелязва завръщане към национализма, а в САЩ нещо, което изглежда като прилив на нативизъм[156].

Стедман Джоунс заявява също, че Маркс и Енгелс не са доловили до каква степен борбата на работническата класа в Британия през 19 век е била насочена не към овладяване на средствата за производство, а към инклузивност, тоест към правото да гласуваш. Когато това право бива постигнато, кипежът спада.

Днес правото на глас отдавна вече не е тест за инклузивност. Войната в богатите демократични страни е не толкова между имащи и нямащи, а по-скоро между по-напредналите и по-изостаналите в социално отношение. Всеки, който живее в бедност, жадува за по-добър живот, но повечето хора изглежда държат на живота, който имат; страхът да не го изгубят е по-голям от желанието за друг живот, макар да искат вероятно децата им да водят друго съществуване.

Разпределението на богатството може би не е най-важната сред чертите на съвременното общество, които подсилват този страх и застрашават тази надежда. Парите са важни за хората, но статусът е още по-важен, тъкмо защото статусът е нещо, което не може да се купи. Социалното положение на гражданина е свързано колкото с идентичността му, толкова и с дохода. За беда борбата за по-висок статут е игра с нулев резултат; тя предизвиква социални разделения, които могат да придобият характера на класова война.

В своята книга за Маркс Алън Райън казва нещо, което би могъл да каже и самият Маркс. „Съвременната република“ – пише той – „се опитва да наложи политическо равенство върху икономическото неравенство, което изобщо не е в състояние да смекчи“. Това е сравнително нов проблем, тъй като възходът на модерния капитализъм съвпада с възхода на модерната демокрация, което прави неравенството в благосъстоянието несъвместимо с политическото равенство. Впрочем неравномерното разпределение на социалните ресурси не е нещо ново, както подчертава Пикети: „Във всички общества през човешката история най-бедната половина от населението не е притежавала буквално нищо, [докато горните десет процента са притежавали] почти всичко, което може да бъде притежавано“.

Това не се отнася вероятно за племенните общества, не е валидно май и за първата демократична държава в историята – Периклиева Атина (поне за гражданите й). Но неравенството е стар спътник на човечеството. Промишленият капитализъм не променя нещата през 19 век, не ги променя и финансовият капитализъм през 21 век. Единственият път, по който може да се стигне до обрат, е политическата активност, насочена към промяна на едно състояние, което за мнозина е просто нещо естествено. Само че ние сме онези, които са измислили социалната организация на нашия живот, и ние сме онези, които могат да я променят, ако работи против нас – без да се страхуваме, че някакъв бог ще ни усмърти, ако го сторим.

Превод от английски Стоян Гяуров

Louis Menand, Karl Marx, Yesterday and Today. „The New Yorker“ (2016).

Луи Менанд е американски писател и университетски преподавател, с фокус върху културната история на САЩ; щатен автор на списание Ню Йоркър. Той е носител на награда „Пулицър“ за книгата The Metaphysical Club: A Story of Ideas in America (2001).

Коментари (2)

- 02-11-2016|Николай Колев

Интересен поглед върху Маркс и тълкувателите му. И едно твърдение от края на статията, цитирам: „…неравенството е стар спътник на човечеството“, в която думичката „стар“ трябва да се замени с „вечен“. След което твърдението става абсолютно точно! Може ли да бъде променено неравенството? Съмнявам се. Както не го промениха нито християнското учение, нито промишленият капитализъм, нито руската революция, нито днешния глобализъм. А може би неравенството е двигателя за развитие на човешките общности. Знам ли!?

- 06-11-2016|Антон Гицов

Изключителната заслуга на Маркс е постулатът му, че пазарната икономика оставена сама на себе си поражда неравенства, които създават революционни брожения и това се осъзнава добре от управляващите класи в развитите страни, затова и при тях държавата упражнява редица контролни функции, такива като налагане на минимална работна заплата, фиксиран работен ден и други. Неравенствата остават, те флуктуират, но в определени граници; разбира се роля за това имат самите експлоатирани, с техните профсъюзи, а и самият капиталист е осъзнал, че не може безкрайно да експлоатира своя работник, защото той трябва да има възможност да възпроизвежда своята работна сила. В този смисъл, един от най-важните постулати на Маркс- за „абсолютното обедняване на пролетарията“ се оказва дълбоко погрешен, а той е в основата на неговата теория за необходимоста това зло да се предотврати, като се отнемат средствата за производство от капиталиста и се създаде нов вид общество, без класи и експлоатация, което и води до миража за възможността да се изгради комунистическо общество Вярата в този мираж е и Октомврийската революция, както и несполучливия опит с ликвидирането на пазарната икономика в Русия а по-късно и в редица източно европейски страни.

Почетният орден на Ян Грос

Автор(и): Ана Биконт

1.

Ние поляците имахме президентски избори миналата година. В един телевизионен дебат – най-важният дебат в цялата надпревара – двамата кандидати си задаваха въпроси. Първият рунд от тези въпроси, задавани от кандидата Анджей Дуда, не се занимаваше със състоянието на полската икономика, нито с отношенията с Украйна или Русия. Вместо това той беше посветен на едно престъпление, извършено преди 70 години в Йедвабне – селце в североизточна Полша, където полски католици са изгорили еврейските си съседи. Всичко това беше разкрито десетилетия по-късно от полско-американския историк Ян Грос, днес професор в Принстън. Дуда укоряваше опонента си, тогавашния президент Бронислав Коморовски, че е позволил на поляците „да бъдат погрешно обвинявани от други, че са участвали в Холокоста“. Той попита защо президентът не се е опитал да защити доброто име на Полша.

Изборите бяха спечелени от Анджей Дуда, кандидатът, който решително отричаше мъчителната истина от Йедвабне. Новият президент обяви след това „нова стратегия на историческата политика“, която щяла да подобри възприемането на Полша по света. Тази политика вече е в ход. И един важен компонент от нея е кампанията против Ян Грос. През януари президентът Дуда отиде в Министерството на външните работи, за да получи мнение по въпроса за отнемането на Полския орден за заслуги, даден преди това на Грос. Според говорителя на офиса, Президентската служба е била засипана от писма на гневни граждани, настояващи точно за това. Президентът не можел просто да игнорира – или накара да замълчат – тези гласове.

Всичко това се получи като мрачна шега, имайки предвид, че в следващите мразовити дни хиляди хора излязоха по улиците навсякъде в Полша, за да протестират срещу новите политики на президента, но този път гласовете на протестиращите си останаха напълно нечути. Ние протестирахме срещу заплахата към демокрацията, очертаваща се след отказа на президента да закълне трима законно избрани съдии в Конституционния трибунал. Ние протестирахме – демонстрации бяха проведени в 36 града – в името на свободата, против действията на едно правителство, ограничаващо гражданските свободи по най-различни начини: чрез нови регулации на наблюдението, нови криминални процедури, политизация на обществените служби и изземване на обществените медии от страна на управляващата партия. Ние пишем и писма. Те остават без отговори. В защита на Грос най-известните полски интелектуалци написаха протестни писма, а историкът Тимъти Снайдър от Йейлския университет обяви, че ще се откаже от собствения си Полски орден.

Грос, чийто орден е поставен сега под въпрос, беше преди това на два пъти отличаван от полската държава.

Първият път беше през 1996 (преди да започне да пише книгите, които разгневиха толкова много поляци). Той получи Почетния орден на Република Полша за книгите си, посветени на нелегалните държавни структури по време на Втората световна война и полските деца, изпратени в Сибир, както и за собствената му съпротива срещу съветското управление, за участието си в протестите от 1968 и подкрепата за независимото съпротивително движение след емигрирането му.

Вторият път беше символичен. Той се случи на 10 юли 2001, на шестдесетата годишнина от престъплението в Йедвабне. Тогавашният президент Александър Квасниевски се извини към жертвите в церемония, излъчвана от телевизията по целия свят. Всичко това се дължеше на сравнително тънка книжка, написана от Грос, на име Съседи: унищожаването на еврейската общност в Йедвабне, Полша, публикувана една година преди това. Книга, която постави в ход цяла лавина, най-големият дебат в Полша откак тя беше отново извоювала независимостта си през 1989.

Именно този втори Почетен орден правителството се опитва да отнеме на Грос и да изличи от обществената памет. И докато се занимават с това, те се опитват да отнемат и ордена, който той получи за абсолютно безспорни заслуги пред Полша, даже и според наложените наскоро политически критерии.

2.

Преди няколко години в Краков наблюдавах как група фотожурналисти се блъскаха около Грос, опитвайки се да намерят по-добър ъгъл, от който да го заснемат с кипа[157] на главата. Събитието се въртеше около книгата му Страх: антисемитизъм в Полша след Аушвиц, в която се говореше за погрома в Киелце и други случаи на убийства на евреи веднага след края на войната. Организирано беше от ежегодния Еврейски фестивал, който се провежда в синагогата Купа в Краков – място на множество културни събития, където всеки посетител получаваше на входа кипа. Снимките, на които Грос носи на главата си „еврейски оглавник“ се появиха по заглавните страници на всички вестници и бяха показани по телевизията. Посланието беше ясно: Грос е евреин, а следователно чужденец, външен човек, а следователно лъже. Може би си струва тук да се отбележи, че от Втората световна война насам, в резултат на Холокоста и изместването на полските граници, почти всички поляци са от полски произход.

Произходът на Ян Грос би трябвало да се води по майчината му страна[158], но очевидно това не е достатъчно. Хана Шиманска-Грос произхожда от заможно селско семейство; след като написва книгата за Йедвабне, Ян даже открива, че първият кастелан, или управител, на областта Ломза, където се е случила трагедията от Йедвабне, е бил негов предшественик. По време на Втората световна война Хана Шиманска-Грос е работила за нелегалното съпротивително движение, Армия крайова (АК). Докато разпространявала нелегалните издания на АК, тя се срещнала със Зигмунт Грос, който се криел, а след войната станала негова жена. Когато Ян Грос беше обвинен, че никога не е писал за помощта, оказвана на евреи от поляци, той обясни, че сам е плод на една такава помощ, но онова, което го интересува е какво ли точно се е случило [в Полша], за да започнат поляците, които наистина са спасявали евреи по време на Холокоста, да се страхуват да говорят за това след войната.

Ян Грос има безброй много заслуги пред Полша (същото важи и за еврейските му предшественици). Може да се каже, че той е играл роля в съпротивата още от самото си детство: в гимназията, на 14 години, той създава нелегална организация на име Клуб на търсачите на противоречия, заедно с Адам Михник (който е бил на 15). Във Варшавския университет той е част от студентските групи, които организират протести. След един особено шумен митинг в двора на университета през март 1968 Грос е арестуван и прекарва пет месеца в затвора. През 1969 той и семейството му напускат Полша поради антисемитските кампании. Подобно на множество други емигранти, които са по същество изхвърлени от Полша и чието гражданство е отнето, Грос поддържа полското съпротивително движение, като разпространява информация за дейността на активистите в чужбина. Той е съосновател на фантастичното емигрантско списание Aneks. Пише дисертацията си в Йейл върху полското съпротивително движение [по време на войната]. По-късно тя става основа за книгата му Полското общество под германска окупация. В средата на 1970-те години Ирена Грудзинска-Грос и Ян Грос попадат на уникална документация за полски граждани, депортирани в дълбините на СССР. Публикуват я на полски език като книга, озаглавена През 1940, мамо, те ни изпратиха в Сибир. През 1980-те, въз основа на документи, издирени най-вече в архива Хувър, Грос пише книгата Революция от чужбина: съветското завладяване на полска западна Украйна и западна Белорусия.

Самият той ми каза: „Писах за преследването на поляците, а евреите не са част от полската история. Евреите се изследват от учени от други области. Дори и аз бях сляпо приел това разграничение“.

Докато накрая открива документи, които завинаги ще променят онова, което пише. Първият е непознат откъс от доклад на Ян Карски, куриер и емисар на Полското нелегално правителство. Карски пише, че отношението на обществото като цяло към евреите е предимно изпълнено с безразличие, често безмилостно и че това създава „нещо като тесен мост, на който германците и голяма част от полското общество се пресрещат достатъчно приятелски“. Когато по-късно открива свидетелствата на Шмул Васерщайн от Йедвабне, който описва как семейството му, както и цялото еврейско население на селото, е било изгорено в една плевня от полските си съседи, това се превръща в основа за книгата му Съседи, която завинаги промени полското съзнание. Макар, разбира се, не съзнанието на всички поляци. Ярослав Качински, основателят на сегашната управляваща партия в Полша, Ред и Справедливост (PiS), както и водещ играч в полската политика, е заявявал, че Съседи е анти-полска клевета и резултат от анти-полската истерия на Грос.

След Съседи се появиха Страх и Златна жътва, написани заедно с Ирена Груджинска-Грос. Появата на всяка от тези книги беше голямо събитие дори и в Полша, където те предизвикаха ожесточени дебати. Стилът на Грос допринася в голяма степен за това ожесточение: той е емоционален, възбуждащ и принуждаващ читателя наистина да се бори с материала. Златна жътва започва с фотография на поляци, хванати от полицията след войната, докато са копаели на мястото на бившия концентрационен лагер Треблинка в търсене на златни зъби и други ценности. Авторите пишат, „Ние започваме да разбираме… че обичайната реакция на поляка срещу евреи, срещнати в арийската страна… е била по-скоро да ги предава, отколкото да им предложи скривалище. … Ето защо фотографията на селяните от Треблинка – без съмнение, ‚нормални, обикновени, трудолюбиви, религиозни и притежаващи цяла поредица други добродетели‘ – освен, че предизвиква отвращение, е толкова плашеща: Ние не можем да знаем със сигурност дали някой ден тя няма да бъде открита и в собствения ни семеен албум“.

Заедно с издаването на книгите на Грос се появиха много пиеси, артистични изяви и романи за съдбата на евреите в Полша. Ще дам само един пример за това как написаното от Грос вече е навлязло в областта на популярното съзнание. В полския роман Нощта на живите евреи главният герой живее в жилищен блок, изграден на мястото на бившето Варшавско гето, което е било изгорено до основи. Убитите евреи започват да излизат от мазето на сградата и да се качват в апартамента му. В романа има и един Дядо, сякаш взет направо от някой семеен фотоалбум, който произнася монолог пред главния герой и приятелката му, разказвайки как е прекарал войната: „Ние също имахме партита, знаете ли – да не мислите, че вие сте първите, които са измислили всичко това? Спомням си как се срещахме с приятелите ми и излизахме да търсим момичета, да танцуваме, да пием, просто да лудеем, да опитаме нещо. Седях в градчето – джобовете ми пълни със златни зъби. Морето ни беше до колене!“ Интересното е, че авторът на тази книга, Игор Остахович, беше по онова време служител в правителството на Доналд Туск. Без съмнение нещо такова не би могло да се случи днес.

3.

През септември 2015 Ян Грос написа статия за Project Syndicate, в която се тревожеше от липсата на солидарност към бегълците, докато в Европа се разгръщаше съответната криза. Той открива причините за това в полските поведения по време на Втората световна война и факта, че поляците не са преработили миналото си, когато „по време на войната поляците са убили повече евреи, отколкото германци“.

Министерството на външните работи окачестви този текст като „исторически неточен, злостен и обиден за Полша“, а Полската прокуратура започна да разследва Грос. Основата за това беше един параграф от Криминалния кодекс: „Публичното обиждане на полската нация или република се наказва със затвор до три години“.

Фондацията, подходящо наречена „Полска анти-клеветническа лига“ организира петиция и кампания за писане на писма, с която да се направи опит за отнемане ордена на Грос. Примери за стила на фондацията: „Грос е изключително опасен клеветник“, „Грос е пресякъл всички възможни граници в оплюването на Полша“, „Грос е смъртоносна заплаха за Полша“. Сред членовете на управителния съвет на тази фондация се намират заместник-министърът и министърът на културата, наскоро назначени от крайно десния режим.

През януари президентът Дуда се обърна към министерството на външните работи с молба за мнение по въпроса за отнемането на Почетния орден на Грос (който беше получил отличията си именно по нареждане на Външното министерство). Не мисля, че ще се стигне до това, нито пък отнемането на ордена е най-важният въпрос в момента. Важното тук е търсенето на изкупителна жертва, всяването на омраза и затварянето на съзнанието пред някаква въображаема обсада. Когато потърсих в Гугъл имената на Грос и Магиеровски (шефът не президентската прес-служба, който е говорил публичноo против Грос), резултатът бяха последните туийтове [на Магиеровски], начело на които беше нечий туийт по адрес на Грос: „Отнемете гражданството на гадината. Лайно такова!“ Именно този тон постепенно се усилва в Полша. Десницата става все пò и по-крайна, като разширява кръга на враговете си и говори все по-често на езика на омразата. Децата на Ян Грос ми казаха, че са помолили баща си да придърпва шапката си по-надолу, когато е на улицата в Полша, от страх за сигурността му.

Всичко това прилична на déjà vu. По комунистически времена властите също смятаха, че могат да определят какво може да се говори публично. Човек можеше да свърши зад решетките за три години, заради мнения, изказани в писмо, изпратено в чужбина. Най-тежкото нарушение беше да се публикува критика в пресата на Германската федерална република. Анти-германската омраза караше много граждани да мислят, че властите са прави в това. Статията на Ян Грос за бегълците, първоначално публикувана в американския сайт Project Syndicate, беше публикувана и в германския вестник Die Welt, както и на много други места. Сега при всяко споменаване на статията в полските вестници, по телевизията или в официални заявления, това винаги включва и злокобните думи Die Welt. И за нещастие всичко това работи. В определен смисъл е силно интересно да се наблюдава как нашето крайно дясно правителство възпроизвежда днес старите комунистически навици.

Трудно е да се залъгваме с мисълта, че идеята за отнемането на ордена на Грос е еднократно ненормално изключение. Атаката срещу Грос не е атака единствено срещу него. Тя е атака срещу свободата на словото и срещу независимостта на научната мисъл. Със сигурност трябва да се очакват и други такива случаи.

4.

Разкритията на Грос за престъплението в Йедвабне доведоха до революция в полското мислене за полско-еврейските отношения. Полша се намираше в авангарда на европейските нации, преработващи военното си минало. Но в момента се случва нещо като контрареволюция, която поставя край, според твърденията на новото правителство, на „педагогиката на срама“. Само дето това не е изобретение на новите власти. Основите на това мислене са положени отдавна. Контрареволюцията в Полша върви вече в течение на няколко години. Изпращането на случая срещу Грос до прокуратурата се случи при предишното правителство (десният кандидат стана президент през август 2015, а дясното правителство дойде на власт през ноември същата година).

Някои елементи на революцията, както винаги се случва в историята, все пак са били абсорбирани. Престъплението в Йедвабне, както и погромът от Килце от 1946, се появяват в главното изложение на новооткрития Музей на историята на полските евреи във Варшава. Полският център за изследвания на Холокоста, виден научен център, върши великолепна работа, публикува много добро списание и чудесни книги. Но трудните и болезнени страни от историята на полско-еврейските отношения са изтласкани по границите на обществения дебат. Днес е време, в което се говори за това колко добро са извършили поляците на евреите – за това говорят историците, правителството, държавните институции, министерството на външните работи и медиите.

За мнозина поляци най-важното около Холокоста е да се докаже на света, че поляците са се държали по образцов начин през този период. „Какво ще си помисли светът за нас?“ винаги е бил натрапчив въпрос тук. И разкритията за престъплението в Йедвабне направиха въпроса за полско-еврейските отношения по времето на Холокоста още по-чувствителен. Днес той е нерв, който кара полското его да страда.

Обикновено историческите ни герои са били хора, загинали във въстания и войни. Днес ние имаме двама национални герои, които се опитваме да популяризираме в чужбина: Ян Карски, който е информирал западните правителства и президента Рузвелт за лагерите за унищожение на евреи, както и Ирена Сендлер, която е спасявала еврейски деца. Те са хората, които трябва да оформят задължителния канон на онова, за което се говори когато става дума за полското отношение към евреите през Втората световна война. Те са се опитвали да разтърсят равнодушието на света, да посочат мъченията на евреите. Те са спасявали евреи, макар в тогавашна Полша това да се е наказвало със смърт.

Ян Карски и Ирена Сендлер (както и жените, които са симпатизирали на каузата ѝ) са фантастични хора, но тяхното съчувствие към евреите не е представително за общо-полското отношение по време на войната. Повечето от хората, спасявали евреи, са били отделни личности, действащи напук на преобладаващите норми и страхуващи се да говорят дори и след войната за онова, което са направили, зад а не бъдат отлъчени от обществото си.

Твърдението на Грос, че по време на войната поляците са убили повече евреи отколкото германци, колкото и трудно за приемане, е за мен неоспоримо. Нивото на предателства и убийства на евреи, извършени по време на войната, е смайващо. В продължение вече на много години аз съм водила интервюта с оцелели хора, изследвала съм множество архиви и аз мен все още е трудно да приема изцяло информацията, която чувам и чета. На всяко кътче от [полската] карта, където се случи да попадна, аз откривам евреи, убити от съседите си.

Като полякиня аз бих желала историята на полско-еврейските отношения да бъде такава, каквато я представят сегашните власти, а не каквато е описвана от Ян Грос. Бих предпочитала същото и като еврейка. Сред роднините ми, живеещи в Скрихижин, малко селце в източна Полша, не е оцелял нито един човек, останал там по време на Холокоста. В новата, подобрена версия на историята сигурно щеше да бъде пощадено поне едно дете, скрито от някой съсед. „Работя върху света/ [в една] поправена, подобрена версия“, е писала нашата поетеса и Нобелова лауреатка Вислава Шимборска. Но онова, което подхожда на поетесата, не подхожда на политиците.

Ана Биконт е полска журналистка и сътрудничка на Gazeta Wyborcza, водещият полски вестник, при чието основаване през 1989 е била активна участничка. Тя е авторка на книгата „Престъплението и мълчанието“, за която е носителка на Европейската литературна награда за 2011 г.

Коментари (6)

- 07-11-2016|Златко

Надявам се поне младите хора в България – някои от тях – да са запазили в душите си по някоя и друга… как се казваше, май беше „искрица“, която може и да се поразпали малко от сиянието на един толкова непреклонен човек…

- 16-11-2016|Българин от БАН

Българин учил и живял дълго в Полша

Само болен, злобен мозък може да твърди, че „по време на войната поляците са убили повече евреи, отколкото германци“. Знае ли този извратен лъжец и циник Грос колко поляци са убити от немците, защото са укривали евреи? Не знае ли какво са правили с поляците след войната шефовете на специалните служби, почти всички евреи, eвреите прокурори и съдии? Храни куче, за да те лае, казва нашата поговорка.

- 16-11-2016|Златко

Уважаеми господине от БАН, Грос е експерт в областта, в която прави оценки – и в забележката под линия, свързана с тази оценка, има съответни аргументи. Във вашия анонимен коментар, напротив, има единствено кръчмарски заявления и обиди. Нищо ново под слънцето, като добавим и вечно неприятното усещане, че откъм България (или поне нейната говореща из Интернет населенческа част) по принцип не може да се чуе нищо друго освен арогантни и агресивни глупости, глупости и пак глупости…

- 16-11-2016|Златко

А със споменаването на Българската академия на науките не вършите нищо друго освен поредна лоша услуга на дълбоко обезкървената си, дълбоко импотентна „научна“ институция. Мдаааа…

- 16-11-2016|Българин от БАН

Българин от БАН

Господине Златко, Грос е експерт в областта на лъжата и злобата и това е очевидно. Защо не сте го разбрали?

Източноевропейската криза на срама

Автор(и): Ян Томаш Грос

Докато хиляди бегълци се стичат към Европа в опит да избягат от ужасите на войната, при което мнозина от тях умират по пътя, един друг вид трагедия се разиграва в много от най-новите страни-членки на Европейския съюз. Държавите, познати под колективното название „Източна Европа“, включително и родната ми Полша, се разкриват като нетолерантни, нелиберални, ксенофобски и неспособни да си припомнят духа на солидарност, който ги доведе до свободата преди четвърт век.

Това са същите общества, които преди и след падането на комунизма крещяха за „завръщане в Европа“, гордо обявявайки, че споделяли ценностите ѝ. Но какво според тях означава Европа? От 1989 – и особено след 2004, когато те се присъединиха към ЕС – те бяха облагодетелствани от масивни трансфери на средства под формата на европейски структурни и кохезионни фондове. Днес те не желаят да допринесат нищо за разрешаването на най-голямата криза на бежанци, пред която е изправена Европа от Втората световна война насам.

И действително, пред очите на целия свят правителството на Унгария, страна-членка на ЕС, малтретира хиляди бежанци. Премиер-министърът Виктор Орбан не вижда никакви причини да се държи по друг начин: бежанците не са европейски проблем, настоява той; те са германски проблем.

Орбан не е сам в това гледище. Дори унгарските католически епископи следват неговата линия. Ласло Киш-Риго, епископ на Сегед-Чанад, казва, че мюсюлманските емигранти „искат да [ни] превземат“ и че папата, който е призовал всяка католическа енория в Европа да приеме по едно семейство на бегълци, „не познава ситуацията“.

В Полша, страна с 40 милионно население, правителството първоначално изказа готовност да приеме 2,000 бегълци – но само християни (Словакия предложи подобна уговорка). Бегълците не са източноевропейски проблем, каза един полски журналист пред Националното публично радио в Съединените щати, защото тези страни не са участвали в решението да се бомбардира Либия (нито го е правила Германия).[159]

Нямат ли източноевропейците чувство за срам? В продължение на векове предците им са емигрирали масово, търсейки спасение от материални трудности и политическо преследване. А днес безсърдечното поведение и груба реторика на техните лидери се възприемат като нещо нормално от общественото мнение в тези страни. Електронната версия на най-големия полски вестник, Gazeta Wyborcza, в момента публикува смайваща забележка в края на всяка своя статия, посветена на бегълците: „Поради извънредно агресивното съдържание на коментарите, в които се насърчава насилие, противно на закона, както и призиви към расова, етническа и религиозна омраза, ние няма да позволяваме на читателите да публикуват коментарите си“.

Преди не чак толкова дълго време, в годините непосредствено след войната, оцелелите от източноевропейския еврейски Холокост хора бягаха от смъртоносния антисемитизъм на своите полски, унгарски, словашки или румънски съседи, към сигурността на лагерите за бегълци, намиращи се в… Германия. „В сигурност сред германците„, гласи заглавието на една важна книга от историчката Рут Гей, в която се разказва за тези 250,000 оцелели. Днес мюсюлманските бегълци и хора, оцелели от други войни, след като не са намерили убежище в Източна Европа, отново търсят сигурност сред германците.

В този случай историята не е метафора. Напротив, дълбинната причина за източноевропейското отношение, демонстрирано толкова мрачно днес, се крие във Втората световна война и времето непосредствено след нея.

Вземете за пример поляците, които, заслужено гордеещи се с анти-нацистката си съпротива, в действителност са убили повече евреи, отколкото германци, по време на войната[160]. Макар и поляците-католици да са били жестоко преследвани по време на нацистката окупация, те не са изпитвали никакво съчувствие към окончателните жертви на нацизма. По думите на Йозеф Макиевич – консервативен, антикомунистически полски автор с безупречни католически акредитиви: „По време на окупацията тук не е имало буквално нито един човек, който да не е чувал следната фраза: ‚Хитлер върши поне едно правилно нещо – той унищожава евреите‘. Но за това не може да се говори публично“.

Разбира се, имало е и поляци, които са помагали на евреите по време на войната. Действително, броят на поляците, обявени за „Праведни сред нациите“ от израелския Паметен център Яд Вашем заради военновременния им героизъм, е най-голям сред всички европейски нации (което едва ли е за учудване, като се има предвид, че предвоенна Полша е имала далеч най-голямото еврейско население сред всички европейски страни). Но тези забележителни личности обикновено са действали поединично, в съпротива срещу преобладаващите обществени норми и настроения. Те са били неприспособени хора, които дълго след края на войната са държали героизма си в тайна от съседите – страхувайки се, както изглежда, че в противен случай техните общности ще ги избягват, заплашват и изключат.

Всички окупирани европейски общества са съучаствали донякъде в нацисткия опит за унищожаване на евреите. Всяко от тях си има свой собствен „принос“, в зависимост от конкретните обстоятелства и условия на германското управление. Но Холокостът се е разиграл по най-жесток начин в Източна Европа, което се дължи на простия брой на евреите в региона, както и на несравнимата безогледност на нацистките окупационни режими.

Когато войната приключва, Германия – поради денацификационните политики на победителите и отговорността за насъскването и провеждането на Холокоста – няма друг избор, освен да „преработи“ смъртоносното си минало. Това е дълъг и труден процес, но германското общество, осъзнало историческите си престъпления, вече е станало способно на реална конфронтация с моралните и политически предизвикателства, пред които ни изправя днешният наплив от бежанци. А канцлерката Ангела Меркел е образец на водачество, което поставя всички източноевропейски лидери в позиция на дълбок срам.

Източна Европа, напротив, все още трябва да осъзнава своето смъртоносно минало. И само когато го направи, нейните народи ще бъдат в състояние да разберат собственото си задължение да спасяват хората, бягащи пред лицето на злото.

Ян Томаш Грос (род. 1947) е полско-американски историк и социолог. Той е професор по история в университета Принстън, САЩ и автор на няколко световноизвестни книги, в които се изследва историята на собствено-полския Холокост („Съседи„, 2001; „Страх„, 2006 и „Златен дъжд„, 2011).

Коментари (2)

- 13-11-2016|Гост

В едно съм сигурен, никой арабин, африканец и афганец не рискува, за да живее щастливо в България, Македония или Сърбия. Това, че нашите политици имат ксенофобско говорене е другата страна на въпроса. Но двете не се срещат.

- 12-12-2016|Пенка Ангелова

Единственото, в което съм сигурна е, че в България не ни се дава НИКАКВА информация за бежанците освен преднамерени инсценирани разкази за това, какво обядвали (в сравнение с обедите на нашите пенсионери) или колко и къде били заловени. Твърде малко е и информацията за това от къде и от какво бягат – не е важното да се каже, а да се покаже със снимки, да се види нещастието на тези хора. Няма съчувствие в нашите новини. Отношението е като към болест или към паразити. А това вече е човеконенавистно.

Интервю с Гарт Грийнуел

Автор(и): Гарт Грийнуел

Творчеството на Гарт Грийнуел възпява гей-пространства и поведения. Разказът му „Господар“, публикуван в THE UNPROFESSIONALS: NEW AMERICAN WRITING FROM THE PARIS REVIEW, описва една обсебеност, която се превръща в насилие – заплахата от насилие е вечно-присъстваща в писането му; същото се отнася и за срама. Главният герой в историята е разкъсван между желанието за сексуално унижение и изискването то да бъде по взаимно съгласие. Тук, както и в романа, срамът и желанието вървят ръка за ръка.

Каквото ти принадлежи беше публикуван непосредствено след прокарването на законодателството за равенство в брака в САЩ и Великобритания. Грийнуел е говорил убедително за значението на брака, неговата достъпност като начин на живот за всички хора, независимо от сексуалната им ориентация. Но и той, като много други гей-активисти, е изразявал многократно загрижеността си от една прокрадваща се хомо-нормативност и евентуалното изличаване на различните, по-необичайни начини на съвместен живот. Остава си неясно какво точно разказвачът в романа и Митко, българският жиголо в ядрото на историята, всъщност си желаят и жадуват един от друг. Връзката им си остава финансова, бизнес. Но заедно с това тук има и ясно усещане, че местата за срещи – гей-пространствата – предоставят моменти на мимолетна интимност, недостъпна за хората, ограничавани от нормите на хетерогенното общество. По същия начин, по който романът описва дългосрочните увреждания, причинявани на гей-хората от тяхната различност, чрез оттеглянето на „определена част от добротата на света“, която хетерогенните хора приемат като даденост, той апелира и за толерантност, милост към хората, борещи се срещу системното си отграничаване. Конфликтните импулси на желанието просто да бъдеш, без ограничения, но заедно с това и да бъдеш приет, се проявява в копнеж, който в определен смисъл е странен и непознат дори и за собствения си носител. Романът удържа тези конфликтни сили в баланс.

Но заедно с това той си остава и предизвикателно-хомосексуален, с морален подтон, който бичува слабостите на онези части от LGBTQ-движението, които виждат работата му като приключена. По същия начин, по който Митко копнее за американските материални придобивки – лаптоп, iPod, „неща, за които той копнееше, а за мен бяха безразлични, а значи (без съмнение е чувствал така) не заслужавам“ – по същия начин е налице и едно усещане, че сме може би прекалено готови да виждаме гей-равенството като спечелена битка, пренебрегвайки факта, че върхът на потисничеството си остава недокоснат и че тези победи са купени чрез придържане към нормите, изисквани от потисника.

Срещнах се с Грийнуел в края на август, за да обсъждаме важността на гей-идентичностите, както и страха, че понякога те могат да заличат фините аспекти на човешкото желание и реалното преживяване. Възможно ли е пластовете от различни нюанси в роман като Каквото ти принадлежи изобщо да бъдат някога възпроизведени в нашите политики, или може би хората от ръба са винаги принудени да говорят за самите себе си по начин, който е политически целесъобразен, за сметка на собствената си, преживявана реалност?

* * *

Списание The White Review: По време на лондонската премиера на романа вие казахте, че средната му част е много лична, че сте я писали на парчета хартия. Все още ли го правите, или мислите, че бихте го правили отново?

Гарт Грийнуел: Действително мисля, че това може да се окаже отново полезно. Всъщност един от проектите ми, към който с голямо нетърпение очаквам да се завърна, представлява безформена джунгла от бележки, която май е писана по същия този начин. След като завърших романа, особено след като минах през редакциите, ми беше много трудно отново да премина към по-творчески модус. Защото този редакторски глас беше толкова мощен. Научих много за самия себе си като писател в този процес. Но за да се върна обратно към съчинителския модус, трябва да изключа това. Открих например, че писането в бележник ми се струва много формално. Ако и да пиша в много евтини бележници, подвързани с телена спирала, все още чувствах всичко това като прекалено формално. Така че късах отделни листи, пишех на тях и така открих, че по този начин мога да пиша. Това отнема всякакъв страх, че върша нещо гладко; то го превръща в драскане на бележки върху листи хартия. Имах усещането, че се нуждая от пробив в тази безизходица, в чувството, че прекарвам прекалено много време и интензивна работа в опити да създавам перфектни изречения. А освен това имах нужда да пиша истински нескопосани изречения, за да мога да произведа каквото и да е. Така че писането на парчета хартия е мощно нещо. За мен то е много от помощ.

А сега, когато се облягате на личен опит, знаете ли вече кога да отскочите, да избягвате засмукването в дупката на мемоара?

За мен разликата между белетристика и документалистика – доколкото изобщо виждам разлика (и, разбира се, това е едно много скорошно разграничение, може би не много трайно) – се върти около въпроса за обвързаността. Дори и най-стриктната документалистика е пълна с измислици, нарочни или не. Дали нещо е белетристика или документалистика зависи от това до каква степен основната обвързаност на автора е с истината и до каква – с неща като красота или някакъв друг естетически ефект. Така че в средната част [на романа], където външните събития се приближават доста близо до автобиографичност, аз все още изпитвах усещането, че постоянно си измислям. Там където изпитвах усещането, че не си измислям, където използвах неща, верни на живота, това беше защото в онзи момент то ми се привиждаше като естетически полезно, беше напълно опортюнистическо. Изобщо не се дължеше на някаква отдаденост на истината и аз наистина смятам това разграничение за важно. Защото, дори и ако е невъзможно да се откъснем напълно от измислицата, все пак ми се струва важно за една книга, която се обявява за документална, да бъде обвързана с истината, и то с някаква проверима или общоприета истина, а не просто с вида истина, която може да търси белетристиката.

Кутси редовно отрича [понятието за] истина в интервютата и есетата си, но никой друг автор, когото чета, не поставя така високо летвата за това какво означава истината, било то в поетичния или ежедневен смисъл.

Има един специален вид мощ или ефикасност в белетристиката и изкуството на въображението, именно защото те се защитават така решително и безкомпромисно срещу изискванията на истината, срещу нейната отговорност и полезност. Това е нещо, върху което размислях много докато пътувах заедно с романа, тъй като бях изненадан от това колко често говоря за политика или колко често ме молят да говоря по политически въпроси, свързани с гей-живота – което не е роля, в която се чувствам особено удобно.

Наскоро чух някой да казва, че да се разглеждат произведенията на изкуството през призмата на политическото е нещо чудесно за учебната стая, тъй като то ви дава толкова много неща, за които може да се разговаря; то прави изкуството някак много речовито, почти задължено да изказва политически мнения. Но самият чувствам дълбоко, че изкуството трябва да бъде защитавано от каквато и да е отговорност в тези отношения. Именно тази свобода, създадена от тази закрила, позволява на изкуството да има каквато и да било политическа ефективност, доколкото я има. Изкуството, което има някакви открити, преднамерени политически склонности, често е неефективно както като изкуство, така и като начин да се прави политика. А това е така, тъй като пропагандата се опитва да упражни някакво едностранно влияние върху читателя. Изкуството никога не се опитва да предизвика единична реакция. Приемам разбирането на Йейтс, че изкуството се поражда от противоречия и именно това му придава някакъв вид естетическа сила. Това прави изкуството истински неефективно като пропаганда, макар че то може да бъде много мощно чрез по-дълбокия политически ефект – което пък е точно онзи вид възпитание и емпатия, които истинското изкуство може да направи възможни. Като активист понякога казвам неща, които моята артистична страна незабавно поставя под въпрос. Увереността, с която човек трябва да говори в областта на политическия активизъм е противоположността на областта на изкуството, която е област на двусмисленост, несигурност и съмнение.

Но общественият разговор около сексуалността не признава това усещане за съмнение. Едно скорошно допитване, проведено въвВеликобритания, показва, че 43% от 18- до 24-годишните се идентифицират като нито гей, нито хетеро. От активистка гледна точка това е проблем, тъй като активизмът би желал да представи сексуалността като истина, като нещо, което трябва да бъде открито и разбрано

Самият аз откривам, че съм прикачен към сексуалната идентичност – и то по начини, които според мен най-вероятно са проблематични. Важността на гейскостта или обратността като публична идентичност, позволява някаква степен на политическа ефективност по въпроси, които са по същество свързани с ежедневието. Освен това е налице и един личен смисъл, свързан с определена традиция около тази идентичност – един разговор, който се върти около поколения, езици и други видове идентичност, които идентичността от типа „гей“ позволява.

Една от причините, поради които гей-изкуството е нещо толкова трудно, предизвикателно и намиращо се в авангарда, е свързана с доста магическия начин, по който, когато бях момче на 14 години, аз можех да отида в местната книжарница, в която имаше гей и лесбо-отдел, да извадя от рафта някоя книга на Юкио Мишима, Джеймс Болдуин или Едмънд Уайт, и да изпитвам силно усещане за идентификация и сродство. Някой като Мишима, пишещ в култура толкова различна от моята, все пак беше в състояние да ми каже истината за самия мен. Само по себе си това е нещо проблематично по много различни начини и идентификацията се преживява като нещо много сложно, но въпреки това тя се преживява като истинска. Наистина изпитвам привързаност към всичко това. В същото време, в което приветствам едно по-обхватно усещане за свобода по въпросите на сексуалната идентификация, аз разбирам и възмущението против свободата, против лекотата, с която хората могат да се движат или да заявяват движение между категории – в наше време, когато най-тежките битки вече са били проведени в някои много привилегировани части от света. Наистина мисля, че допитването, което споменахте, би изглеждало много по-различно, ако би се провеждало извън Великобритания или Съединените щати.

Ханя Инагихара и аз току-що проведохме съвместен разговор за Hello Mr в САЩ, което се позиционира като „пост-гей“-списание. Един от въпросите, които си задавахме, беше: „А вярваме ли всъщност в това ‚пост-гей‘?“ И нито един от двама ни всъщност не го прави. Инагихара и аз сме на приблизително еднаква възраст и за нас е ОК да казваме, че не вярваме в пост-гей, но ако хората, по-млади с 20 години го вярват, то очевидно това е нещо. В никакъв случай не бих твърдял, че това е така винаги или дори много често, но ми се струва, че под знамето на пост-гея парадират най-различни видове хомофобия. В продължение на известно време в моя Туитър-фийд можеше да се открие една ужасна програма – апликация за мъже, които не са гейове, но правят секс с мъже. Казваше се Bros [Братя] или нещо такова. Bros, които знаят, че не са гейове. Това ме вбесяваше. Има нещо дълбоко хомофобно в културата „маска за маска“ или „брат за брата“, която иска да каже, ние можем да се шибаме едни други колкото си поискаме, но ние не сме гейове, ние сме братя, ние сме нещо друго. Това ми се струва опасно. То увековечава мита за мъжествеността, който продължава да върши огромна вреда.

Наскоро попаднах на книга с гей-истории, „Гей животи“ наРобърт Олдрич, и в нея имаше част, посветена на Томас Ман, друга на Карсън Маккълърс. Там се описват двата ѝ брака с Рийвс Маккълърс, връзките ѝ с множество мъже, но тя въпреки това се описва като лесбийка. Има ли проблем с това как се е говорело за тези неща, когато просто можем да отстъпим назад и да кажем: вижте, налице е един определен аспект от желанието към собствения пол, който е универсален, нещо, което множество хора изпитват в различни степени?

Това е същото разграничение като онова между активизма и художествеността. Това е да бъдеш разкъсван между политическата ефективност – необходимост – да бъдат признати и приети тези хора на изкуството, чието привличане към хората от собствения пол е било толкова шумно отричано, така че да се заглуши шума на това отрицание, но на цената на загуба на нюанси. Художественото майсторство и задълбоченото мислене за литературата и човешките същества изисква един вид нюансираност, която се губи в шума на публичните дискусии. Мисля, че думата „обратен“ е много полезна в това отношение. Не ми изглежда спорно да се говори за Томас Ман като за обратен писател, но пък е силно спорно да се говори за него като за гей-писател. От друга страна, има случаи, в които гейството е единствен избор, като например когато говорим за силно хетеронормативните модели на живот. Да се говори за обратност в такива случаи ми се струва неподходящо – примерно за гей мъже или лесбийки, които отглеждат деца. Обратността е понятие, което е удобно по тази причина – то пресича културния шум и предоставя възможност за нюанси. Когато говоря за писане в традицията на обратността аз мисля, че е важно да се чувстваме сродни с хора като Томас Ман или Вирджиния Улф, както и други, за който „гей“ е прекалено ограничителен етикет. За мен е важно да ги поставям в таи традиция.

Мислите ли, че има възможност да се обявяват за обратни автори, които са външно хетеро? За мен например има нещо много обратно в писането на Артър Милър. Много от пиесите му се въртят около мъжки интимности, някои са пропити с хомоеротика, но освен това той се интересува от промяна на структури и системи, от следствията на това да бъдеш причислен към другостта.

До известна степен симпатизирам на този аргумент, а след това откривам, че не го правя! Бих искал да настоявам, че обратността не може да бъде приложена към всичко и че тя трябва да е свързана със сексуални актове и сексуални тела. Една от причините, поради които Аргонавтите на Маги Нелсон е толкова брилянтна книга е, че тя ти дава толкова много неща, с които да спориш. Редовете от тази книга, с които споря най-яростно, са ония, в които тя говори за бременното си тяло и казва „какво би могло да бъде по-обратно [странно] от това“? И си мисля: много неща са по-обратни от това! Мисля си, че отглеждането на децата е част от обратния наратив – обратните хора са забременявали и имали деца едни с други вече много дълго време – така че не мисля, че е нещо радикално обратно да имаш дете. Разбира се, когато тя е във връзка с транс[сексуален] мъж, това наистина изглежда като обратно семейство. Но идеята, че просто трансформацията, че бременността е нещо обратно, понеже тя радикално трансформира тялото, ми изглежда дълбоко погрешна. Не, обратността всъщност има нещо общо с покваряването [subverting]. Не самата биологическа функция, а културните наративи, които са свързани с нея. Те преобръщат наративите на брака и отглеждането на децата. Така че именно онзи специфичен ред от книгата, изваден от контекста му, е нещото, срещу което откривам, че се бунтувам. Мисля, че в понятието обратност има определена специфичност. Не са ми особено симпатични хетеросексуалните хора, които казват, ние сме обратни по тия, тия и тия причини. Не съм истински уверен, че това е истина, тъй като обратността е реален, преживян опит. Но пък в края на краищата един от фундаменталните принципи в живота ми е, че хората могат да се идентифицират както си пожелаят. Не вярвам някога да бих пожелал да лиша някого от собствената му карта за обратност.

Едно от нещата, които върши понятието „обратен“, и които „гей“ и „лесбийски“ вече не правят, е че то ви съюзява, дори и ако само по подразбиране, с онзи аспект на обратното движение, който се е обвързал с по-радикални социални цели, с по-дълбока солидарност с други потиснати хора. Намирам, че има нещо ужасяващо в това, че с придобиването на равенство в брака вече има някои активисти на LGBT-движението, които се оттеглят с думите „работата ни е свършена“, и го правят въпреки факта, че хората, определящи себе си като LGBT, все още съставляват 40 процента от бездомните тийнейджъри в САЩ, и че чернокожите мъже, които правят секс с мъже, са подложени на изключителен риск от заразяване със СПИН в САЩ. Как може като обратни хора да твърдим, че работата ни е свършена, когато нещата са такива? Да идентифицираш себе си като обратен означава да разпознаваш онази част от LGBT-историята, която беше прикрита по време на кампанията за равенство в брака.

Романът ви успява да поддържа в напрежение желанието за наложителен радикализъм, но заедно с това и дълбоко затрогващите, изтощени думи, изказани от Митко: „Искам да водя нормален живот“.

Мисля, че това е вярно и за много от нас като личности. Това разделение е съществувало в LGBT-движението от самото му начало. От една страна са хората, които казват „Ние сме същите като вас, любовта си е любов, ние изобщо не сме различни“. А от другата са онези, които казват, „Не, ние сме доста по-различни от вас, имаме отделни начини на живот, общност и изразяване, които са ценни сами по себе си“. Тази разлика, между желанието да бъдеш асимилиран и онова да утвърдиш като общоприета една радикална различност, е причина за вътрешно разцепление у много обратни хора. Това е онзи вид енергия на противоположността, която може да бъде много продуктивна когато става дума за произведения на изкуството или за живота като произведение на изкуството. В политиката тя се поддържа много по-трудно. В изкуството аз не изпитвам нужда да разрешавам този вид противоречие, то изглежда силно вдъхновяващо. В политически план също не ми се струва необходимо да го разрешавам, достатъчно ми е просто да заявя политическа позиция, която позволява възможно най-голямото разнообразие от начини на живот, които да бъдат приети като легитимни – ето това според мен би трябвало да означава всяко политическо движение.

Бях затрогнат от съпоставянето в романа на две различни сцени – от една страна щастливата, почти райска сцена, представяща баща и малко момиченце близо до някакъв водопад, редом със спомена за момента, в който разказвачът е отхвърлен от баща си. В последната част наблюдаваме малкото момченце, уверено в любовта и одобрението на възрастните. Заедно с това обаче витае и усещането, че обратните деца са изключени от всичко това още преди да са разбрали защо – мисля си за това как Митко „приема собственото си право на известна част от добротата на света, колкото и ясно тя да му е била отказана“.

Това ми се струва правдоподобно. Че почти всички обратни деца израстват в обкръжение, в което моделът на нормален живот, който им се представя, не е техен собствен образ. Не искам да кажа, че това е задължително някакъв вид травматично достигане на индивидуалността, но вярвам, че то е нещо отчетливо, един вид постоянно различие. Изобщо не симпатизирам на есенциалистки идеи за това какво по неизбежност е свързано с факта, че някой мъж прави секс с друг, или жена с жена. Но въпреки това бих се осмелил да твърдя, че всички обратни хора преминават през един вид достигане на индивидуалност, което не е безпроблемно. Може би никое достигане на индивидуалността не е безпроблемно – психоаналитичните модели подсказват, че това е така – но може би този вид [обратният] е маркиран от много специфични трудности. Това е причината, поради която смятам, че гейството като идентичност е нещо по-продължително от условията на едно определено потисничество. Но може би един писател, седнал в кабинета си и въобразяващ си разни неща, не е точно най-добрият източник за намиране на отговори на подобни въпроси. […]

Гарт Грийнуел е американски поет, писател и литературен критик. Дебютният му роман „Каквото ти принадлежи“ (2016), в който се преработват преживяванията му в България по времето, когато е живял там като стипендиант на Писателската работилница към университета в Айова, е наречен „първият страхотен роман за 2016“ от авторитетното американско издание Publishers Weekly. Преди това Грийнуел е публикувал различни кратки текстове в списания като The Paris Review, The New Yorker и The Atlantic.

Коментари (1)

- 17-11-2016|Златко

И гледай само какви ценностно-показателни реакции предизвиква горният текст по нашенския Фейсбук:

Бинка Пеева За Ренесенса да помислим… Когато политиката всъщност ПРИНАДЛЕЖИ на папата… И васалите му, да. Та какво е изкуството тогава??? Аполитично? Шегувате се

Zlatko Enev Ми той не казва, че изкуството трябва да е аполитично. Просто не иска да го прави политическо…

Zlatko Enev Просто защото нещата на тоя свят не са осъдени на закотвяне единствено при полярните противоположности (макар и това да не е съвсем очевидно в места като България, предполагам)…

Бинка Пеева Трябва-не трябва… Какво е възможно? Какво в действителност се случва?!

Zlatko Enev Ми Доналд Тръмп, какво?

Бинка Пеева Не бих се намесила, ако не ме подразни интелектуалщината без интелектуалност

Zlatko Enev Jedem das Seine…

Zlatko Enev Обичам раздразнените хора, те ми показват как изглеждам сам отстрани…

Бинка Пеева Дори не ме интересува отношението му към „консервативните ценности“, а само към общата отбрана

Zlatko Enev Ценно, ценно…

Zlatko Enev Да превключим на по-нашенска вълна тогава (понеже ми стана интересно, позагледах се малко по стената ви):

Коалиционна песен:

Хор на ДСБ-мъже: Бай, бай, Хуй

Хор на ГЕРБ-жени: Бай, бай, Хепинес

Хор на РБ-смесен: Хелоу, лоунлинес

Борисов соло: Ай тинк айм гона дай.

Zlatko Enev Така вече е някак по-добре, по-познатичко, нали?

Бинка Пеева Умалителното подсказва снизхождение. Не се нуждая от ничие снизхождение. Лека нощ.

Глобалният Тръмпизъм

Автор(и): Марк Блит

Защо победата на Тръмп е била подготвяна в продължение на 30 години и защо тя няма да спре дотук?

Победата на Тръмп беше предсказуема и дори предсказана, но не чрез вглеждане в социологическите проучвания. Тези проучвания напоследък изгубиха доверие, след като не успяха да предскажат победата на Консервативната партия на Дейвид Камерън във всеобщите британски избори, след това Брекзита, а сега и победата на Доналд Тръмп. Може да се спори какви точно са грешките в използваните методи, но в по-фундаментален план онова, което тези проучвания вършат, е да разглеждат изследваните феномени като изолирани събития, докато всъщност те са продукт на един общ набор от причини, които са ги подготвяли в продължение на 30 години.

Всъщност тук трябва да се разгледат два различни аспекта на въпроса. Първият от тях е известен като „Проблем на Галтон„, по името на Сър Френсис Галтон, изобретателят на голяма част от съвременната статистика. Проблемът на Галтон се състои в това, че, когато разглеждаме два случая като независими едни от други – например Брекзита и изборите в САЩ – всъщност те могат и да не бъдат независими. Между случаите може да има определени връзки – да вземам като пример факта, че Найджъл Фарадж, един от идеолозите на Брекзита, е участвал в предизборни митинги на Тръмп – и че налице могат да се окажат доста по-фини ефекти на взаимозависимост, когато информация от единия случай „заразява“ другия и по такъв начин променя динамиката на цялата система. Дали няма да се окаже, че в световната икономика е налице един по-висок набор от движещи причини, тласкащи света в посока, в която Тръмп е само част от една по-глобална структура от събития?

Нека да разгледаме факта, че понастоящем в развития свят са налице множество Тръмповци, както отляво, така и отдясно. От една страна, надигащи се крайнодесни партии подкопават избирателните дялове на традиционните центристки партии из цяла Европа. Например Партията на фините [Finns Party] е втората по големина партия във финландския парламент. В Швеция, Партията на шведските демократи е трета по големина в парламента. В Унгария политическата партия на премиер-министъра Виктор Орбан, Фидес, управлява страната след спечелването на два последователни избора. Междувременно във Франция най-популярната политическа партия е Националният фронт, за който, според всички игрови сценарии с изключение на един (каквато и да е стойността на подобни упражнения) – се очаква да спечели първия рунд от президентските избори в страната през 2017. Но дори и ако всички останали политически партии се обединят, за да не позволят на Националния фронт да спечели и втория рунд, то това едва ли ще бъде победа за демокрацията. И дори в европейския бастион на стабилността, Германия, новопоявилата се партия Алтернатива за Германия спечели надпреварата с Християндемократическия съюз на канцлерката Ангела Меркел в собствения ѝ заден двор.

Но този феномен има и лява версия. Помислете например за Шотландската национална партия (името вече подсказва всичко), която на практика унищожи всички останали партии в Шотландия, или за Подемос в Испания, която спечели 69 от 350 места в испанския парламент. Левичарската Сириза управлява Гърция, макар и под ръководството на Тройката – а германската Die Linke [Лявата] е пореден сифон за избирателния дял на някога доминиращата Социалдемократическа партия, който и без това се е свил до крайна степен.

Тези партии разбира се имат много различни политически позиции. Новата десница предпочита местните населения пред имигрантите и има, в най-добрия случай, доста инцидентна връзка с либералното разбиране за човешки права. Новата левица, напротив, предпочита преразпределението от горе до долу и инклузивни, вместо ексклузивни, политики на растеж.[161] Но всъщност те имат много повече общи черти, отколкото си мислим. Всички те са за социална държава (поне за някои хора), антиглобализация и, което е по-интересно, за силна държава изобщо, както и – макар и отдясно да го казват само под сурдинка – против големия финансов капитал. За да разберем защо е така, необходимо е да разгледаме втория от двата споменати по-горе аспекта на проблема.

В края на Втората световна война Съединените щати и съюзниците им решават, че постоянната масова безработица е екзистенциална заплаха за капитализма и трябва да бъде избегната на всяка цена. В отговор на това правителствата навсякъде превръщат пълната заетост в основен императив на икономическите си политики – целта е безработицата да се сведе и поддържа до нивото на не повече от четири процента. Проблемът с тези политики в дългосрочен план е, че целевото преследване на само една променлива в икономическия спектър подкопава собствената ѝ стойност – един феномен, познат под името „Закон на Гудхарт„[162].

Дълго време преди Чарлз Гудхарт, един друг икономист на име Михал Калецки вече е формулирал това. През 1943 той изказва тезата, че щом само правителството започне да поддържа пълна заетост в дългосрочен план, то по принцип прави безплатно за трудовата сила да се премества от едно на друго работно място. Заплатите в един такъв свят ще трябва да се повишават непрестанно, за да могат да поддържат заетостта и единственият начин, по който бизнесите могат да се пригодят към това е като непрекъснато повишават цените. Този механизъм, наречен инфлация на издръжките [cost-push inflation], при която заплатите и цените се повишават взаимно, се появява през 1970-те и съвпада с края на Бретън-Уудския режим, който, заедно с последвалите го петролни шокове, довежда до висока инфлация в богатите западни страни. Накратко, системата подкопава самата себе си, както са предсказали както Калецки, така и Гудхарт. И колкото повече страните се опитват да поддържат постоянна заетост, толкова повече се повишава инфлацията, толкова повече спадат печалбите. 1970-те години се превръщат в един вид „рай на длъжниците“. С повишаването на инфлацията дълговете падат в реална стойност, а делът на трудовите разходи в националния доход достига рекордни височини. В същото време фирмените печалби си остават ниски, при това силно подкопавани от инфлацията. Професионалните съюзи са много силни, а неравенството в обществата се понижава.

Но ако да бъдеш длъжник по това време е много добре, за кредиторите то е много лошо. Инфлацията действа като допълнителен данък върху възвращаемостта на капитала и заемите. Ето защо не е за учудване, че в същото време работодателите и кредиторите се мобилизират и подпомагат появата на своеобразна пазарна революция, която променя основната насока в правителствените политики на повечето развити страни. Вместо поддържането на пълна заетост, тук основната цел се постулира като ценова стабилност, което означава сдържане на инфлацията, възстановяване стойността на заемите и дисциплиниране на работната сила чрез заплаха от безработица. И това функционира. Новият световен ред получава названието неолиберализъм.

В хода на следващите тридесет години светът постепенно е трансформиран от рай на длъжниците в рай на кредиторите. Делът на капитала в националния доход се повишава до рекордни височини, докато делът на труда спада, а нивото на заплатите стагнира. Производителността се повишава, но печалбите остават почти изцяло при капитала. Професионалните съюзи са до голяма степен смазани и възможностите за повишаване на заплатите са сведени до минимум поради двойния шок на ограничителното законодателство и глобализацията на производството. Националните парламенти постепенно се превръщат в говорилни [talking shops], докато централните банки и политиците-технократи изземат контрола над икономиката от ръцете на избраните политически представители.

Но законът на Гудхард разбира се не изчезва с това. По същия начин, по който целевото поддържане на пълна заетост е подкопало самото себе си, така и борбата срещу инфлацията в края на краищата започва да върши същото.

Нека разгледаме настоящата ситуация. От 2008 насам главните централни банки по света са налели поне 12 билиона долара[163] в глобалната икономика и резултатът от това е, че почти никъде няма сериозна инфлация. Почти една четвърт от европейските държавни облигации имат негативна възвръщаемост. Едва ли е за учудване, че лихвените проценти са рекордно ниски и, ако Европейската централна банка не би изкупувала редовно активи в Еврозоната, то би се стигнало до системна дефлация. Накратко, може би сме създали свят, в който дефлацията, а не инфлацията, е новата нормалност, а от това следват сериозни политически последици, което ни довежда обратно до Доналд Тръмп.

В един свят на системна борба срещу инфлацията кредитите стават много евтини, а частният сектор експандира чрез дългове [lever up] – при това масивно – като само в САЩ пост-кризисните дългове на домакинствата [household debt] възлизат на космическата сума от 12.25 билиона долара. И ситуацията е много подобна по целия свят. Получателите на заплати в наше време имат прекалено много дългове – и това в икономическа среда, в която заплатите не могат да нарастват достатъчно бързо, за да погасят тези дългове. А междувременно, при реална дефлация се случва точно обратното на онова, което се случва при инфлация – стойността на дълговете нараства, докато способността те да се изплащат намалява.

Разглеждайки ситуацията по този начин, ние виждаме, че на практика властовите отношения между кредитори и длъжници се преобръщат. Антиинфлационният режим от последните 30 години е подкопал самия себе си – нещо, което би могло да се нарече „отмъщението на Гудхарт“. В този свят възвращаемостта се компресира и кредиторите се безпокоят за доходите си, изисквайки изплащане на дълговете на всяка цена. В макроикономически план това прави ситуацията още по-тежка: длъжниците не могат да плащат. В политически план обаче – и това е далеч по-важно – то дава власт на длъжниците, тъй като те не могат да плащат, няма да плащат, но въпреки това имат право да гласуват.

Традиционните ляво- и десноцентристки партии, строителите на този антиинфлационен ред, започват да губят позиции в такъв свят, защото биват коректно идентифицирани от длъжниците като политическите опори на онези, които изискват разплащане на дълговете в една вече неравностойна система, както и от всички хора с най-малко активи. Това пък с неизбежност води до появата на „анти-кредиторски“ и „про-длъжници“ коалиции на изчакването, които са узрели за падане в ръцете на бунтовници от ляво и дясно – което пък е именно онова, което се случва в момента.

Накратко, за да разберем защо се стигна до избора на Доналд Тръмп, ние трябва да се вслушаме в трУмпетите, които звучат навсякъде във високо задлъжнели западни страни, както и в хората, които гласуват за тях.

Глобалният бунт срещу елитите е задвижван не просто от омраза или расизъм. Той е задвижван от самата световна икономика. Това е глобален феномен, който маркира едно нещо преди всички останали:

Ерата на неолиберализма е приключила. Ерата на неонационализма едва-що започва.

Марк Блит е политически икономист, чиито изследвания са съсредоточени в областта на несигурността, случайността и начините, по които те въздействат върху комплексни системи, особено икономическите системи, и защо хората продължават да вярват в глупави икономически идеи въпреки факта, че са налице изобилни свидетелства, които ги опровергават. Той е автор на няколко книги, сред които Great Transformations: Economic Ideas and Institutional Change in the Twentieth Century (Cambridge: Cambridge University Press 2002), Austerity: The History of a Dangerous Idea (Oxford University Press 2013), и The Future of the Euro (with Matthias Matthijs) (Oxford University Press 2015).

Коментари (9)

- 20-11-2016|Кунев

Вярно е, че ерата на „нео“либерализма залязва. Но идва не ерата на „нео“нацизма, а на естествената и разумна справедливост.

- 20-11-2016|Златко

Четете по-внимателно, драги. Какъв неонацизъм?

- 21-11-2016|Гост

НЕ съм специалист по икономика и може би затова тази статия много ми допадна. Браво и благодаря за превода и възможността за една по-различна гледна точка към случващото се, различна от масовата либерална истерия от загубата в сащ. Спокоен и струва ми се смислен анализ на една от причините. другата статия на Агов също беше доста уравновесена и интересна въпреки стряскащото начало за „съжалението,“ че ХКлинтън не била пробила стъкления таван. И най-вече заключението, че вероятно дяволът няма да се окаже тлокова челрен. Поздрав!

- 21-11-2016|Златко

Ами, вижте, нека да не си играем на Касандра, но според мен хората, които не очакват нищо добро (или просто нищо) от Тръмп, са много по-добре подготвени за непосредственото бъдеще от ония, които виждат в него някаква надежда за „положителни промени“ в световния ред. Нито търговските войни, нито омразата срещу чужденците и различните, нито андрешковското хитруване (Тръмп не е плащал данъци от много години насам – и обикновените американци гледат и се учат от него) са водили до нещо добро някога в световната история. Разбирам, че унижените и отчаяните на тоя свят са готови да се хванат за всяка сламка, която им обещае някакво спасение, но самият аз предпочитам да гледам с отворени очи към бъдещето.

Никакъв Тръмп няма да ви помогне, това може да го направи единствено Неволята.

Ако изобщо има на кого да помага, разбира се. Защото, простете ми, но самият аз не мога да се отърва от тегобното усещане, че вие просто сте престанали да съществувате. Поне от момента, в който сте се отказали от мисълта, че за вас и подобните ви има някакво бъдеще на европейския и световен трудов пазар.

Некадърници от всички страни, обединявайте се!

- 21-11-2016|Гост

mobile.nytimes.com/2016/11/20/opinion/su…%2F%2Fm.facebook.com

един много интересен анализ Ви изпращам. води се за либерален.

- 21-11-2016|Златко
Води се за либерален…

И какво точно е посланието на този текст? Какво разбирате от него, какво ви казва той? Обяснете ни нещо, покажете ни, че в главата ви има машинка, която е способна и на нещо повече от празно цитатничене.

Слушам ви, господин Госте…

- 21-11-2016|Благо

Не разбирам съвсем опиянението, което завладя толкова мои сънародници, предизвикано от смешната теза, че либералните ценности са в криза. Онова, което се вижда с просто око, е, че хората, страхуващи се да поемат отговорност за собствените си животи, стават все по-вресливи докато за кой ли път се вживяват в унизителната роля на нечии жертви. Чудех се как е възможно да изпитваме злорадо задоволство при мисълта, че в бъдеще е възможно отново да се върнем към затвореността и отхвърлянето, но скоро „прозрях“ очевидното – много по-лесно е да приемеш, че другите не те допускат и ти си оставаш неоценен, но пък дълбоко убеден в собствените си качества(каквито вероятно нямаш или ги надценяваш), от колкото да признаеш пред себе си, че всъщност няма какво ценно да предложиш. Така че, Златко, не си прав, ние съществуваме, просто предпочитаме да го пазим в тайна… Либерализмът се основава на уважението към уникалното и различното, как тогава ще го приемат хора, отдадени на груповото въодушевление, предизвикано от възхвалата на безличното и баналното…?

Относно посочения по-горе псевдолиберален анализ, ще кажа само едно – това е поредното досто тенденциозно писание, което уж говори за индивидуалната идентичност, но всъщност става дума отново за колективно етикиране, но на по-различно ниво. Както казва в чудесното интервю Гарт Грийнуел, тези етикети никога не отчитат нюансите, т. е. те пренебрегват по опасно заблуждаващ начин истински индивидуалното и различното.

- 21-11-2016|Благо

Само да допълня – моята индивидуална идентичност не започва с това, че съм българи, тя свършва там…

- 21-11-2016|Златко

Благодаря, Благо, радвам се истински, че от време на време тук се обаждат и хора като теб.

Защо Дилън?

Автор(и): Владимир Левчев

The Тimes Тhey Are A-Changin… Менят се времената. Боб Дилън стана Нобелов лауреат за литература. Това безспорно е една плесница на академичния (ако не на обществения) вкус. Нобеловият комитет направи прекрасен подарък на контракултурата – макар и в един вече музеен вариант.

В дома му в Ню Йорк, през декември 1994, на моя въпрос дали поезията не се превръща все повече в камерно изкуство, Алън Гинзбърг ми каза: „Писаната академична поезия е камерно изкуство, но има и друг вид поезия, която има огромна аудитория и която може да промени света, както направиха „Бийтълс“ и Дилън. Стиховете в рокендрола допринесоха повече за промяната на бюрократичния марксизъм, отколкото цялото оръжие по света. Камерно изкуство може да се нарече академичната поезия, както и определен вид от тази съвременна поезия, която е трудна за разбиране, но която в бъдеще ще бъде много по-популярна. В наши дни няма много интересна такава поезия, въпреки че Аполинер и Арто са постигнали огромно влияние чрез своите имитатори, сред които съм и аз. Не забравяй, че Сафо е пяла така, както Боб Дилън; и Омир е пял. Тяхната поезия не е била писана.“ (Интервюто ми с него е публикувано в книгата с поезията на Алън Гинзбърг „Вой“ на ИК „Колибри“, 2009.)

Гинзбърг определено смяташе Боб Дилън за поет, а не само за певец. Той казва, че плакал, когато чул „Страшен дъжд ще падне“ („Hard Rain’s Gonna Fall“). Впрочем, още от 70-те години Дилън e включван в някои официални антологии на американската поезия, например „The Oхford Book of American Poetry“.

Разбира се, поезията и музиката имат общ корен. Дори на сръбски (и на македонски) стихотворение е песма (песна). Етимологически думата лирика произлиза от лира. Има и епически песни, а също и в древната драма има хор. Самата структура на поезията е музикална. Визуалните изкуства са пространствени изкуства, а поезията и музиката са темпорални. Те звучат във времето – имат продължителност и ритъм. Робърт Фрост казва, че поезията е това, което се губи при превода. И това е вярно за музикалната поезия. Може да се преведе визуален образ или метафора (освен, ако не съдържа трудна игра на думи), но музиката на поезията, музиката на даден език е непреводима. Тя може само да се имитира на друг език, който звучи различно. Мелодията, от своя страна, не се нуждае от превод и въздейства дори на хора, които не разбират текста на песента. В случая с Боб Дилън, макар че той е по-известен и влиятелен като музикант, думите са водещи в песните му.

Но в цитирания пасаж от интервюто ми с Гинзбърг, той всъщност засяга един не по-малко интересен и важен въпрос – за модернизма. „Високият модернизъм“ от първата половина на ХХ век е интелектуален бунт срещу установените норми в изкуството (реалистичен образ, рима, стандартна метрика). Но Високият модернизъм („Одисей“, „Пустата земя“) е трудноразбираем и елитарен. Бийт и хипи поколенията на 50-те и 60-те, времето на попарта, рокендрола и контракултурата, направиха модернизма популярно изкуство. У.К. Уилямс, Езра Паунд, както Аполинер и Арто, са предвестници и учители на бийт поетите. Но бийт поезията ползва уличен език и е напълно достъпна за всеки.

Гинзбърг, заедно с Боб Дилън, остава в центъра на поколението на 60-те. Те са икони на Революцията на цветята и Антивоенното движение. Това е една втора вълна на модернизма, която превръща авангарда от първата половина на миналия век в популярна култура.

Бохемският живот на определена група интелектуалци от 20-те, описан от Хемингуей в „И слънце изгрява“ и по-късно в мемоара му „Безкраен празник“, екстравагантните партита на Джей Гетсби от „джазовата епоха“, описана от Фицджералд, стават начин на живот на милиони младежи от хипи поколението. Мнозина от „бейбибумърите“, които завладяха света на бизнеса и политиката през 80-те и 90-те, са били хипита като младежи.

Може би наградата за Дилън е закъсняла с половин век, защото контракултурата на 60-те вече е в музеите. И попартът стана класика. Появи се и такова обяснение за Нобеловата награда – че остарели бивши хипари от Нобеловия комитет страдат от носталгия по своята младост. Но това е само в рамките на шегата.

Аз бих се радвал, ако Гинзбърг беше получил Нобеловата награда, докато беше жив. Мнозина сигурно приемат като възмутителна шега, че не Филип Рот, да кажем, а Боб Дилън получава Нобелова награда като американски писател. Но много други големи световни писатели не са получили Нобеловата награда: Толстой, Пруст, Джойс, Набоков, Борхес.

„Вой“ на Гинзбърг за 50-те години на миналия век, за втората вълна на модернизма е това, което е „Пустата Земя“ на Елиът за първата вълна на модернизма, за 20-те. Интересно и може би симптоматично е, че след Елиът през 1948 г., макар и не Гинзбърг, а Дилън – легенда на контракултурата от 60-те, на втората вълна на модернизма – се оказва следващият американски поет, взел Нобелова награда.

В известен смисъл, Нобелът за Дилън, както и за Алексиевич миналата година, е политически. Но Нобеловата награда винаги е била политическа. Солженицин и Бродски бяха толкова неприемливи отсам Желязната завеса, колкото днес в посткомунистическа Русия е Алексиевич. Смяташе се, че Маркес, а не Борхес е взел наградата, защото Борхес е твърде десен за вкуса на Нобеловия комитет, а Маркес беше ляв. И Нобеловата награда за литература на Чърчил след Втората световна война – през 1953 г., когато той е министър-председател, изглежда като политически избор.

Но за какво се дава Нобеловата награда? Едно правило, възприето от Шведската академия, е, че кандидатът трябва да е допринесъл за „най-голяма облага на човечеството“, а специално за литературата – за произведение с идеалистична насоченост. Такава е била волята на Нобел, изобретателя на динамита. Но какво всъщност е имал предвид той под „идеалистична насоченост“? През годините Шведската академия, изглежда, се е опитвала по един или друг начин да прочете този завет на Нобел.

Културното значение на Боб Дилън като бард, като пеещ поет, повлиял културно не само своето поколение, но и следващите, е неоспоримо. Според Академията, г-н Дилън е „създал нов поетически израз в рамките на голямата американска песенна традиция“.

Наистина, песните на Боб Дилън комбинират по революционен начин и превръщат в органично цяло фолк музиката и сюрреализма, високия модернизъм и комерсиалната попкултура. (Която всъщност по време на контракултурата не беше толкова комерсиална.)

Дилън отдавна е превеждан като поет и в България. Контракултурата на 60-те има странни отношения с комунизма. Младежите-бунтари от 60-те бяха левичари, но брежневските комунисти ужасно се плашеха от западните левичари и тяхната „упадъчна“ контракултура. Така и ранните модернисти в Русия подкрепяха революцията, но бяха отхвърлени и преследвани от Сталин. Това, което се наричаше „ляво“ у нас при комунизма, беше всъщност дясно, консервативно. „Консервативно“ означава придържане към традицията, общоприетите норми и догми. Комунистическият политически естаблишмент се придържаше към догмите на своята идеология и пазеше с желязна ръка властта си на нова „работническо-селска“ аристокрация. Това е точно обратното на западното левичарство. Светът отсам Желязната завеса беше огледален образ на света оттатък, затова и ляво, и дясно бяха сменили местата си. Така донякъде е и до днес.

Леда Милева е първият преводач на Боб Дилън у нас. Ето два куплета от нейния превод на A „Hard Rain’s A-Gonna Fall“ („Страшен дъжд ще падне“):

Кажи, къде беше, момче синеоко,

кажи, къде беше, сине любим?

Бях, майко, край пет планини,

в дим обвити,

вървях и се влачих

по пътища криви,

шест тъжни гори прекосих

мълчаливо,

до седем замрели морета

достигнах,

осем хиляди мили

през гробища бродих

и знам, че страшен, страшен, страшен,

и знам, че страшен дъжд ще падне.

Какво видя там, момче синеоко,

кажи ми, какво видя, сине любим?

Видях младенец посред

глутница вълци,

видях път широк -

запустял и безлюден,

видях кръв да капе

от черни клонаци,

видях много хора

с топори кървящи

и стълбища бели

под мътна вода,

видях мъже яки,

но с езици откъснати,

видях как деца носят

пушки и саби

и знам, че страшен, страшен, страшен,

и знам, че страшен дъжд ще падне.

Ето и два куплета и половина от дългата монотонна песен (но кратка странна поема) „Desolation Road“ в превод на Теменуга Маринова:

Улица „Пустота“

Картички с бесилката продават.

С кафяви паспорти сноват.

Моряци в салона за разкрасяване.

Циркът е в града.

Ето, задава се комисарят-слепец.

В транс го намерили, вързан

с едната ръка за въжеиграча с въже.

Другата – в панталона му мърда.

Моралният взвод е неуморим.

Трябва да пазят реда,

докато Лейди и аз тази нощ ги следим

от улица „Пустота“.

Слава на римските легиони. На път

Нептун ги закриля. Прекрасен

тръгва „Титаник“. Всички крещят:

„Ти на чия страна си?“

Езра Паунд се бие със Елиът

на капитанския мостик.

Певци на калипсо встрани им се смеят

и цветя рибарите носят

там, между морски прозорци,

русалки сред кротка вода

се реят и никой не мисли изобщо

за улица „Пустота“.

Да, получих писмото ти вчера,

когато и бравата превъртя.

Туй, че питаш как съм, не е ли

някакъв вид шега…

Наградата на Боб Дилън ме радва със своята провокативност. Радва ме като плесница на академичния вкус. (Макар и с 50 години закъснение.) Плесница на академичното „постмодерно“, което отдавна вече е старомодно и скучно. Комерсиалното изкуство винаги е имало лошата репутация на „ниско“ изкуство или не-изкуство. Но мисля, че академизирането е не по-малка заплаха за изкуството от неговото комерсиализиране. Според постмодернистите, изкуството е игра. Академизираната игра е умъртвяване на изкуството. Контракултурата, от своя страна, поне във варианта ѝ от 60-те, не е липса на култура (някаква чалга за консумация с кебапчета), а противопоставяне на официално приетата „висока“ култура.

Дейвид Хайду, музикален критик за „Нейшън“, казва за творчеството на Дилън: „Литература е, но е и музика, то е представление, изкуство е, но е също и силно комерсиално. Старите категории за високо и ниско се сриват от дълго време, но сега това бе заявено официално.“

Владимир Левчев е български поет и писател, автор на множество книги, между които: „Любовни писма до свободата. Роман“ (1998), „Бог е любов в приятелството, традицията и секса“ (2001), „Небесни балкани“ (2001), „Балканският принц“ (2001), „Архитектура на промените. Формални стихове“ (2003).

Коментари (2)

- 03-11-2016|Красимира Малашевска

цитат: „Това безспорно е една плесница на академичния (ако не на обществения) вкус.“ „На“ или „за“ академичния вкус, драги г-н Левчев, Владимир? Не ми стана никак ясно. Много съм ти ядосана, затуй ще спра за момент – да те попитам: Как си иначе? До скоро.

- 06-11-2016|Надежда Александрова

Споделям мнението на Вл.Левчев за Нобеловата награда на Дилън и мисленето му за поезията‘

Защо, наистина?

Автор(и): Стоян Гяуров

Във в. „Култура“ (21 октомври, 2016,) е публикувана статия от Владимир Левчев, в която той възторжено приветства отличаването на Боб Дилън с Нобелова награда за литература. Това е най-аргументираният и сериозен текст по темата в българските медии (http://www.kultura.bg/bg/article/view/25241). За съжаление не останах убеден от аргументите на Левчев, които той развива в своята статия, озаглавена „Защо Дилън?“.

Защо, наистина? „Менят се времената“ е обяснението на Левчев, допълнено със задоволство от тази „плесница за академичния вкус“. Плесницата щеше да бъде страшна – също като легендарния дъжд, – но преди петдесет години. Боб Дилън отдавна вече е президент, император, пантократор на академията, на всички академии. Чудно ли е, че колегите му от Стокхолм решиха да го въздигнат? В действителност това решение издава безотговорност, инсценирана като дързък скок в бъдещето, след което човек се пита: а какво ли ще ни поднесат догодина?

Щеше ли Дилън да получи Нобела, ако не беше така популярен? Не, разбира се. Но със своята популярност той задушава и литературата, и Нобела и себе си като поет. Не бих имал никакви възражения, ако този късмет се бе паднал например на Ленард Коен. Само че Коен е от друг калибър, а и текстовете (и музиката) му не могат да се мерят с тези на Дилън. Сега поетът Боб Дилън ще излезе на преден план за няколко седмици, след което нобелистът ще отстъпи в сянката на музиканта Боб Дилън, високата награда ще се прибави към поредицата от други престижни награди, с които е бил отличен през своята дълга кариера, а феновете му както досега, така и занапред ще продължат да славят певеца, а не поета Дилън. Стокхолм премира една звезда, а не литературата, сякаш с потайната надежда да чопне нещо от нейния ореол.

От много места се чува, че със своето решение Шведската академия разширявала полето на литературата. Вярно е, и това не е някакъв оригинален жест; разшири го дотолкова, че то, полето, се губи вече от полезрението ни. (Какво е литература, къде започва и къде свършва, може би дори – какво е изкуство, е стар спор, в който тук не му е мястото да навлизам). Не този жест обаче има нужда от насърчаване, а тъкмо литературата, книгата, четенето, това залиняващо умение и удоволствие. В този смисъл Дилън не беше верният адресат. Още повече, че той няма нужда от подобно насърчение, от още една награда, от още един милион долара. И го показва с арогантното си мълчание. Или пък е решил да последва примера на Сартр и да откаже Нобеловото отличие? Може да си го позволи – и неговите фенове пак ще скандират осанна.

Дилън бе сравнен дори с Омир, защото последният декламирал, подрънквайки на лирата си. Така е било по Омирово време, но това че днес Дилън прави същото, подрънквайки на китара, не означава нито, че е Омир, нито че поезията изисква съпровод. Левчев напомня известните думи на Робърт Фрост, че поезията е това, което се губи в превода. Изкушавам се да добавя, че когато тя се съпровожда от музика, поезията е онова, което се губи в музиката.

Не ме убеждава и аргументът на Левчев за близостта между поезия и музика, между лирата и поезията. Не защото не е верен, а защото размива границите между жанровете и подтиква към еретични помисли, разширяващи още повече полето на абсурда: защо не например (фантазирам за момент) Нобел за металурга, произвел бронза за някой забележителен паметник, защо не награда направо за черната металургия, защо не най-сетне аплодисменти и оглушително „ура“ за хеви метал! Фантазиите настрана: струва ми се, че в тазгодишното решение на Шведската академия може да се разчете и сублимиран порив към доближаване и евентуално интегриране на музиката в статута на Нобеловия комитет, нещо което Нобел е пропуснал; явно не е бил музикален или пък просто е оглушал при някой взрив, докато си е играел с динамит.

Боб Дилън има чудесни стихотворения (Desolation Row или Visions of Joanna са мои любими), които могат спокойно да бъдат четени без съпровод. И все пак това не променя факта, че поезията на Дилън живее в своята музикална рамка, че нейният Sitz im Leben е музиката.

Стоян Гяуров е журналист и преводач, роден през 1950 в Хасково. Завършва английска филология в Софийския университет, след което работи в държавното радио. От 1990 до 2012 е редактор в радио „Дойче Веле“, Бон. Превел е книгите: „Светът на късната античност“ от Питър Браун, „Невинни ръце“ от Александър Демант, „Мойсей Египтянина“ от Ян Асман, „Бъдещето на класическото“ от Салваторе Сетис, „Фараонът Пруст“ от Михаел Маар. Автор е на есеистичния сборник „Платон, прасето и последният буржоа“ (изд. „Ерго“, София 2013).

Битката за българското дясно

Автор(и): Марио Игнатов

Поглеждайки към президентската надпревара в България, бях озадачен от двоичния код ляво-дясно, отвъд който не успях да прозра някакви значителни разлики между претендентите за поста. Предполагам, че и изтощеният български електорат е изправен пред същата загадка. Какво се крие зад дихотомията ляво-дясно в конкретния случай?

В по-улегналите демокрации политическият живот е разделен между два основни лагера, за които напоследък отново бихме могли да използваме термините „ляво“ и „дясно“. Ограниченото място тук, както и нивото на информираност на читателите, налага да спестим теоретичните препратки към тези понятия.

В България, наследницата на БКП бързо окупира лявото крило на политическия терен. Единственото обещание за истинска левица – оглавяващият старата Социалдемократическа партия д-р Петър Дертлиев, който беше може би най-ярката личност на прехода – беше пожертвано в едно долнокачествено представление в Народното събрание при избора на първия демократичен президент. Това се случи заради страха на БСП от отлива на членска маса към социалдемократите. Така станахме свидетели на една двойна перверзия: ретроградната като минало, светоглед и организационна култура БСП неусетно се сроди с европейските социалисти и социалдемократи на Франсоа Митеран и Вили Бранд, като в същото време налагането на общоприетия тогава икономически и политически модел – пазарно стопанство и многопартийна демокрация – се падна на същия елит, който в продължение на 45 години се беше опитвал и провалил в прилагането на практика на леви идеи. Както твърди покаялият се подранил вестител на края на историята Франсис Фукуяма, повелята на деня пред младите източноевропейски демокрации тогава била „Приватизация, приватизация, приватизация!“ вместо много по-логичното от сегашна гледна точка „Правова държава, правова държава, правова държава!“ По този начин става една подмяна на имена и размиване на понятия, при които да се разделят на леви и десни партии и избиратели в българските условия изглежда напълно абсурдно и, както много други неща от времето на „Криворазбраната цивилизация“ на Добри Войников до наши дни, дори малко комично. Странното е, че маршировката под команда „Леви, десни!“ продължава вече над четвърт век и се поддържа с почти същия плам в медийния наратив и дискурса на политиците. Интересно и също съвсем в духа на българския деветнадесети век е, че старото разделение по отношение на Русия намира нов израз сега в противопоставянето между леви и десни. Затова да се наричаш десен днес в България е синоним на начетеност, отвореност към света (разбирай Запада) и градски произход и манталитет. В този смисъл, стремежът на един от кандидатите да бъде представител на автентичната десница явно цели да мобилизира твърдото избирателно ядро, което при една ниска активност би осигурило в най-благоприятния сценарий четвъртото място.

Да допуснем, че всички кандидат-президенти влизат в състезанието, за да спечелят, а дясното е престижно, прозападно, образовано, градско. Дори красиво и умно, ако прибегнем до протестърския лексикон. Проблемът е, че то би намерило подкрепа единствено сред доста тесен кръг избиратели, което автоматически обрича кандидата на т. нар. автентично дясно на отпадане в първия тур. Защото дясното у нас се свързва с партии, личности и политики, загубили доста от примамливия блясък на Запада и корекомското благоухание на капитализма. Защото е трудно да се отговори еднозначно на въпросите дясно ли беше правителството на Виденов, което внесе официалната кандидатура на България за членство в ЕС; десен ли беше президентът Първанов, по време на чийто мандат България се присъедини към НАТО; и десен ли беше Станишев, при чието управление страната влезе в Европейския съюз? Ляв или десен е Бойко Борисов? В глобален план, след края на Студената война, дясното изглеждаше безалтернативно. Неолибералният икономически порядък, олицетворяван от МВФ и Световната банка и налаган на страните в преход под формата на т.нар. Вашингтонски консенсус, нямаше конкуренция. Дясната хунта на ген. Пиночет в Чили, ръководена от предписанията на десния икономист Милтън Фридмън, имаше симпатиите и на българската новородена десница. Другият доловим лайтмотив в кампанията на единия от кандидатите на българската десница, справедливостта, подозрително напомня първата реч на консервативния британски премиер Тереза Мей, в която се говореше не за дясното, а за „страна, която работи за всички“. Как обаче се съчетават справедливостта и десницата, остава мистерия, както и превратното тълкуване на думата „меритокрация“?

Дори победата през 1992 г. на Бил Клинтън в САЩ, както и управлението на лейбъристите на Тони Блеър и Гордън Браун между 1997 и 2010 г. във Великобритания не предложиха нищо по-различно от установената след края на 80-те години световна икономическа ортодоксалност. Когато Джордж Буш-младши водеше дебати през 2000-та година с вицепрезидента и кандидат за наследник на Клинтън Ал Гор, американските избиратели изпитваха сериозни затруднения да различат ляво от дясно: вододелът между тях беше станал строго културен.

Този безоблачен неолиберален полярен ден приключи с Голямата рецесия през 2008 г. Нейните последици се усещат все още цели осем години по-късно. Брекзит и реалната вероятност следващият президент на САЩ да се казва Доналд Тръмп също са нейни вторични трусове. Може да се каже, че светът все още не е излязъл от полярната нощ на неолиберализма и дори осемте години на Барак Обама не доведоха до развиделяване. Вероятно най-оптимистичното политическо събитие в пост-рецесионния Запад е избирането на Джереми Корбин за лидер на Лейбъристката партия и донякъде кампанията на Бърни Сандърс за номинацията на Демократическата партия на тазгодишните президентски избори в САЩ. Тези две личности застрашиха установеното след падането на Берлинската стена статукво и най-сигурното доказателство за това е реакцията на т.нар. истеблишмънт или властовия елит, вземайки назаем термина, използван от Чарлз Райт Милз, плюс медиите. Излязоха наяве много нередности в процеса на първичните избори на Демократическата партия, които стесниха до непроходимост пътя на Сандърс към победата. Тези дни кинорежисьорът Кен Лоуч, чийто социално ангажиран филм „Аз, Даниел Блейк“ спечели тазгодишната Златна палма на филмовия фестивал в Кан, обвини не без основание британските медии и особено обществената Би Би Си в тенденциозност по отношение отразяването на дейността на Джереми Корбин.

В заключение, подмятането на понятия като „ляво“ и „дясно“ при тези обстоятелства ми прилича на хвърлената от самолет празна бутилка от Кока-Кола върху бушмените в старата комедия „Боговете сигурно са полудели“ – един артефакт от друг свят, на който могат да се приписват какви ли не значения и употреби, но който в крайна сметка причинява само злини, и следва да бъде унищожен.

Марио Игнатов е политолог и социолог, завършил Университета на Синсинати в САЩ и Женевския университет в Швейцария. Публикувал е книгата „Българските евреи през Втората световна война: мит и действителност“ (2015, на английски), както и статия в „Оксфордски библиографии“ през 2014 г. Преподавал е социология, социално неравенство и политическа социология в САЩ, и е работил като изследовател по научен проект, финансиран от американската National Science Foundation и посветен на расовата сегрегация в САЩ. В момента живее във Великобритания, където ръководи стартъп компания.

Коментари (1)

- 05-11-2016|e-ink

Много обща статия, която преповтаря това и онова, и в крайна сметка не отговаря на заглавието си. Та какво ново научихме за „българското дясно“? Бутилката от Кока-кола трябва да е паднала пред автора.

Имало едно време едно невидимо вълшебство

Автор(и): Златко Енев

Имало едно време едно невидимо вълшебство, дето искало да му покажеш, че го виждаш…

(Понеже ми казваш, че нищо не съм писал за теб…)

Уфф, какво да ти кажа, то само да ставаше по желание. Ми не мога, в момента за нищо не мога да пиша. Може и така да си отиде до края, да не чува дяволът. Мислех даже по едно време да ти напиша нещо като ония приказки, дето ги знае всеки, за взаимното опитомяване и нам кво още, ма навреме се усетих, че от много повтаряне те са се обърнали в най-големия кич на тоя свят… И така си мълча и кръстосвам пръсти в обувките, против уроки, един вид.

Мълча и си трайкам като нарицателния заек в голо поле, откъде ще ме удари някой зъл куршум, все това ми е на ума. Възраст, казват хората. Няма по-голям тиранин от опита житейски на тоя свят. Знам, че няма по-добър начин да поканиш злото от това да му покажеш, че те е страх от него, но въпреки това не мога да се надвия, страх ме е и това си е. Страх ме е, че ще оставя душата си в ръцете ти и след това пара-парче не мога събра, хем да не ми е за пръв път? На твоята възраст всичко е толкова лесно – изпуснеш един влак, качиш се на друг, колко му е, хей, поле широко? А какво прайвам аз, ако ме направиш на парчета, а? Ще мога ли да се изправя отново, ще събера ли душа, ще оцелея ли? Не че си правя илюзии някакви – и да се опъвам, и да не, все тая. Друг шанс едва ли ще ме пресрещне вече, то да бяха само годините, ами характера чворест къде да го крия, какво да правя с него, като прогонвам всичко живо през девет планини, щом само се докосне нещо до мен и се убоде на бодлите, корави и дъъълги, майко мила.

Ти ще си ми късметът, знам, че е така и не се пазаря, не се опитвам да мина тънко, ти не обръщай внимание на перченето ми. Мъча се, разбира се, да кача малко цената си, но това е само така, колкото да се поинатя малко преди да наведа глава и да поема съдбата си, както винаги съм го правил, цял живот. Ти ще си, друга нито искам, нито мога да си представя. Знам, че си подхождаме като орела и щуката, знам, че ще е много трудно докато надвием страховете и несигурностите си – пък и малко ли е работа, я гледай каква планина имаме за повдигане! – но живея с потайната надежда, че именно това, именно огромните различия и неподхождания са единствената гаранция, че нещата помежду ни са истински. Суета на суетите, ма като нищо може и да се окаже накрая истина. Може ли човек да знае? Нищо важно в живота ми не се е случвало по някакви планове, просто не са ми такива звездите, знам ли? И ти се появи така като комета някаква мистериозна, нито съм те търсил, нито съм мислил за нещо такова, що за глупости, цяло поколение ни дели, но, ха, ето – заедно сме, орелът и щуката, напук на всякакви логики и прочие глупости. И, колкото повече време минава, толкова повече започва да ми се струва, че приликите между нас, те са точно онова нещо, дето мъдрецът френски казал, че не се виждат с очите, те само със сърцето ли, с далака ли, как точно беше, можели да се открият и видят? Не че това ме успокоява – сърце заешко трепери и вика, „Стискай се, Златко, не давай по много от себе си, пазари се, оглеждай се, варди се!“ Ей такива неща ми нашепва онова там отвътре и всеки път когато се скараме, по мъничко умирам, всеки път си мисля, че няма да се върнеш повече, че това беше всичко, айде, свърши ваканцията, влизайте всички в час, аз сега да ви кажа на вас, калпазани с калпазани! И после, когато отново ми простиш – отде да те знам защо? – пак умирам, пак няма спасение, пак няма отърване. И след сто години, на сто и петдесет, пак ще треперя и пак ще се страхувам, че ще те изгубя точно когато реша, че щастието, мамка му подла, най-после се е смилило и над мен, най-после ми е пратило онова пристанище сигурно, за което няма душа човешка да не си мечтае. И пак ще треперя, и пак ще очаквам момента, в който вълшебството ще свърши. Не мога другояче, просто не съм от хората, които вярват в щастието.

Ето, това е всичко, което мога да ти напиша в момента. Кисело като лимон излезе, така ми се струва, докато го препрочитам, но друго няма, пък и нали вече те познавам от малко-малко…

Обичам те и вярвам, когато ми казваш същото. Останалото ще го видим, когато му дойде времето.

Или пък не. Каквото – такова!

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (3)

- 06-11-2016|Сесилия Теллалова

Великолепен текст! Роден от сърцето. А то най-добре си знае…

- 17-11-2016|Златко

Не намирам другаде място за тия неща а не ми се иска да се изгубят…

Zlatko Enev Човек може да замръзне в толкова много неподвижни пози – „антикомунист“, „либерал“, „гей-активист“ или дори просто „помъдрял от живота“… И само шепа пози – а всъщност неуловимо-подвижни състояния на егото и духа (не непременно на тялото) – са в състояние да позволят запазването на подвижността и гъвкавостта, напук на всички етикети, клишета или дори идентичности.

Човек трябва да убива идентичността си всеки ден, след което да я изнамира и съживява отново. Звучи някак прекалено лековато, разбира се, но все пак има едно нещо, което го прави възможно.

Болката. Зверската болка, която те разкъсва отвътре при всеки опит да спреш на едно място, дори и когато това означава, че за теб просто няма място НИКЪДЕ…

Srebrina Petrova Здравей, чичо Златко! Как си? Много ми харесва това твое разсъждение за идентичността и движението. И аз често се чувствам така. Старая се да мисля за индивидуалната идентичност като за пъзел от крехки разноцветни стъкълца, които човек подрежда в своя уникална картина. Не е задължително обновяването й да става с болка – болезнеността произлиза от съпротивата ни срещу необходимостта да се променяме. И аз не знам къде ми е мястото и какво би било най-щастливото ми занимание. Още търся. Тук съм, ако ти се говори:)

Zlatko Enev Сложно ми е много с времето, Сребринче. Пък и, за да бъда откровен, да се каже нещо такова е далеч по-лесно от това да се разчоплят различните му страни, при огромния риск да се окаже, че човек и сам не разбира какво точно му се ще да изрази, в края на краищата…

Zlatko Enev работата е там, че винаги е силно неудобно, да не кажа някак срамно, за човек със сравнително голям избор, да говори за „болка“ и нам кво още пред лицето на хора, лишени от такъв избор…

Zlatko Enev Всъщност много по-точната дума (вместо „болка“) е „гъдел“ или „сърбеж“, само че тя звучи далеч не толкова патетично и внушително…

Srebrina Petrova Разбирам! Гъделът и сърбежът – били те не толкова драматични (физически) или по-провокативни (творчески) са си вид болка. Какво ти се иска, когато те боли: да пишеш или да пътуваш?

Zlatko Enev Уф! Да се отърва от болката, нищо друго. Само че нея не съм я изпитвал вече толкова отдавна, че наистина започвам да се питам дали вече не съм прескочил в оная възраст, в която точилното колело е престанало да се върти, или поне значително забавило скоростта. Радвам се на огромната привилегия да имам до себе си човек, който ми дава усещане за младост, което може би не заслужавам. И понякога ужасно се страхувам, че няма да успея да ги съчетая в едно тия две неща, желанието за, хм, „споделено щастие“ и онова, което винаги ме е бутало напред, тоест неспособността да споделям каквото и да е друго освен гняв и вечна непринадлежност към нищо и никого…

Srebrina Petrova А ако се пробваш да бъдеш щастлив, колкото можеш? Тук и сега? Ако е писано гневът и самотата пак да те посетят, ще стане от само себе си. Радвай се на щастието, колкото можеш повече.

Zlatko Enev Да ама от това дебелея и преставам да се движа, Сребринче. Винаги е било така, може би защото съм българин, а не като тия германски машинки тук, дето са програмирани от детството (но пък на тях им трябват програмисти да ги задвижват, което не е за нас балканците живот). Във всеки случай никога досега не съм успявал да намеря някакъв импулс за движение в щастието и спокойствието. Те ме карат да полягам по гръб и да се успивам, това май е всичко.

А инак, да, вече много отдавна просто затварям очи и оставям нещата да се случват, опитвам се да не гоня нищо, да не очаквам нищо, дори да не искам нищо. Не че е възможно, но с времето някак започваш да усещаш, че сферите на желаното и реалното се движат с напълно несъвместими една с друга скорости. Което пък помага да се откажеш донякъде от желаното, поне ако си човек, който държи на някаква връзка с реалността, на което силно се надявам.

Тъпичкото е, че все още се улавям в хитруване, тоест все още се надявам, че „желаното“ ще дойде някой ден, но само ако съумея да не го очаквам повече, ама наистина. А това си е мишкуване, откъдето и да го погледне човек. И цената му е, че дори и да се появи „желаното“, ти в края на краищата не можеш да го задържиш, просто защото желанието в такъв случай е едностранчиво, в края на краищата то все пак идва повече от теб, отколкото от негова страна.

Е, има и вариант, при който в някакъв момент наистина успяваш да постигнеш тази степен на независимост от мераците си, че те сами да определят дали искат или не искат да бъдат с теб. Но това, Сребринче, е малко като ходене по въже, не знам доколко и за колко време е възможно…

Srebrina Petrova Виждаш ли, хората сме различни! Мен самотата и чувството за безсилие ме обездвижват, а щастието ме кара да искам и да правя нови неща, да предизвиквам себе си. Не се страхувай от радостта, тя е голяма сила:)

Srebrina Petrova Не се тревожи, ако нямаш време да пишеш. Просто следвай инстинкта си и колкото можеш повече прави нещата, които обичаш. Поздрави от мама, тати, бабчето и мен:)

Zlatko Enev Поздрави и от мен. Прегръщам ви всичките!

- 12-12-2016|Златко

Това тук съм го писал на 21 години. Звучи някак самовлюбено, предполагам, но наистина не мога да си обясня как един вчерашен пикльо е могъл да знае – или дори предполага – подобни неща на такава възраст.

Животът ми го е потвърждавал десетки пъти в годините, които изминаха оттогава.

И така:

„Ако се окаже, че ни дели пропаст, то едва ли има смисъл да правим крачка един към друг(а). Това няма да бъде приближаване“…

* * *

И горчи като отрова, и гори като течен пламък отвътре. Всеки път!

* * *

Скритата истина зад всичко това може би все пак е, че има и хора, които умеят да прескачат пропасти, но аз просто не съм надарен с тази способност. Бившата ми съпруга го наричаше „златковата форма на аутизъм“…

* * *

Дали човек би могъл все пак да се научи и на това, да прескача пропастите, пък било то и на вече не съвсем младежка възраст? Младият Златко дори не си задаваше подобни въпроси – за какво му е да си задава въпроси, след като винаги си има под ръка бръснача на Окам?

Възрастният вече го прави.

Дали това му дава някакви шансове?

Конвергенцията и интеграцията – повеля на времето

Автор(и): Мюмюн Тахир

Тази статия е провокирана от темата на една конференция с отрицателна конотация, т.е. с негативно послание. А тя е „Ще се разпадне ли Европейският съюз?“ Много ми е трудно да разбирам хората, които поставят такива въпроси. Сякаш задават въпроса „Ще бъде ли унищожена Вселената?“ или по-точно „Кога ще изчезне Вселената?“ и се представят като единствени монополисти на истината. Толкова за тях.

Една нова епоха е на път да замени предишната и положи своето стъпало в световната история. Тя все още е с неясни контури, но усещаме нейните предизвикателства в качеството на човешките отношения, в изискванията към политическата и интелектуалната съвест на човечеството. Би могло да се каже, че като реплика на неудовлетворението от постигнатите реалности в рамките на този процес отново намира място идеята за свят на благоразумието, справедливостта, толерантността… Пробуждат се реални очаквания за нов, позитивен световен ред, за установяването на общество, изградено върху справедливостта и преодолените контрасти, за модел на хуманистична цивилизация, която се разпростира по цялата земя. Тези идеи завладяват все повече хора от целия свят. Движения и организации със социална, политическа, конфесионална, културна, екологическа, професионална и духовна насоченост не само изповядват и проповядват тази идея, но и се включват в мащабни акции за нейното осъществяване…

Бихме искали така да изглежда светът, в който живеем… Но такива тенденции ги е имало преди – всъщност, винаги. За жалост сега действителността все повече се лишава от оптимизма на надеждите: не стихват стълкновенията и конфликтите, които са скрита форма на перманентната война – мирът и свободата са подложени на изпитание, националните граници и международните принципи са застрашени; свидетели сме на надигащ се национализъм и популизъм, на задълбочаваща се пропаст между богатството и бедността, на корупция и организирана престъпност, на постоянна безработица, на социалния крах на милиони хора, на постоянния страх от война и тероризъм, държави и институции се разпадат. С бързи темпове се изменя външния облик на действителността и интровертния свят на човека; изместват се основите на неговия поглед към света; разрушава се онази система от ценности, която е крепяла обществата в течение на години…

Динамичните форми на този процес се наблюдават всекидневно и в Европа, която днес се намира в центъра на кризи – от Балтийско море до Персийския залив. Затова все по-остро се поставя въпросът за бъдещето на Европа и Европа на бъдещето.

След трагедията, жертвите и руините на Втората световна война, европейските лидери бяха убедени, че пътят към мира минава през европейската интеграция. Вдъхновени от тази идея, през 1951 г. се положиха основите на най-големия проект за мир – Европейската общност. Четирима бащи асистират „раждането“ на Европейския съюз. Министър председателят на Италия Алчиде де Гаспери (1945 до 1953 г.) заедно с германския канцлер Конрад Аденауер (1949 до 1963 г), с министъра на външните работи на Франция Робер Шуман (1948 и 1952 г.) и неговия съотечественик Жан Моне правят първата стъпка към обединена Европа със създаването на Европейската общност за въглища и стомана. През следващите десетилетия Европейският съюз не само успя да съхрани мира и стабилността, но осезаемо подобри социално-икономическия и културен живот на европейските нации. Те заживяха в условията на свобода и благоденствие, т.е. би могло убедено да се твърди, че бе реализиран идеалът на основоположниците на Европейския съюз – мирна, обединена и просперираща Европа. Европа, а и светът изглеждаха повече от всякога сигурни.

През последните години различни политически, националистически и всевъзможни други тенденции подкопават това значително човешко завоевание и създават предпоставки постигнатото досега не само да бъде обезсмислено, но и заличено. Сякаш всичко, което през десетилетията бе постигнато за стабилността, сигурността, доверието и любезността, почтителността и надеждата, е изложено на риск, заплаха, несигурност, опасност…

След обявяването на резултатите от референдума за излизане на Великобритания от ЕС, Найджъл Фарадж произнесе „реч на победата.“ По време на нейното произнасяне Марин льо Пен, Герд Уилдър, Матео Салвини, Тхулсен Дахл, Норберт Хофер, Джими Акесон протриваха доволно длани, очертаваха перспективи и крояха планове за провеждане на подобен референдум в собствените им страни, т.е. представителите на европейската крайна десница надигнаха талази, чиито отблясъци прехвърлиха далеч границите на толерантността.

В същото време отвъд океана подкрепящият издигането на висока и дълга стена между Мексико и САЩ за спиране на бежанците, кандидатът на Републиканската партия за президент на САЩ Доналд Тръмп възкликна: „Великолепно! Поздравявам англичаните, които си върнаха страната“. Целта на тези лидери е самозатваряне в рамките на националните държави; те са против интеграцията на нациите и конвергенцията между държавите.

В класическия си роман „Името на розата“ италианският писател-семиотик Умберто Еко детайлно описва общество, което наподобява делта на река: „Представи си една величествена пълноводно река, която тече на голямо разстояние, обградена от яки диги, и ти знаеш къде е реката, къде е дигата, къде е земята. Но на определено място реката – защото е текла продължително и е изминала прекалено дълъг път, и защото наближава морето, което пък поглъща всички реки – вече изгубва представа за себе си. Превръща се в собствената си делта. Може би от реката остава някакъв главен ръкав, но от нея се разклоняват много други ръкави, в различни посоки; някои отново се сливат и ти губиш представа кой откъде идва, понякога не можеш да разбереш кое все още е река, а кое вече е станало море… „Всеки ръкав от делата може да бъде сравнен с опит на реката да стигне колкото се може по-скоро до морето, т.е. до момента на пречистването си […] когато реката започне да излиза от руслото си, еретичните разклонения и разклоненията на движенията за обновление стават много и се объркват… Някой се опитва да възстанови насила дигите край реката, но не успява. И някои ръкави на делтата биват засипвани, други – отведени с изкуствени канали към реката, а трети биват оставяни да си текат, защото не е възможно да се обуздае всичко; все пак не е зле реката да се очисти от част от своята вода, ако иска да запази целостта си, ако иска да има свое, забележимо русло.“ Макар Еко да не споменава понятието „делтаобщество“, а има предвид църквата, „която в течение на векове е обединявала цялото общество, цялото християнско население, е станала много богата и пълноводна и като е повлякла със себе си и отпадъците от всички страни, през които е преминала, е загубила своята чистота“, това описание реално отразява обществото, в което живеем. Без да правя семиотичен анализ на текста, който е изпъстрен от множество знаци, съвременното общество го определям като делтаобщество. Тази метафора е приложима за всеки предходен етап на човечеството, но най-ярко тя отразява нашата действителност.

В периоди на преход „възниква необходимостта от преосмисляне на въпроса откъде и накъде върви обществото, за откриване на нов смисъл на живота на милиони хора, изграждане на нови ценностно-нормативни системи, на съвкупности от терминални цели, променя се радикално ценностната рационалност на обществото. Ценностният разпад на обществото се проявява както в деструктуриране на съществуващите общности, така и в рязкото увеличаване на влиянието на мистицизма, астрологията, абсурдните суеверия.“ Новите терминални ценности, „които да подпомогнат социалното структуриране на обществото и да придадат смисъл на живота на отделните индивиди и социални групи, не могат да бъдат обосновани и оправдани без помощта на философията и религията“[164]. Това при всички случаи е така като се има пред вид, че философията на историята като област на философското знание се занимава с гносеологичните и онтологичните въпроси на историческия процес, такива като смисъла и насочеността на историята, разчленяването и последователността на основните исторически епохи, спецификата на историческия процес, съотношението между историята и природата, свободата и необходимостта в историческото творчество… От друга страна пък в рамките на философията на глобалните проблеми като област на философски изследвания се определят предпоставките за решаване на глобалните проблеми на съвременността, анализират се философските аспекти на социалното, демографското и екологичното прогнозиране, на пътищата на преустройство на световния икономически ред, на футурологичните проекти и т.н.[165] В този смисъл философията се явява основната методология при характеристиката на обществото – неговото минало, настояще и бъдеще. И при неговия анализ би следвало да се използва диалектическия метод. Защото светът не е даден веднъж завинаги на човека; той не е в неизменно състояние, а е във вечно движение, изменение и развитие, което го прави многостранен и безкраен. По тази причина нашето познание за него не е крайно, абсолютно и безвъзвратно, то се намира в процес на развитие и винаги изисква непрекъснато развитие за постигане на все по-всестранно и задълбочено знание и търсене на отговор на изконните философски въпроси. Промяната е неизменната реалност, тя е вечното битие.

Подходът към обществено-политическите явления и процеси във всички области на живота според учените се реализира на пет основни равнища: описание, разкриване, разбиране, възприемане и направляване. Докато описанието се основава на обрисуване на външните белези на изследвания обект, то разкриването има за основна цел да постави динамиката на протичащия процес или наблюдаваното явление в рамката на причинно-следствените връзки. За да има връзка между описанието и разкриването е необходима стройна система от понятия. Изследваното явление може да се опише елементарно с обикновени, ежедневно използвани думи, но преходът към разкриването непременно изисква специфичен набор от понятия. На практика разликата между научното описание и разкриване и обикновеното наблюдение се състои в използването на смислена и стройна съвкупност от понятия. Освен това, за да обвържем причинно-следствените връзки с предстоящи процеси или други явления, трябва да разработим необходимите понятия, които да използваме като инструментариум за разкриване на тези процеси и явления.

Методът на разкриването придава дълбочина на описанието и изисква явленията да се обвързват с логиката на процесите, обаче това не е достатъчно за проникване в същността и перспективата на явленията. Разбирането на явленията започва с вникване в същността им и непременно изисква усет за дълбочина и пространство.

Разбирането означава разглеждане на изследваните явления в дълбочина и перспектива, а възприемането налага да имаме позиция, която определя посоката на тази перспектива. Ако поотделно обрисуваме явленията или разкрием някое от бъдещите им измерения, това не означава, че сме ги разбрали, а разбирането на всяко явление поотделно не означава възприемането им в тяхната цялост и единство.

Направляването от своя страна е способност да се постигат резултати чрез възприемането и да се въздейства върху явленията и процесите на базата на тези резултати. Докато първите четири равнища са плод на пасивно интелектуално усилие, то петото равнище е преход към практическите действия. Теоретиците, които са оставили следа върху стратегическата ориентация на своите държави, се различават от останалите по способността им да стигнат до петото равнище, обобщават експертите.

Актуално е да се говори и пише за информационна революция, информационно общество, нови и най-нови информационни и компютърни технологии и пр. За пръв път идеята за глобално информационно общество като „революция на човешката интелигентност – нов начин да живеем и да работим заедно“ издигна в европейското публично пространство Мартин Бангеман през 1994 г. в доклада си „Европа и глобалното информационно общество“. Това е първият основополагащ документ, който набеляза предизвикателствата и стъпките на Европа към информационното общество и на чиято основа се приема план за действие: „Европейският път към информационното общество“. От тогава през решенията на Световните срещи за информационното общество – World Summit on the Information Society в Женева на 10-12 декември 2003 г. и в Тунис на 16-18 ноември 2005г. до приемането на програмата на ЕС „Цифрова Европа“ и стратегията на Съвета на Европа за управлението на Интернет са изминали малко повече от две десетилетия. Сега трудно би могло да се отрече, че човечеството живее в напълно променен свят, изпълнен с необятни възможности и рискове. Виртуалната реалност завладява съзнанието главно на младите поколения, които общуват, творят и се стремят да осъществяват мечтите си чрез Интернет, който е обществена ценност. На тази ценност във все по-значителна степен разчитат хора от всички възрасти и професии за своите всекидневни дейности, за достъп до информация, знания и търговска дейност. Мрежата е център за електронна комуникация, бизнес, образование, култура и иновации. Тя е средище за диалог между общества и традиции и за свободно упражняване на човешките права и така н., т. е. живеем във века на информационните и комуникационните технологии, на информационното общество, което е конкретна реалност и неоспорим факт. Неговите теоретичните постановки „го определят като изцяло нова обществена система, висш, съвременен стадий на развитие, нов цивилизационен модел… В основата на възникването и развитието на идеята за информационно общество като нов цивилизационен модел стои промяната като главна движеща сила на общественото развитие. Съвременната промяна е обусловена от значението на информацията като основен ресурс за всички сфери – политика, държавно управление, икономика, образование, здравеопазване, култура. Процесът на изменения обхваща целия спектър на обществения живот, той е повсеместен и необратим“.[166] Това е нова среда, която налага не само нов поглед към света, но и нов език за комуникация, нова философия и нов понятиен апарат, както и нов стил на изразяване.

Не подлежи на съмнение обстоятелството, че базисен принцип на информационното общество е, че достъпът до информация е основно човешко право. Но трябва да отбележим, че не всеки има възможност да упражнява пълноценно това право. Малцина в съвременното общество имат достъп до информационните и комуникационните технологии. И по този начин естествено възниква въпросът кои са техните потребители? Очевидно те не се намират в пресъхналите и пресъхващите ръкави на делтата на реката. Днес се наблюдава тенденция за „бързо разделяне на света на информационно богати и информационно бедни. В свят, доминиран все от повече електронно опосредствани търговски и социални мрежи, правото на достъп до тях все по-важно и решаващо, когато вече общностите не се основават на географията, както в миналото, а се определят по-скоро от временните, споделени интереси на хората във виртуалните киберсветове. Междувременно мнозинството от човечеството не е свързано с тези нови светове, защото живее извън електронните порти и въпреки смелите планове за бъдещия окабелен свят, повечето хора на Земята никога не са говорили по телефона, а значителна част нямат достъп до електричество. В резултат на това, по думите на Дж. Рифкин, „докато най-заможните на Земята са все по-заети с развлечения и се радват на творчески и изразителен живот, почти един милиард други хора живеят в бедност, а още няколко милиарда едва свързват двата края“[167].

Най-ярката характеристика на съвременността е постоянно задълбочаващата се пропаст между бедността и богатството, с демонстрация на безнаказано и разрушително използване на природните ресурси; днешният свят се състои от шепа безмерно богати и милиони бездомни, гладуващи, лишени от елементарни условия за живот хора. Според различни данни близо 841 млн. души са недохранени, 1,2 млрд. нямат достъп до чиста вода, 1,6 млрд. са неграмотни, а 2 млрд. не разполагат с електричество. Общото богатство на най-богатите 225 души в света в момента надхвърля 1 трилион долара – цифра, която се равнява на общия годишен доход на най-бедната половина от човечеството. Богатството само на тримата най-заможни в света надхвърля общия годишен продукт на най-богатите 48 страни. Постоянно са задълбочава пропастта между бедността и богатството. Три милиарда души по света живеят с по-малко от 2 долара на ден. Както подчертават много автори, 20 % от населението на света консумират 86 % от благата, с които разполага човечеството. Около 10 % от населението на света „преяждат“, 1/3 недояждат, 80 % живеят на границата на бедността, 1/4 от света живее с 1 долар на ден. От една страна, стоят старите проблеми – бедност, война, безработица, краен национализъм. Наред с това са налице климатични промени, фанатичен тероризъм, технологична революция, застаряващо население в развитите страни и бум на раждаемостта в бедните страни, масова миграция с тенденция да се засилва във време, когато придвижването и достъпът до информация са по-лесни от всякога. Според изготвен от Международния институт за икономика и мир доклад резултатите от събитията през последните десет години струват на световната икономика 137 трилиона долара. Тази сума е по-висока от глобалното производство за 2015 г. Продължаващите военни конфликти застрашават не само физическата сигурност на хората. Изследването показва, че повече от 56 милиона души са заплашени от т.нар. „хранителна несигурност“. Докладът е изготвен от Организацията по прехрана и земеделие и Световната програма по прехраната към ООН и представен на Съвета за сигурност на организацията. Двете организации предупреждават още, че ако не се вземат адекватни мерки по отношение на изхранването, вероятността в държава, в която е имало война, отново да пламне конфликт е 40 процента. Анализите показват още, че приблизително половината от бедното население в момента живее в зони на нестихващо насилие. На тези места вероятността от недохранване е три пъти по-висока, отколкото в д Глобалното единство на човечеството е „единство с природата на Земята, единство на стопанските връзки, на социалните процеси и на историческите съдби на различните страни; то е взаимозависимост на политическите решения и процеси, на културата, науката и техниката. Всичко това като цяло предопределя общото бъдеще на целия човешки род.“ Но в същото време само постулирането на това единство не разкрива неговата природа. За да се стигне до „трансформирането на света какъв, какъвто е сега – съвкупност от глобални връзки – в свят като единно цяло, е необходимо действието на особен обединяващ фактор. Основният проблем на Философията на глобалните проблеми е търсенето именно на пътища за обединение. Все още обаче той не е получил убедително решение, което би изчерпало нещата в тяхната дълбочина. Предлагат се отделни варианти – създаването на нови транснационални политически и икономически структури, даже на световно правителство, координиране на процесите на социално-икономическото и научно-техническото развитие в глобален мащаб, създаването на балансирана екологично глобална икономическа система, на глобална демографска стабилизация, глобална културна революция и създаване на световна култура от нов тип… Придава се на общочовешките ценности и на културно-историческия универсализъм определящо значение, апелира се за формирането на глобално съзнание като решаващ субективен фактор за бъдещото мирно развитие. Според А. Печеи това глобално съзнание трябва да осъществи прехода от националистичните амбиции и геополитическите амбиции на свръхдържавите към ценностите с транснационален и хуманистичен характер.[168]

Разнопосочни, дори антагонистични са мненията за днешното състояние и бъдещето на Европейския съюз. „Уроците от британския референдум са много сериозни, и те засягат не само Великобритания, не само Европа, а дори целия свят“, отбелязва ветеранът на американската дипломация Хенри Кисинджър в статия в американския вестник „Уолстрийт джърнъл“. Бащите-основатели на ЕС виждаха нещата по начин, който днес изглежда архаичен в доста отношения. Но в същото време бяха позабравени и много от онези ценности, в които те вярваха, и които бяха голямата ценност на Европейския проект, смята бившият държавен секретар на САЩ. Според него днешният ЕС е прекалено погълнат от управлението на структурни проблеми, вместо от осъществяване на целите си. В друга публикация той подчертава, че Европа може да изиграе конструктивна роля, като поеме инициативата в противопоставянето срещу международните заплахи, застрашаващи благополучието на планетата и дори съществуването на човечеството.

Безспорно Европейския съюз се намира в системна криза, резултат на кризи и конфликти по всяка от неговите граници от Северна Африка през Турция и Черно море до Балтика, но и на множество вътрешни кризи – икономическа, културна, политическа, институционална, демографска… Има скок на престъпност, протести, безпорядъци, тероризъм, насилие, убийства, стрес…

Независимо и въпреки това, смятам че ще започне процес на замяна на модела на съвременния неолиберален капитализъм с основаното на справедливостта, демокрацията и благоденствието за нациите хуманистично общество. И това би могло да се превърне в реалност само ако Обединена Европа се утвърди още повече като доброволно сдружение на свободни, цивилизовани, просветени, толерантни нации. Като огромен воден поток, чиито ръкави, ако не са пълни равномерно, то разликата да не е толкова голяма. Конвергенцията и интеграцията биха могли да бъдат доминираща доктрина на времето, в което живеем. Защото Европейската идея е една от най-могъщите проекти, една от най-мащабните и вдъхновяващи обществено-политически идеи, родени след Втората световна война. Вероятно тя ще определя духа на епохата през следващите столетия.

В основата на европейската идея са общочовешките ценности като свободата, хуманизма, демокрацията, неотменимите човешки и граждански права. Истина е, че в днешно време нито един съществен въпрос от екологическата, политическата, икономическата, военната, социалната, културната област не може да се реши ограничено, обособено, без международно сътрудничество и взаимодействие.

Свидетели сме на широки интеграционни културни процеси, възникващи в резултат на дифузните междунационални явления като миграцията на големи човешки маси, културен и търговски туризъм, на взаимопроникването и взаимодействието на културите. Всяка култура възприема елементи от близки и далечни култури, но се характеризира с начина, по който ги прави свои, пише Умберто Еко. Той смята, че не вижда ненавременност в бъдещата Европейска конституция да има препратка към гръко-римските и юдео-християнските корени на нашия континент, заедно с уверението, че именно по силата на тези корени, така както Рим отваря своя пантеон за богове от всякакъв род и поставя на имперския трон хора с черна кожа (и да не се забравя, че свети Августин е африканец), континентът е отворен за интеграция за всякакъв друг културен и етнически принос, считайки тази готовност към откритост за едно от своите най-дълбоки културни качества.[169]

Европейската интеграция е процес на съвместно и равноправно съществуване на отделни нации и държави. Но за да участват в него пълноценно, европейските нации трябва да се подготвят за сериозни изпитания. Приемайки европейската интеграция като стратегическа цел на своята историческа перспектива, те съзнателно приемат и най-голямото предизвикателство – да се променят в духа на тази цел. Формирането на евроидентичност не означава национално или културно обезличаване или обезличаване на националната самобитност, националния характер, специфичната култура и духовност. Споделянето на културни ценности няма да обезличи собствените ни културните традиции, а тъкмо напротив – ще ги популяризира. Същността на европейското предизвикателството се състои в това да се осмисли философията на европеизирането (което предполага да се отнасяме критично към определени стойностни черти на собствената страна и култура), да направим страната по-благоденстваща и силна, да разберем същността на промяната, като в същото време останем тъждествени на себе си, верни на своята идентичност като нация и културна самобитност, съхранявайки уникалността на националната култура.

Противно на твърденията, че се намираме в ситуация на война на културите и религиите, както и между цивилизациите, и за разлика от Хънтингтън (и неговите последователи), който/които видя/ха след края на Студената война в културата и религията, в историята и географията движещите сили на новите конфликти и според когото фундаментален източник на конфликти в новите условия стават не идеологиите и идеологическите ценности, не и икономиката и икономическите интереси, а цивилизациите, разбирани като вид култури, продължавам да смятам, че основното противоречие на нашата съвременност е между богатството и бедността, между цивилизацията и варварството. Според мен няма сблъсък между цивилизации. Цивилизацията е начин на осъществяване и оползотворяване на културата и използване на нейните плодове. В своите положителни измерения тя е мярка на разумност, благородство, справедливост, съзидание и хуманизъм като постигане на целта на културното творчество. Начин на живот в условията на определена култура. Като обществен модел в историята са известни два типа цивилизации: хуманистична и порочна. Като антипод на порочната цивилизация, хуманистичният модел се основава на разумно и справедливо използване и разпределение на достиженията на културата за общо благоденствие, за щастие на цялото общество, за цели на прогреса и хуманизма. Основополагащи принципи на този тип цивилизация са: справедливостта, съзиданието, равенството пред закона, взаимната отговорност на членовете на обществото за благоденствието, щастието и сигурността на всеки и на обществото като цяло[170]. Цивилизацията е една – хуманистична, облагородена, одухотворена, градивна, с висока архитектура, с изящни добродетели и достойнства; комплекс от възвишени ценности, общуване, дом, приличия и благоприличия, образци на поведение, изискани маниери и културни обноски, зачитане на различията между хората, уважение към другомислието – политическо, религиозно, етическо. Мир и свобода; човешки права и граждански свободи.

Затова би могло да се каже, че и в миналото неведнъж, а и днес в преобладаващи случаи основните източници на конфликти не са главно политически и културни, а преди всичко икономически. Източник на кризите в началото на ХХІ век ще бъде между способността на човека да създава материални и духовни блага и умението му по разумен, справедлив и съзидателен начин да разпределя и използва тези блага в световен мащаб и в мащабите на своята страна. В крайна сметка може да настъпи нова цивилизация, която действително да приеме най-доброто от всички човешки постижения досега. Но все още светът е разделен на две части, всяка една от които вижда опасност за своето съществуване. Една опасност, която би могла да бъде преодоляна чрез силата и възможностите на културата, както и чрез приемане и утвърждаване на принципите на междукултурното общуване.

Връщам се към Умберто Еко[171] – Хипотезата за разпокъсаността изглежда нереалистична, но си струва да бъде очертана. Европа се балканизира или се южноамериканизира. Новите световни сили (а може би в далечно бъдеще Китай ще заеме мястото на Съединените американски щати) ще определят съдбата на малките европейски държави по собствена сметка, според това дали им е удобно (за оцеляването им като световни сили) да имат бази в Полша или Гибралтар, а може би в Хелзинки или в Талин заради полярните пътища. И колкото е по-разделена Европа, а еврото – по-малко конкурентоспособно на световните пазари, толкова по-добре (не може да се упрекне една велика сила, че прокарва преди всичко собствените си интереси). Или пък Европа ще има енергията да се наложи като трета сила между Съединените щати и Изтока (ще видим дали Изтокът ще бъде Пекин или, кой знае, Токио или Сингапур).

Европа има само една възможност да се утвърди като трета сила. След установяване на митническото и монетарното единство, тя трябва да води собствена независима единна външна политика и да създаде собствена система за отбрана, дори и минимална – тъй като не е разумно да нахлуе в Китай и да воюва срещу Съединените щати, – достатъчно да ѝ позволява политика на защита и бърза намеса, която НАТО вече не може да осигурява.

И ако искаме да се гордеем с нашата европейска принадлежност, трябва да направим възможното Европа да остане Европа. Как? Не като задаваме въпросите дали ще се разпадне Европейският съюз, а какво собствено трябва да направим, за да съхраним това велико човешко завоевание.

Мюмюн Тахир е магистър по литература и културология. Доктор по философия. Занимава се с проблемите на идентичността и с теоретични и приложни изследвания в областта на културната интеграция, културната антропология и културния мениджмънт. Носител на Годишна литературна награда на Съюза на българските писатели за 2002 г.

Коментари (1)

- 08-11-2016|Емир Костурски

Един човешки и философски разрез на обществото. И болка, огромна болка. Не разбирам защо тази божествена статия не се коментира. Очевидно неистината ни е по-скъпа. Ще се преживее.

Америка на Тръмп, скрита пред очите ни

Автор(и): Еван Оснос

Америка на Доналд Тръмп винаги е била тук, малко под повърхността. Човек я съзираше в тълпите, вбесени, но търпеливи, очакващи да го видят, без значение колко време я трябвало да чакат в жегата. Чувахме я в думите на почитателите му, които виждаха в него не само подобрение в сравнение със сегашните ни лидери, но и противоотрова, поврат в историята, проводник на революцията. В последните седмици имаше и допълнителни ускорители на пожара му – намесата на директора на ФБР Джеймс Коуми в президентската надпревара, рязкото увеличение на цените за Обамакеър[172] – но нито един от тях, взет сам по себе си, не е прокарал пътя му. Единствено самите хора можеха да го направят.

Клифтън, Вирджиния, е живописно предградие на столицата Вашингтон, което се намира на по-малко от четиридесет километра от Белия Дом. Пътят към главната му улица се извива между внушителни домове с колонади и конни ферми. Средният годишен доход тук е около 174,233 долара, почти три пъти повече от средния за щата. Близките предградия клонят все повече към демократите, тъй като в тях се заселват предимно имигранти и млади професионалисти, които се оттичат от града, но Клифтън си остава горда крепост на консерватизма, настояващ за по-малко правителство. През 2012 общината Клифтън е предпочитала Мит Ромни пред Барак Обама с 23 процента преднина.

В продължение на седмици едно от най-обичайните изказвания на здрав разум в тези избори беше, че богатите, традиционни републиканци в края на краищата ще се отвърнат от Доналд Тръмп. В Клифтън, както скоро стана ясно, това не беше така. В деня на изборите, близо до избирателния пункт в Презвитерианската църква на Клифтън, аз се срещнах със Сандра Битнър – вдовица, която изглежда по-млада от 79-те си години. Облечена беше в патриотични цветове – сако в синьо и бяло върху червена риза, а на врата ѝ висеше сребърен кръст. Покойният ѝ съпруг е работел за Епъл компютър, което ѝ осигурява финансова сигурност; започвайки през седемдесетте години, самата Битнър е ръководела строителна фирма. „И я водех успешно“, казва тя. „Така че знам какво се иска за това“.

Била е равнодушна към мисълта, че Клинтън може да стане първата жена-президент. „Тази жена си е прокарвала път с лъжи през целия си живот“, казва тя. „Тя и Бил Клинтън са най-корумпираната двойка в днешната политика“. Възраженията ѝ са добре познати в този момент – про-аборт, аферата Бенгази[173], имейлите, фондацията Клинтън – но силата на антипатията ѝ ме изненада. Ако Тръмп изгуби, казва тя, „налице е подводно течение от гняв, което ще бъде трудно за обуздаване, наистина мисля така“.

Попитах я дали очаква някакви смутове, както предсказваха някои от поддръжниците на Тръмп. Тя замълча дълго. „Трябва да внимавам как отговарям на този въпрос. Предполагам, че не знам, но, в определено отношение, се надявам да стане така“, каза тя. И така, какво имам пред вид под граждански смутове? Не искам да кажа, че трябва да грабнете оръжията си и да отидете да стреляте по хората. Имам пред вид хора, които ще заговорят открито. Погледнете към нелегалните чужденци, за които Обама казва, че трябвало да могат да гласуват. Губим страната си в това отношение. А освен това съм ужасена от това, от нещата, които се случват. Аз съм доста възрастна жена, така че няма да видя упадъка на тази страна, тъй като няма да живея толкова дълго. Но ще живея достатъчно дълго, за да видя бавната глобализация, следствията от внасянето на всички тези сирийски бежанци. Ще живея достатъчно дълго, за да го видя – и това ще ме натъжава. Но Томас Джеферсън е казал, че когато страната се разгневи, ни очакват неприятности“.

Битнър се усмихва към своя приятелка, която я докосва по ръката и казва „Много хубаво сако!“ „Благодаря“, отвръща тя и се връща отново към темата за гражданските смутове. „Имам чувството, че това са най-важните избори, на които някога съм гласувала, защото мисля, че се намираме на кръстопът – много сериозен кръстопът. Това са най-важните избори, а през януари ще бъда на осемдесет, което означава, че съм минала през много неща“.

Винаги е било фалшиво-успокоително да си представяме, че привържениците на Тръмп са някъде далеч, запокитени из икономически-трудните ъгли на страната – места толкова западнали, че, за да бъдем честни, вече е лесно да разберем защо Тръмп ги привлича толкова. Но това винаги е било прекалено просто. Тръмп се харесва на много повече хора, отчасти поради дълбочината на антипатията срещу Клинтън и отчасти защото той придаде легитимност на речника на страха – от „глобализма“, от „международните интереси“ – който никога не се е радвал на почит сред основното ядро на републиканската политика.

„Това не е глас за него; това е глас против Хилари“, казва ми Кен Стулик, търговец на недвижимо имущество, след като е пуснал бюлетината си. Стулик е сърдечен и изразителен човек, а също и убедителен говорител, когато става дума за привлекателността на центъра на Клифтън („Тук ресторант с пет звезди, там друг, с четири“), но политиката го изпълва с дълбоко безпокойство. „Убеден съм, че тя [Хилари Клинтън] е корумпирана и престъпна жена – и се страхувам за страната ни, ако тя стане президентка“.

Попитах го защо се страхува за страната. „Налице е сериозна опасност от назначаване на не само един, а цели двама либерални съдии във Върховния съд. Това би могло да доведе, според мен, до някакъв вид промяна на Втората поправка[174], което е едно от последните неща, които биха ни позволили да се защитаваме срещу евентуално корумпирано правителство. А и нямам никаква представа от това какви всъщност са финансовите ѝ политики. Искрено вярвам, че тя просто казва онова, което ѝ е нужно, за да спечели гласове, а след това, когато е вътре, ще играе по свирката на корпоративните интереси, както и нейните международни интереси.

„Почти сигурно е за мен, че Глобалната инициатива175 на Клинтън е получила стотици милиони долари в чужди инвестиции. Тя може да е задължена на тези хора по някакъв начин. Така че можем и да се окажем продадени от нея. Това ме безпокои. Искам да кажа, какво ще се случи ако някой в Катар или Саудитска Арабия каже, ‚Хей, спомняш ли си онези петстотин милиона долара, които ти дадох? Искам сега да ми направиш услуга‘.“ След което добавя: „Загрижен съм от това, че тя е глобалистка и че не поставя суверенитета на Съединените щати на първо място. Мисля, че тя ще бъде толкова забъркана в скандали и борби, че няма да ѝ остава много време да върши реална работа. Така че това може да се окаже едно доста осакатено управление още от самото начало“.

Лесно е да се види как непрекъснатите твърдения на Тръмп за това, че системата е „фалшифицирана“ – фалшифицирана против него, фалшифицирана против „народа“, фалшифицирана против републиканците – са променили химията на избирателите. Дали хора като Джеб Буш или Марко Рубио биха насърчавали избирателите да не вярват в безпристрастността на Избирателния колегиум[176]?

Опитът на Тръмп във Вирджиния говори много за победния му ход из цяла Америка. От този щат никога не се е очаквало да бъде оспорван – през октомври Клинтън водеше пред Тръмп с девет пункта – но в края на краищата тя го победи само с два процента.

Никога не е било достатъчно да се казва, че феноменът Тръмп се основава единствено на бели мъже без висше образование. Действително, те са част от изненадата Тръмп, но не всичко от нея. Реалният шок беше произведен от изчакващите, от последните, от семейните типове а ла Буш и жените от богатите предградия. Те щели, така ни се повтаряше отново и отново, да се отвърнат от Тръмп. Близо до началното училище Силвърбрук – един от избирателните пунктове в богатата община Феърфакс стейшън, аз разговарях с Джаклин Милър, миловидна дама по средата на тридесетте. Попитах я как е гласувала. Тя се стресна и се засмя. „Гласувах за Тръмп, с неудоволствие“, каза тя.

„По мое мнение това е по-малкото зло. Аз съм определено финансово консервативна, а корупцията, както и всичко останало у Хилари, това просто не можех да го направя“, казва тя. „Клинтън не заслужава доверие“. „Записът от Холивуд“[177] не я впечатлил особено много. В края на краищата, казва тя, [Бил] Клинтън беше направил нещо подобно с една практикантка в Овалната зала [на Белия дом]. За Тръмп тя добавя, „Сигурна съм, че самата аз съм казвала много неща, за които не бих искала да станат публично достояние“. След което продължава: „Преди няколко седмици за кратък момент бях решила, че ще гласувам за независим кандидат. И наистина ми се искаше да би имало някаква реална трета възможност178. Мисля, че много американци не попадат в само една категория“.

Но в края на краищата идеята да гласува за трета страна започнала да ѝ се струва като гласуване напразно. И така Милър – млада, заможна, несигурна – в края на краищата гласувала за Тръмп. „Тръмп е напълно непредсказуем и това ме плаши малко. Е, всъщност ме плаши много, но просто се надявам, че ще има достатъчно проверки и баланси, които по някакъв начин ще ни спасят [от авторитарни уклони]“. Тя се смее нервно.

И докато избирателни те пунктове започнаха да затварят, аз приключих репортажа си за кандидата Тръмп с обръщане към човек, когото вече бях интервюирал преди шестнадесет месеца, Матю Хаймбах. През миналия юли той беше затънтен активист на бяло-националистическата кауза, призоваващ за разделение на расите. Южният център за справедливост за бедните го счита за наследник на Дейвид Дюк179. Но още в ранните етапи на кампанията, докато останалите го смятаха за виц, Хаймбах описваше Тръмп като визионер.

Във вторник Хаймбах ми каза, че се е оказал прав. Удивителният успех на Тръмп бил, по негово мнение, начална стъпка към по-широкото приемане на организации като неговата. „По мое мнение средният американец, независимо от раса или политически убеждения, вече е изгубил вяра в Американския експеримент, в Американската система. Според мен всички са съгласни, че нашата икономика, а следователно и политика, се управлява от малък брой олигарси, които определят всичко. Независимо от това дали на власт е демократ или републиканец. Така че ние трябва да пресушим това блато и да върнем властта обратно на хората“.

Хаймбах разговаряше с мен от дома си в Паоли, Индиана. „Тук в градчето, в което живея сега, има само една фабрика, която дава работа на повечето местни мъже, почти петстотин работни места – и току-що ни казаха, че тя ще бъде затворена през следващите шест месеца. И сега всички се питат: и какво ще правим тогава? Бялата работническа класа наистина започва да се оформя в това градче като единен блок и гледа на себе си повече от отправната точка на етничността и общностното съзнание. И това не може да се върне обратно в бутилката“.

Еван Оснос е американски журналист и автор. Той е част от екипа на списание The New Yorker от 2008 г. и е най-добре известен с експертните си статии върху Китай. Оснос е автор на книгата Age of Ambition: Chasing Fortune, Truth, and Faith in the New China, която спечели Националната награда за документална проза за 2014 г.

Коментари (8)

- 13-11-2016|Кунев

Всъщност, изборът на Тръмп е срещу ционизма – последния жив фашизъм. За свободата от либералния фашизъм.

- 14-11-2016|Гост

Към преводача: „checks and balances“ не са „проверки и баланси“, а „ограничителни механизми“ като на старомодна самозатваряща се врата със стопер (check) и жица с противотежест (balance); в политиката изразът се използва като метафора за взаимното озаптяване (check) на различните институции помежду им – ако има реално разделение на властите, разбира се.

- 14-11-2016|Златко

Says who?

Ето какво казва по въпроса Termwiki:

Проверки и баланси

Структурна функция на правителството в САЩ, в която трите власти на правителството законодателна, изпълнителна и съдебна зависят една от друга, за да могат да изпълняват индивидуалните си задължения.

А инак, разбира се, нищо против добронамерени предложения за поправки в един или друг спорен превод…

- 14-11-2016|Златко

А господин Кунев ще помоля да сдържа малко коментарните си изляния, или да смени сайта. Малко по малко започва да ми писва от махленския му бабаитлък, облечен в претенциозни фрази…

- 14-11-2016|Гост

Says Dr. Who (и „глас въпиющаго в пустини“). Очевидно това, което ни споделя авторитетът TermWiki, потвърждава втората част на моя постинг и всъщност казва точно същото. „Езикът е сбирка от мъртви метафори“, says някой си (проверете кой в някое уики). Имах предвид, че САМИЯТ ТЕРМИН на български не трябва да е буквално „ПРОВЕРКИ и баланси“, понеже в случая check не се отнася до проверяване, а до възпиране. Ограничителни механизми се имат предвид, не „проверки“ – съжалявам за интернетските речници и транслатори, те са по неизбежност непълни (хеле пък малкото специализирани такива). Повечето английски думи (в случая check) нямат само едно континентално значение – и затова, както ще Ви say всеки добър преподавател, „never believe dictionaries“, те са за начинаещите. А че всеки професионален жаргон е езиково грозен, е нормално – той се измисля от специалисти по занаята си, а не по своя и чуждия език. Но пък специалистите по езици не са непременно специалисти по занаятите… абе ще се справи светът и без моите корекции. Свиркай си, Златко. (За домашно: що е body check в хокея на лед? Не, не е проверка за физическа годност…)

- 14-11-2016|Златко

Склонен съм да размисля. Може би „сдържания и баланси“ ще бъде по-добър превод. А инак, „ограничителни механизми“ не ме убеждава ни най-малко, тъй като асоциацията е по-скоро инженерно-механична, отколкото политическа.

- 14-11-2016|Гост

Та политиците постоянно говорят за механизми, външни и вътрешни, политико-правни и т.н. Четете пресата. Тук става дума именно за механиката на властта, затова е въпросното разделение на властите… социално инженерство се нарича. А аз по случайност имам специализация по политология и теория на властта… затова говорих одеве тъй уверено за занаятите versus филолозите. (Може би „сдържащи механизми“ би бил по-елегантен термин за „checks and balances“, не зная.)

- 22-11-2016|Гост

„Взаимен контрол“ се казва у нас. Това е то „checks and balances“ – система на взаимен контрол между власти и институции.

Защо проспахме възхода на Тръмп?

Автор(и): Светла Енчева

На 9 ноември светът се събуди, силно изненадан. Макар почти всички сериозни анализатори да вещаеха победа на Хилари Клинтън на президентските избори на САЩ, победител стана Доналд Тръмп. В България се събудихме изненадани два дни по-рано, когато за първи път от 1990 г. БСП спечели дори в София и големите градове. И в двата случая учудването идва от това, че фиксирането върху видимите факти пречи да се забележат процесите, които същевременно се развиват под повърхността. Измервателните инструменти – и в точните науки, и в социалните изследвания – мерят онова, което създателите им признават за съществуващо и достойно да бъде измервано.

Изборите за президент в САЩ и в България: прилики

Основната прилика между изборите за президент в България и в САЩ е в изненадващите резултати от тях. Победата на Хилари Клинтън и Цецка Цачева се смяташе за почти сигурна, а спечелиха Доналд Тръмп и (поне на първи тур – настоящата публикация е писана между двата тура на президентските избори) генерал Румен Радев.

Втората прилика е, че и Тръмп, и Радев, са кандидати на опозицията и олицетворяват промяната, докато Цачева и Клинтън са от управляващата партия и са силно асоциирани със статуквото. Много от избирателите както на демократите в САЩ, така и на ГЕРБ в България, се почувстваха обидени, че им се предлага не вдъхновяваща и харизматична личност, а кандидат, дотолкова свързан със статуквото.

Третата прилика е, че и Тръмп, и Радев, са като цяло антидемократично настроени, олицетворяват силната ръка и по-близък на душата им, е авторитарният режим в Русия, отколкото либералните ценности на Запада

Четвъртата прилика е, че и Тръмп, и Радев, са избрани в контекста на възход на антилибералните ценности и потребността от харизматични лидери, който се забелязва на много места по света, включително в Европа.

Петата прилика е, че и Клинтън, и Цачева са жени в държави, които до този момент са нямали жена за президент.

От тук насетне обаче започват

разликите

На пръв поглед изглежда парадоксално, но Румен Радев е в огромна степен кандидат, произведен от ГЕРБ. За да отклонят вниманието от липсата на сериозни реформи, включително и на съдебната система, корупцията, сделките за милиарди в ущърб на България, както и от липсата на смислен политически дебат, машината на ГЕРБ през цялото време конструираше външен враг. Най-ярката персонализация на този враг бяха бежанците. Създаваше се впечатление, че хем държавата се бори с този враг, хем не може да го прави достатъчно ефективно, защото бежанците все се промъкват, лагерите в страната са пълни. Освен това, по силата на европейско споразумение, нищожен (но за наплашения български избирател – огромен) брой бежанци се налага да бъдат заселени и интегрирани в България.

На този параноичен фон ГЕРБ излъчи като кандидат за президент Цецка Цачева, която не само че не е особено харесвана и от твърдите последователи на партията, ами не създава впечатление, че може ефективно да противодейства на така конструираната външна заплаха. Независимо че не може да се похвали с чувствителност към човешките права, като темперамент Цачева е по-скоро благ и компромисен човек. Борисов я лансира като „майка“, ала ситуацията, представяна от собственото му управление, изисква по-скоро строг и пошляпващ баща.

Освен това, антибежанската реторика на правителството и видимата му зависимост от правителството на Ердоган, чудесно се връзват с антиевропейската реторика. Не може хем да се пропагандира колко е лоша Европа, която ни кара да приемаме бежанци и ни упреква, когато депортираме „гюленисти“, хем да се излъчва кандидат, който да демонстрира (макар и недостатъчно последователен) ангажимент към европейската ориентация на България. Тоест – може, но резултатът е Румен Радев.

Ситуацията в САЩ е противоположна

Победата на Тръмп идва след два мандата управление на Обама, в което са направени редица промени, свързани с човешките права и, в частност, правата на определени малцинства. Самият факт, че Барак Обама е първият чернокож президент на САЩ, а и със съвсем не англосаксонско име, е свидетелство за огромна либерална промяна. Обама извърши здравна реформа, за да се гарантира достъп до здравеопазване на най-бедните. По негово време се случиха революционни промени, свързани с правата на хората с различна сексуална ориентация и полова идентичност, като най-голямата от тях е легализирането на браковете между еднополови двойки.

Като кандидат на Демократическата партия, Хилари Клинтън твърдо застана зад промените, извършени по времето на управлението на Обама, поемайки ангажимент да ги запази и продължи. Тя говореше за правата на жените, цветнокожите, ЛГБТИ хората.

Когато говорим за пропаганда на определени ценности от страна на властта обаче, важно е да се запитаме и

кой и как е зависим от официалната пропаганда

В България мнозинството се влияе от нея, но има социални групи, за които от значение е волята на местни лидери, сплашвания и/или обещания. В САЩ, в множество райони хората са преобладаващо обединени от системи за посредничество, каквито са например местните църкви (у нас това е валидно най-вече за ромски общности). Те са социализирани с идеи като превъзходството на белия англоговорящ човек, за подчинената роля на жените, хомосексуалността като непростим грях и т.н.

Фактът, че Щатите имат чернокож президент, не спира полицаите, които застрелват невинни хора, между които и деца, по подозрение, че са престъпници, само заради цвета на кожата им. След легализирането на еднополовите бракове, в своеобразен герой се превърна служителката от Кентъки Ким Дейвис заради отказа си да издава брачни свидетелства на гей двойки. В огромен проблем се превърнаха казуси като например – имат ли право сладкарниците да отказват да правят сватбени торти за гей двойки, имат ли право пицариите да отказват да доставят пица на хомосексуални. Драматични са и реакциите на казуса – имат ли право транссексуалните да влизат в тоалетни, отговарящи на пола, с който се идентифицират, или това означава да пуснем мъже воайори да зяпат жените в тоалетните.

И когато местна църква разпространява листовки, в които се твърди, че гласуването за демократите е смъртен грях, със сигурност има немалко хора, които искрено вярват, че ако пуснат гласа си за Хилари Клинтън, ще горят в ада.

Именно тези хора получават своя реванш сега. Като абсолютен брой те са по-малко от гласувалите на Клинтън, но поради спецификите на мажоритарната система на САЩ те се оказват в по-силна позиция.

И ако това е ситуацията на равнището на малките общности и междучовешките взаимоотношения, съществуват и

закономерности на макроравнище

Закономерностите в социалния свят нямат силата на природни закони, но въпреки това не е лесно да бъдат променени. Политическата система на Съединените щати се характеризира с две основни партии, които се сменят през определени периоди от време. От 1933 г. насам почти няма случай, в който демократите или републиканците да са удържали президентската власт за повече от два мандата. Не че е невъзможно да има прецедент. Но след два мандата на Обама един кандидат на демократите би следвало да е по-убедителен от Хилари Клинтън. И/или историческият момент да е изключително благодатен за управление на демократите.

Също така, в съвременния свят се сменят периоди на растяща свобода с такива, в които управлява „здрава ръка“, както и периоди, в които е доминиращо статуквото на социалната система с такива, в които на преден план излизат харизматични личности.

Датата 9 ноември например, на която Америка осъмна с Доналд Тръмп, избран за президент, прекрасно илюстрира смяната на противоположни периоди в историята на друга държава – Германия. На тази дата през 1848 година е убит Роберт Блум, който се е опитвал да свали монархията. Иронично, на същата дата през 1918 г. монархията пада. През 1923 г. е възпрян опитът на Хитлер да завладее Мюнхен с новосъздадената Националсоциалистическа партия и да се провъзгласи за ръководител на града. През 1933 г. обаче е зловещата Кристална нощ, в която, под ръководството на Хитлер и същата Националсоциалистическа партия, се извършва покушение срещу синагоги и еврейски имоти, а над 400 евреи са убити или докарани до самоубийство. А през 1989 г. пада Берлинската стена, с което се слага край на половин век тоталитарно управление.

Отвъд суеверието и конспирациите

Да се ръководим в разбирането си за социално-историческите процеси от формални закономерности и съвпадения на дати би било проява на политическо суеверие. Това обаче не означава да не се вглеждаме в по-дълбоките контексти зад събитията – социални, културни, исторически, цивилизационни. Едва ли може да се отрича ролята на Русия както за победата на Тръмп, така и за тази на Радев на първи тур. В САЩ – чрез „Уикилийкс“ и Асанж, в България – по други канали. С голяма вероятност и фактът, че ръководителят на ФБР е убеден републиканец, е допринесъл за крайния резултат. Ала да смятаме, че победата на Тръмп се дължи най-вече на такива събития, би означавало да вярваме в теории на конспирацията.

По-сериозните въпроси са други:

Как става така, че в определени периоди Русия е най-големият враг на САЩ, а в други е в състояние да влияе върху избора на президент на Щатите? Как става възможно евразийският авторитаризъм и американският консерватизъм да си станат по-близки, отколкото американският консерватизъм и европейската християндемокрация? Какво ни чака от тук нататък, ако сме либерално настроени хора или представители на дискриминирани малцинства?

За да не се събуждаме учудени след изборите, трябва да сме способни да гледаме отвъд очевидното – да виждаме по-наблизо и по-надалеч от това, което четем в новините. В повечето случаи обаче се сещаме да се вгледаме и да се замислим чак когато немислимото се случи.

Светла Енчева е блогър (автор на „Неуютен блог“), социолог, активист в областта на човешките права. Завършила е специалност „Философия“ през 1998 г. Преподавала е социология в Югозападен университет „Неофит Рилски“ от 1998 до 2009. От 2009 до 2015 работи като анализатор в Социологическата програма на Центъра за изследване на демокрацията. От 2015 посвещава усилията си основно на Marginalia. Свири несистемно на бас китара.

Коментари (4)

- 13-11-2016|borislav gurdev

Добър коментар, но г – жа Енчева допуска сериозен гаф – от 1933 до 1953 г. в САЩ управляват демократите, като само Рузвелт печели четири пъти президентдките избори…

- 13-11-2016|Здравко Марков

В България промяната на статуквото ще е пагубно! Явно на нашенеца 45 години не му стигат, та решава да прави завой и да си върне махорката, москвича и празните магазини! Това племе заслужава участта си! Да му е честита!

- 15-11-2016|ЛЮБА ВЪЛЧЕВА

към Здравко Марков: Не разбрах за кого ще е пагубна промяната на статуквото: дали за българските граждани или за пропагандаторите на либерализма и глобализацията, които с милионите, наливани години наред от фирмите на Сорос и с помощта на слугинажните български медии се опитваха да промиват мозъците най вече на младите хора и разделянето на обществото на русофоби и русофили?

- 19-11-2016|Николай Колев

Вероятно е възможно да се открият и други прилики и разлики! За разлика от г-н Тръмп, комуто предстои да управлява все още първата от Великите сили, г-н Радев протоколно ЩЕ ИМИТИРА власт, социална чувствителност, силна ръка и борба с либерализма! С интерес очаквам и традиционната за България кавга с вицето – поставената да го НАДЗИРАВА г-жа Йотова.

45-ят президент по ръба на острието:

какво се случи в Америка?

Автор(и): Аврам Агов

Америка и светът се опитват да свикнат с факта, че Доналд Тръмп е новоизбраният президент на САЩ, но реалният въпрос тук е как всъщност това стана възможно. Жалко е, че Хилари Клинтън не успя да счупи най-високия „стъклен таван“ – невидимата граница на професионалното издигане на жените. Но и победата на Тръмп, колкото и шокираща, не означава край на света, а по-скоро продължение на това, което се случва в други негови краища. Американците искаха промяна и намираха неин изразител в лицето на Тръмп.

А ето и само някои от причините, изредени в телеграфен стил: популизъм, анти-елитистка вълна, намерила шампион в политически аутсайдер – бизнесмен и шоумен, майстор на саморекламата и владеещ механизмите на медийната среда (водещ новините дори с цената на скандал), който ще „оправи“ Вашингтон – „да пресушим блатото“; анти-имигрантски настроения като в Европа: ще строи „Велика стена“ на границата с Мексико (китайците ще завиждат), нищо че това е страна на мигранти, включително дядото на Тръмп, пристигнал от Германия, а жена му от Словения („лошите“ идват нелегално от Латинска Америка); анти-глобалистки и протекционистки нагласи, изолационизъм, Америка над всичко. Тръмп също обеща просперираща и силна Америка („да направим Америка отново велика“), което несъмнено е привлекателно послание. Под покривалото на отхвърляне на „политическата коректност“ и че Тръмп не е „политик“, изказът на кампанията му беше изпълнен с нетърпимост към различното. (Какво е „коректността“, ако не опит за цивилност, следователно цивилизация?) Показателно е, че изпълнителен директор на кампанията на Тръмп беше Стивън Банън, бивш директор на интернет сайта Брайтбарт нюз – платформа на alt-right (алтернативното дясно) движение, свързано с идеи на популизъм, (бял) национализъм, анти-феминизъм, анти-семитизъм, ислямофобия и други „фобии“.

Когато пристигнах в Ню Йорк през 1991, Тръмп тауър беше скоро построена и Тръмп беше марка, но той не се радваше на особена любов. През годините Тръмп банкрутира на няколко пъти, но докато той винаги се спасява, контракторите [подизпълнителите му] опират пешкира. Показателно е, че на първичните избори през пролетта загуби срещу Кейсик в Манхатан, неговия „домашен терен“, защото там хората го познават най-добре. На изборите отново се откроиха разделения подобно на Брекзита във Великобритания. „Типичният“ избирател на Тръмп е по-вероятно да бъде бял мъж с по-ниско образование (или по-възрастен), живеещ в малко населено място във вътрешността на страната и на юг. Това е голямо обобщение, а значи преувеличение – и разделителните линии не са така ясно определени, но се очертават тенденциите на подкрепа. Ключът към успеха на Тръмп обаче беше в индустриалните щати или „ръждивия пояс“, както го наричат – Мичиган, Уисконсин и Пенсилвания, които през последните десетилетия гласуват за демократите, но сега се обърнаха към Тръмп, макар и с доста малка преднина: в Мичиган разликата е 13,000 гласа от 5 милиона или 0.3% (още се броят гласове), в Уисконсин – 1%, Пенсилвания – 1.2%. Но всичко е в марджините [минималните преднини]. Фактически Тръмп получи по-малко гласове от предишните републикански кандидати като Маккейн и Ромни. Разликата в общините с малки населени места беше голяма в негова полза. В градските райони Клинтън спечели със средно 7%, докато Тръмп надделя в малките общини с 26%. Например в Милуоки (Мичиган), Клинтън спечели със 65%, докато Тръмп спечели общини като Флорънс с по 60%-70%. По-ниската избирателна активност беше удар за Клинтън (в Милуоки имаше 60,000 по-малко избиратели от 2012 г.). Един значителен сегмент от долната средна класа реагира чрез протест, като или предпочете Тръмп въпреки противоречивата му фигура, или отказа да гласува, защото хората са отвратени от отровната атмосфера на изборите.

Тръмп спечели едва 8% от чернокожите гласоподаватели и 29% от латино групата, но това е толкова, колкото спечели и Ромни (тези групи традиционно гласуват за демократите, макар че Джордж Буш спечели 40% от латино вота), дори малко отгоре като процент. Това е парадоксално на фона на ксенофобския и расистки тон на някои изказвания на Тръмп. Но отново, изборите са колкото успех за Тръмп, толкова неуспех на Клинтън да осигури повече гласоподаватели от малцинствата (като абсолютен брой, а не процентно съотношение) и други групи на електората, като работници например, за които се предполага, че подкрепят Демократическата партия. Доста хора са разочаровани от загуба на работни места или че са оставени без внимание от демократите. През 90-те години Бил Клинтън успя да спечели работниците на своя страна; „it’s the economy, stupid“ беше мотото на кампанията му през 1992 г., но Хилари не успя да ги мобилизира. Тръмп апелира към работниците и по принцип имаше послание за засилване на икономиката, по-ниски такси, дерегулация, инвестиции в инфраструктура, връщане на работни места, преразглеждане (дори отменяне) на търговски споразумения и прочие.

През последните седмици от предизборната кампания Тръмп беше по-дисциплиниран, т.е. със значително намален брой словесни „изцепки“ по социалните медии или на свои митинги; използваше техника, за да чете речите си, за разлика от импровизациите, които белязаха първичните избори и голяма част от основната кампания. Тази промяна към по-фокусиран Тръмп се дължи предимно на мениджъра на кампанията му след месец август Келиън Конуей. След изтичането на прословутото видео на Тръмп със сексистки и вулгарни коментари, мнозина (включително републиканци), бяха отписали Тръмп, но той преодоля през тази криза отчасти и чрез по-системното си послание в последните седмици. Доста американци (включително републиканци) посрещнаха с насмешка кандидатирането му за президент през юни миналата година. Когато Тръмп набра скорост по време на първичните избори отчаяни републиканци организираха движение „никога Тръмп“ в партията. Това не го спря и той опроверга всички прогнози. Интересното е, че преди да се кандидатира, Тръмп заема центристки позиции по редица въпроси като търговията, правото на аборт и т.н. Това се промени с началото на президентската надпревара. Но дори по време на първичните избори Тед Круз се позиционира като по-консервативен и идеологически кандидат от Тръмп, особено по социалните въпроси.

От своя страна, Клинтън направи грешки: не обърна достатъчно внимание ма индустриалните щати, защото се приемаше, че те са „сигурни“, пък и имаше проблем да въодушеви избирателите си в цялата страна, особено младите. Да не говорим за постоянните съмнения и разследвания на е-мейли, фондация и прочие. (Писмото на ФБР за преразглеждане на е-мейли 11 дни преди вота може би повлия на някои колебаещи се избиратели и те си останаха вкъщи на изборите, но това не е решаващ фактор.). Освен това се знае, че Хилари не е от най-добрите комуникатори, за разлика от съпруга си или Барак Обама. Въпреки това тя спечели електоралния вот (има близо 400,000 повече гласа), но системата на не-пряко гласуване чрез електорите (общо 538, разпределени според населението в щатите), които се избират на базата на гласове от щат на щат (кандидат, който спечели щатския вот, печели всички електори на щата), може да осигури преимущество в броя на електорите дори за кандидат, който има по-малко гласове тотално за страната. Това се случва много рядко, но се случва; спомнете си изборите през 2000 г, когато Ал Гор спечели електоралния вот с половин милион гласа, но Буш-младши спечели Флорида с малко над 500 гласа, което му осигури всичките 29 електори на щата и съответно президентството.

Парите, които често са критерий за успешна кампания, не помогнаха на Клинтън (голямо преимущество пред Тръмп): нейната кампания и Демократическата партия събраха общо 900 милиона долара от 3 милиона донора (до края на октомври екипът на Клинтън събра 687 милиона долара срещу 307 милиона на Тръмп). Тръмп разчиташе на пряко и разбираемо послание към избирателите, привличайки хиляди хора на митингите си (в последният ден преди изборите мина през пет щата). Но мнозина не очакваха негова победа, включително и хора от собственото му обкръжение, ако може да се съди по социологическите проучвания и прогнозите на мнозина специалисти. Изненада се оказаха „скритите“ гласоподаватели, които не заявяваха предварителна подкрепа за Тръмп. Може да се добави и цикличната динамика: много рядко една партия запазва президентството след два последователни мандата или общо осем години, което е конституционното ограничение за един президент. За последен път това се случи през 1988 г., когато Буш-старши спечели изборите след двата мандата на Рейгън и изкара само един мандат., т. е републиканците имаха общо три последователни мандата. На сегашните избори спечелването на трети мандат за демократите не е точно това, което много американци свързват с промяна на статуквото, въпреки популярността на Обама и евентуалния исторически избор на първата дама президент. Тръмп успя да улови разочарованието и гнева, и да стане техен изразител. Разбира се, едно е демагогия и бомбастични обещания, друго е управлението в Белия дом.

Какво следва? Хиляди млади американци излязоха по улиците на големи американски градове, за да протестират против избора на Тръмп и реториката на разделение и нетолерантност, която просмука кампанията му. Зачестяват случаи на тормоз над малцинствени групи в училища (мексиканците да си ходят) и други места. Такива инциденти дори принудиха Тръмп да апелира със „спрете!“ към свои поддръжници в първото си интервю след изборите. Тръмп се превърна в тромпет на идеологията на страховете. Въпреки очаквано омекотяване на тона и политиката му след фойерверките на предизборната кампания, преходът от главен разделител към главнокомандващ-обединител изглежда невъзможен. Назначаването на Райнс Прибъс, умереният и комуникативен председател на Републиканската партия (той помогна на Тръмп чрез развиване на републиканската мрежа по места за мобилизиране на гласоподаватели) за началник на бъдещия кабинет, беше оповестено едновременно с назначаването на ултра-десния Банън за главен стратег и съветник на Тръмп.

След изборите във вторник сайтът на канадското правителство за имиграция се срина поради рязко покачване на трафика от интересуващи се американци. Канадците гледат с недоумение и тревога към случващото се на юг от 49-я паралел, дали заради опасения Канада да не последва съседа си в популизъм и нетолерантност (разделенията в обществото съществуват, но не са така силно изразени) или заради заканите на Тръмп да анулира НАФТА – споразумението за свободна търговия в Северна Америка, включващо САЩ, Мексико и Канада. Какво означава Тръмп за Европа? Неговата победа е продължение и едновременно стимул на популистките анти-имигрантски движения на Стария континент. Не случайно Найджъл Фараж и Марин Льо Пен са сред първите фенове на Тръмп в Европа. Марин е окуражена от Америка и вече отправя поглед към френското президентство. Путин също харесва избора на Тръмп, защото взаимно си правиха комплименти, а Русия се надява да отслаби НАТО. Изследвания на обществените нагласи в десетки страни преди изборите показват, че Тръмп се ползва с повече положителна оценка единствено в Русия и Палестинската автономия (за палестинците вероятно поради негово изказване, че ще се опита да бъде неутрален в потенциални мирни преговори с Израел). В Китай са нервни, защото позициите ма Тръмп предвещават търговски войни.

Самонадеяността на Тръмп по време на кампанията бе фрапантна и плашеща; веднъж заяви, че „знае“ повече за ИДИЛ от американските генерали. В същото време той правеше реалистични оценки като например как падането на режимите на Саддам в Ирак и на Кадафи в Либия, както и интеревенциите на САЩ, са допринесли за пораждането и разрастването на ИДИЛ. Бивши високопоставени държавни служители (в това число от републикански администрации, между които Колин Пауъл и Кондолиса Райс) нарекоха Тръмп „уникално неквалифициран“ да бъде президент и главнокомандващ. Въпреки шока от победата Тръмп може да изненада положително (дано) като президент, на фона на мрачите очаквания, макар че неговата непредвидимост е проблем сама по себе си. Има вероятност Тръмп да бъде по-прагматичен президент, ако модифицира някои от крайните си идеи и обещания, но това си остава отворен въпрос. Бихме очаквали неортодоксални решения във външната политика на бъдещата администрация, както кампанията на Тръмп беше нестандартна в много отношения. Ричард Никсън, твърд анти-комунист, постигна пробив както в отношенията с Китай, така и със Съветския съюз в началото на 70-те години на миналия век. Същото направи Рейгън в края на Студената война, като създаде мост с Москва. Тръмп често се сравняваше с Рейгън по време на кампанията и мнозина видяха в това поредно нарцистично твърдение. (Интересно е, че изборът на Рейгън също се е възприемал като катастрофа от либералите в САЩ.) Като кандидат Тръмп критикуваше ролята на САЩ като световен полицай (в същото време обеща увеличаване на финансирането за армията) и настояваше, че съюзниците по света трябва да плащат повече за помощта на Америка за отбраната им. Критиците атакуваха Тръмп, че би позволил Япония и Южна Корея да се сдобият с ядрено оръжие за отбраната си и предупреждаваха срещу апокалиптично бъдеще, в което Тръмп има ядрените кодове на САЩ. Но това също е спекулиране със страховете на хората. Дяволът може да не е толкова черен. Да си представим как в някой паралелен свят Тръмп се среща с Ким Джонг Ун на бургер и разговарят за ядрената програма на Северна Корея и мир на Корейския полуостров. Тръ(м)пнем какво ще се случи в реалния свят.

Ванкувър

14 ноември

Аврам Агов е специалист по далечна Азия с основно направление Корея. Той е асистент по световна история на ХХ век в Университета във Ванкувър, Канада, и автор на книгите „Страната на утринната свежест“ и „Самсунг или пътят на трите звезди“, публикувани в България.

Коментари (3)

- 20-11-2016|Зика

Светът интуитивно търси баланс – крайното залитане в либералните ценности унищожава демокрацията и хората търсят ДРУГОТО МИСЛЕНЕ В СЛУЧАЯ ТРЪМП

Фамилия Клинтън управлява вече 4 мандата стратегия на управляемия хаос в света- втръсна на хората и ги уплаши

УЖ ДЕМОКРАЦИЯ а се налага само една гледна точка, но светът е многополюсен, многоидеен пъстър и интересен

- 20-11-2016|Бай Генчо

Ей затова, г-н Агов! Ама иска четене, а не пропаганда – glasove.com/categories/na-fokus/news/dzh…hilyri-klintyn-video

- 20-11-2016|Златко

И коя точно е „ужасяващата истина“ във всичко това, бай Генчо? Я ни обяснете сега, прояснете ни малко тук. Ето обобщението, публикувано в „Гласове“ (за който всички знаят, че е финансиран от Русия и нейните тайни служби – директно заинтересувани от победа на Тръм – който, боя се, ще ги разочарова доста силно в хода на президентството си… Но това, разбира се, не е никаква ужасяваща истина, нали?)…

И така, ето резюмето на „Гласове“:

Интервюто на известния разследващ журналист Джон Пилджър с основателя на „Уикилийкс“ Джулиан Асанж е направено преди изборите в САЩ и е посветено на фактите, които се разкриват в публикуваните имейли на Хилъри Клинтън. В западни, както и в основните български медии съдържанието на писмата бе премълчано, а скандалът бе манипулиран така, че публиката да остане с впечатлението, че единственото нарушение на бившия държавен секретар на САЩ е, че е държала служебни и класифицирани имейли на личния си сървър и е водила служебна кореспонденция от личния си телефон. Скандалното съдържание остана на заден план и съвсем умишлено не бе превърнато в център на скандала от влиятелните медии. Разговорът между Пилджър и Асанж е посветен на истината за американската политика и Хилъри Клинтън, която се разкрива в нейната кореспонденция. В един от имейлите Клинтън пише, че „Ислямска държава“ се финансира директно от правителствата на Саудитска Арабия и Катар, а от друг става ясно, че докато е заемала поста държавен секретар, САЩ са продали оръжие на Саудитска Арабия за 80 млрд. долара. В интервюто става дума и за унищожаването на Либия, както и за президентските избори в САЩ. Има и любопитни подробности, като случаят за катарски дипломат, който дава 1 млн. долара за петминутна среща с Бил Клинтън. Или 12 милиона, дадени на Хилъри Клинтън от Мароко, за да присъства на парти.

Та, пак да попитам: кое точно е ужасяващото във всичко това? Че Америка продава оръжия на Саудитска Арабия? Че има основания да се подозира, че Саудитска Арабия финансира ИДИЛ? (Поне официално тя е техен враг, доколкото ми е известно)…

Кое точно във всичко това е ужасяващо? В смисъл, кое точно прави от Хилари Клинтън някаква ужасяваща фигура?

Като изключим, разбира се, умонагласите на хора като вас, дето се чувстват директно заплашени от либералния Запад, щото нямат квалификация за пет пари, нямат образование, нямат и никакви продаваеми на свободния пазар способности, а следователно си искат обратно „татовото време“ и неговата сигурност, при която за всички некадърници се намираше по нещо за крадене? Както и „добрата Русия“, която ще ни дръпне обратно в кашата на Изтока, от която не можем да се измъкнем вече 1300 години?

Кое точно му е ужасяващото на всичко това, освен факта, че в България очевидно има повече от достатъчно некадърници, готови да изберат всеки, който ще им обещае връщане назад, бай Генчо?

(И какво изобщо търсите по тоя сайт, некадърници нещастни?)

Пардон, грешка!

Автор(и): Стоян Гяуров, Клаус Офе

С въвеждането на еврото, ЕС се постави в много трудно положение и сега – ни напред, ни назад. Еврозоната е разделена на печеливши и губещи. Северът, на първо място Германия, има сметка от еврото, докато южняците започват да се бунтуват, четем в рецензия на седмичника „Ди Цайт“ за „Европа в капан“, новата книга на германския политолог Клаус Офе. Според Офе беше „дръзка спекулация“ да се вярва, че еврото може да бъде спойката на Европа. Отделните икономически структури в еврозоната са твърде разнородни, а чистата пазарна интеграция доведе дотам, че държавите-членки се превърнаха в конкуренти, които „в условията на конкурентен натиск реагират типично с намаляване на данъците и съкращаване на социалните разходи“. В атмосферата на перманентна криза десните партии „реставрират икономическите, политическите и културните защитни функции на териториалните граници“. Колкото по-дълго продължава кризата и колкото по-голямо става несъответствието между икономическа необходимост и политически резон, толкова по-изкусително изглежда оттеглянето на национален терен, подчертава Офе.

Освен това „ЕС не притежава позитивна, вдъхновяваща визия за собственото си бъдеще“; общността изглежда „неуправляема“. Ако не настъпи промяна, историческият проект за обединение на Европа може да издъхне още преди да е набрал истински скорост. Понастоящем няма мнозинство в полза на задълбочаването на ЕС; освен това, напомня Офе, „никой в Брюксел не разполага с достатъчно легитимна власт, за да вдъхне живот на такова задълбочаване“. С една дума, загубата на доверие е огромна, тъй като след „неприкритото насилие“, упражнено върху Гърция, коя страна ще иска да сдаде още от националния си суверенитет? Коя ще приеме да ѝ бъде наложен курс на стриктни икономии („краткотрайно привидно решение“), на чието благотворно въздействие вярва единствено германският министър на финансите Шойбле, но не вярва дори и МВФ? Каталогът с греховете на ЕС, който германският политолог представя, е не просто дълъг – той е безкраен.

ЕС регулира „из основи“ живота на своите граждани, ала на него самия изглежда не може да му бъде потърсена сметка. Според Офе най-голямо влияние имат тъкмо онези институции, „които най-малко подлежат на демократична отчетност“. ЕЦБ, Европейският съд и Еврокомисията са напълно „деполитизирани“ и могат да действат в голяма степен независимо от избиратели и парламенти. По този начин възниква впечатлението, че еврократите постоянно нарушават „червената линия на демократичния суверенитет“. Фактът, че с въвеждането на еврото отделните държави бяха лишени от възможността да реагират на променящата се обстановка с девалвация, митà или ограничаване на вноса, усилва още повече впечатлението за „хронично чуждо господство“. Усилва се и чувството, пише Офе, че Европа се е превърнала в защитно формирование на едрия капитал, чиято сметка се плаща от бедните. И това е така. Първо с парите на данъкоплатците банките бяха извадени от „безумно критичното положение, до което се бяха докарали“, а сега, за благодарност, те помагат на престъпни данъчни нарушители да укриват парите си, заобикаляйки държавната хазна.

Разплатата на Офе с ЕС е просто блестяща и с голяма аналитична острота, но тя не е пледоария за отказ от еврото – напротив. „Макар да беше гигантска грешка да се въвежда еврото, без да бъде поставено в рамката на един политически съюз, то поради непредвидимите рискове би било още по-голяма грешка просто да анулираме стореното“. Какво да се прави тогава? Тогава ЕС трябва като барон Мюнхаузен да се изтегли сам за косата от блатото. Общността трябва да си възвърне доверието на гражданите и да възстанови равновесието между „полюсите политическа демокрация и капиталистически пазар“. След като бяха спасени банките, сега е ред на населението. Офе заявява, че без масивно преразпределение и решителна социална политика (например, общоевропейска застраховка против безработица и минимално подсигуряване на всеки гражданин), обещанието за благоденствие от страна на ЕС е чиста измама.

Длъжник преди всичко е Германия. Без еврото тя никога нямаше да стане световен рекордьор по износ; противно на очакванията на Митеран и Делор, единната валута не неутрализира, а циментира германската хегемония. Офе съзнава напълно възраженията на пазарното правоверие, но неговите предложения далеч не се изчерпват със социално-политическо „откупване“ на доверието на гражданите. Следващата стъпка предвижда решенията на Брюксел да бъдат демократизирани и поставени „изцяло под волята и контрола на европейските граждани и страните-членки“.

А ако това не сполучи? Ако Европа не успее да се освободи от капана, който сама си постави? Тогава континентът може да се завърне към едно опасно националистическо „естествено състояние“, при което губещи ще бъдат всички. „В своя нормативен капацитет ЕС превъзхожда равнището на цивилизационен самоконтрол, до което страните-членки могат да се доберат със собствени сили“, заключава Офе с патетична деловитост. С други думи: разпадне ли се ЕС, той ще се окаже жертва на освободените от самия него центробежни сили. Мощта на икономиката ще затрие нормативния политически проект.

Превод от немски Стоян Гяуров

Claus Offe, Europa in der Falle. Edition Suhrkamp, Berlin 2016

Стоян Гяуров е журналист и преводач, роден през 1950 в Хасково. Завършва английска филология в Софийския университет, след което работи в държавното радио. От 1990 до 2012 е редактор в радио „Дойче Веле“, Бон. Превел е книгите: „Светът на късната античност“ от Питър Браун, „Невинни ръце“ от Александър Демант, „Мойсей Египтянина“ от Ян Асман, „Бъдещето на класическото“ от Салваторе Сетис, „Фараонът Пруст“ от Михаел Маар. Автор е на есеистичния сборник „Платон, прасето и последният буржоа“ (изд. „Ерго“, София 2013).

Железният закон на олигархията

Автор(и): Джон Грей

Избирането на Доналд Тръмп е вторият акт в една пиеса, започнала на по-малка сцена. Гласуването за Брекзита изобщо не беше някакво специфично-британско събитие, но можеше да се разглежда като такова докато грубото отстраняване на утвърдените елити, свързано с него, се ограничаваше до само една страна. Сега, след като разруши династичния ред, въплъщаван от семействата Клинтън и Буш, Тръмп налага промяна на гвардията в най-мощната страна на света. Една дълбока промяна, започнала във Великобритания, се превръща в международно движение. Демократичната политика се намира в период на революционен катаклизъм.

След като спечели борбата срещу американските медии, използвайки далеч по-малко ресурси (пари и организация) от опонентите си и от двете партии, Тръмп няма да бъде тихичко асимилиран от елитите, които току-що свали от власт. Без съмнение той ще бъде ограничаван от американските институции. И макар че едва ли ще бъде блокиран [както предшественика си], в някои области той ще се нуждае от съдействието на контролирания от републиканците Конгрес – например ако продължи както е обещал и се откаже от по-нататъшно участие в Парижкото споразумение за климата – и части от старите групи ще запазят определена способност да го сдържат. Други ще направят залозите си в полза на новия режим. Лобистките групи бързо ще създадат изгодни връзки с преходния екип на Тръмп. Тъй като не притежава стратегически план, самият Тръмп може би ще реши, че е по-лесно да се модифицират вече съществуващите политики – както изглежда се кани да направи с „Обамакеър“ [здравната програма на президента Обама] – отколкото да създава изцяло нови.

По неизбежност, в управленческите модели, които се оформят, ще има много приемствености. Но разрушителният маниер на възхода на Тръмп изключва възможността за продължаване на политиките на режима, който свали. Той не може да избегне разрушаването на реда, който е утвърден от времената непосредствено след Втората световна война насам. А глобално-променящото му въздействие ще бъде увеличено от политическите трусове в Европа, където изглежда се подготвя третото действие от същата пиеса.

Победата на Тръмп унищожи вярата, че международният ред, утвърден преди 70 години, ще продължава да оформя бъдещето. В най-лошия сценарий НАТО би могло да се разпадне, а бъдещият президент да отхвърли задължението на Америка към параграф 5 от хартата на организацията (за пръв път използван след атаките от 11 септември 2001), който изисква от всяка страна-членка да защитава всяка друга, ако тя се намира под непосредствена атака. Резултатът от това би могъл да бъде екзистенциална заплаха за Балтийските държави, проблематично бъдеще за Полша и увеличено руско влияние на целия континент. Ако европейските страни се окажат готови да приемат значителни увеличения в разходите си за отбрана, тези изгледи може би ще бъдат избегнати Но дори и така няма шанс САЩ да се завърнат към някаква глобална роля от вида, който имаха преди да бъде избран Доналд Тръмп.

Мое би международният ред, изграден след Втората световна война, щеше да се окаже способен на запазване в някаква подобрена форма, ако управляващите западни елити бяха предложили някаква по-реалистична реакция срещу променящия се глобален ландшафт. Вместо това те реагираха на края на Студената война като си създадоха враг в лицето на Русия – която, парадоксално, беше една от най-про-западните страни през ранния посткомунистически период. Те ѝ наложиха неолиберални догми за освобождаване на цените и приватизация, които доведоха до бедност голяма част от руското население, с което осигуриха провала на трудния преход към пазарна икономика в западен стил. След това започнаха войни, насърчаващи промяна на режимите в Близкия изток и по-късно в Либия, които успяха единствено при освобождаването на джихадистки сили и създаването на провалени държави, от които към Европа се изляха потоци от отчаяни емигранти. Част от широкото отвращение срещу утвърдените елити идва от тяхната история на серийна некомпетентност. Що се отнася до самите елити, те изглеждат напълно объркани от онова, което са направили.

Един от непредвидените резултати от тяхното объркване е подновеният интерес към конспиративни теории. Докато Джулиан Асанж, скрит в бункера си в посолството в Лондон[180], уверяваше света, че „на Тръмп няма да бъде позволено да спечели“, Хилари Клинтън и нейните медии твърдяха, че Тръмп служел като инструмент на чужда сила. Може би било прибързано да се изключва каквато и да е руска намеса в тази мръсна и неясна предизборна кампания. Но функцията на конспиративните теории е не да подпомагат разбирането на света, а да придават смисъл на животите на онези, които вярват в тях. Параноята често е протест срещу безсилието и израз на усещане за незначителност. Тези симптоми са видими днес сред либералните елити, които, противно на всичките им очаквания, бяха грубо свалени от власт. В едно следизборно интервю, дадено пред холандската телевизия, Сидни Блументал, дългогодишен съюзник на Клинтън, описва победата на Тръмп като „coup d’état“ [преврат], оркестриран от „крайно десните агенти на ФБР“. Параноично мислене от такъв вид говори за отказ да се учи от опита.

Същото важи и за сляпата морална паника, която позволява на либералните елити да избегнат разбирането на собствената им роля в това падение. Онези, които говорят за триумф на расизма и женомразието, посочват аспекти от кампанията на Тръмп, които са достатъчно реални. И все пак е невъзможно човек да си представи как тези добре познати разстройства биха могли да го издигнат на власт без десетилетията на пренебрежение и презрение, демонстрирани и от двете основни партии към онези американци, които бяха постоянни губещи от глобализацията. Либералната демокрация не може да функционира когато голяма част от средната класа – заедно с изоставените остатъци от работническата класа – не получава никакви осезаеми ползи от икономическия растеж. Реалните заплати в Съединените щати паднаха рязко по време на световната финансова криза, продължиха да падат в три последователни години, а след това стагнираха. И макар че средният семеен доход нарасна с рекордни 5,2 процента през 2015, през септември тази година той все още беше с 1,6 процента под нивото на 2007. Тръмп схвана това, а същото направи и демократическият бунтовник Бърни Сандърс. Либерали като Хилари Клинтън и поддръжниците ѝ продължиха да го игнорират.

Икономическите политики, които е предложил до този момент екипът на Тръмп са еклектични, те смесват в едно инфраструктурни разходи в стил Нов курс[181], военно кейнсианство в стил Рейгън, включващо голямо увеличение на разходите за въоръжение, както и данъчни намаления в стил икономика на предложението [supply-side economics]. Ако действително се реализира някаква програма в съгласие с тези линии, тя би могла да доведе до гигантско стимулиране и да предизвика впечатляващ икономически бум в САЩ. Дали тя ще върне обратно работни места и ще възстанови западащите индустрии, както обещава Тръмп, е друг въпрос. Финансови стимули от такъв мащаб водят до риск от инфлация, повишени лихвени проценти и по-високи нива на американския национален дълг. Мащабният протекционизъм може да се окаже по-малка заплаха. Откак Тръмп беше избран, Мексико и Канада намекнаха, че може би ще бъдат отворени за промяна на клаузите на Североамериканското търговско споразумение за свободна търговия (NAFTA). Но, колкото и внимателно да бъдат калибрирани, търговските бариери сами по себе си не могат да премахнат заплахата към осигуряването на прехраната, идеща от новите технологии, нито пък могат да го направят големите депортации на емигранти, които Тръмп изглежда желае да приложи. Изгледите пред Тръмпономиката са мъгливи.

Мътната икономическа програма на избрания президент се използва за подкрепа на твърденията, че на избирателите вече не може да се вярва – в наши дни общоприета либерална теза. Развлекателно е да се види как либералите възприемат езика на Густав льо Бон, реакционния френски критик на демокрацията, чието изследване от 1895 Психология на тълпите (отдавна използвано като библия от всички, които вярват в ирационалността на избирателите), е било едно от вдъхновенията на европейския фашизъм. Всъщност в гласуването за Тръмп няма нищо ирационално, дори и когато липсва силна увереност, че политиките му ще проработят. Както писах тук през миналия септември, неизвестен брой избиратели бяха „готови да хвърлят заровете и да предпочетат Тръмп, просто за да наложат някакъв вид промяна на утвърдените олигарси и нечестната политическа система, която Клинтън представлява и олицетворява за тях“.

Тези избиратели постигнаха основната си цел, която беше да причинят мощен шок на съществуващите политически класи. Клинтън може и да е осъзнавала, че тази част от електората представлява предизвикателство, пред което тя не може да се изправи директно. И така, неспособна да отрече ролята, която е играла в една продължила цяло поколение социална катастрофа, тя избра вместо това да се фокусира върху американските културни войни. Чрез оставянето настрана на онези, които не фигурираха сред груповите идентичности, които тя насърчаваше (например белокожите жени от работническата класа), това се превърна стратегия, която остави мнозина с усещането, че принадлежат към едно изключено мнозинство. Истерията, която заобикаля победата на Тръмп, произлиза до голяма степен от отказа на опонентите му да признаят собствената си роля за нейния успех.

***

Ако президентството на Тръмп вдъхва такъв ужас у толкова много хора, то една от причините е в историческото тесногръдие. Говори се мрачно за изолационизъм и завръщане към Закона за митническите тарифи на Смут и Холи, който е повишил тарифите на САЩ, предизвикал търговска война и вероятно усилил Голямата депресия; други пък виждат в една реваншистка Русия повторение на нацистка Германия. Но светът, в който навлизаме, всъщност прилича повече на онзи от късния 19 век, отколкото на междувоенните години на 20 век и в това отношение, както и в други, Тръмп би трябвало да изглежда като удивително съвременна фигура. Разглеждайки отношенията между държавите в търговския план на разходи и приходи, той може да се окаже по-добре подготвен за справяне с реалностите на 21 век от идеолозите, които го предшестваха.

Идеологическите сблъсъци на 1930-те, които анахронично се появиха под нова форма в неоконсервативните 1990, днес са заменени от старомодни геополитически съперничества. Без да бъде разделяна повече от съперничещи си идеологически системи, световната политика днес е доминирана от неща като религия, национализъм, етничност и борби за ресурси. В същото време информационната война се придвижи в центъра на човешкия конфликт. Русия на Путин е модерна авторитарна държава, снабдена с хипермодерни медийни технологии, които използва, за да формира възприятията у дома и в чужбина. Именно тази недвусмислена модерност е нещото, AC което прави Русия толкова трудна за разбиране при западните наблюдатели. Особено когато са идеологически либерали, те не могат да не виждат в страната пример за атавизъм и регресия. Но това е опасно опростителство, тъй като то предпоставя, че руската държава ще престане да бъде заплашителна само ако страната би могла да бъде върната обратно към някакъв „по-нормален“ път на развитие.

Русия е ненормална единствено в това, че въплъщава модерните противоречия до крайна степен. По-авторитарна от съветската държава през по-голямата част от историята ѝ, диктатурата на Путин е заедно с това по-слаба и по-малко предсказуема. Тя допуска по-голяма свобода в личния живот отколкото Съветският съюз го е правил когато и да е, а освен това е по-популярна и по-легитимна от съветската страна в мирно време, но заедно с това е и по-голяма заплаха за съседите си. След като се отказа от една идеология, която обещаваше да погребе Запада, днес Русия разполага с повече възможности да развали онова, което е останало от либералния международен ред. Няма основания да се счита, че това би се променило ако Владимир Путин слезе от президентския пост, както някои догадки за здравословното му състояние намекват. А какво ако наследникът му се окаже по-малко интелигентен, по-нестабилен и по-антизападно настроен?

Прекалено рано е да се говори за някакви определени позиции на Тръмп към Русия. Но не може да има съмнение, че в това отношение бъдещето ще бъде много по-различно от близкото минало. Промяната би могла да донесе по-реалистично разбиране за опасностите и шансовете. Когато предложи създаване на забранена за полети зона в Сирия, Хилари Клинтън всъщност забрави, че такава зона вече съществува, но тя е контролирана от Русия.

Във всеки случай западните политики в Сирия никога не са имали реалистични цели. Когато настояваше за сваляне на Башар ал-Асад, Западът дори не се замисляше за най-вероятните последици: колапс на сирийската държава, още една зона на анархия, бъкаща от джихадисти, както и още по-голям приток на емигранти към Европа. На няколко пъти по време на кампанията си Тръмп предложи оттегляне на американската подкрепа за сирийските бунтовници, много то които са свързани с джихадистки групи, и възприемане на политика на „овъглена земя“ към ИДИЛ. Коментарите, които прави след изборите показват, че все още се придържа към това гледище.

Както беше направено ясно в един провокативен туийт на руското посолство във Вашингтон, руснаците също вярват в това: те сравняват тоталното разрушаване на Грозни преди 16 години с днешните бомбардировки на Алепо и възхваляват „мирния, модерен и процъфтяващ град“ в който се била превърнала чеченската столица. Приближаването на Тръмп до руското разбиране не би било изолационизъм. Но то би маркирало фундаментална промяна в политиките на САЩ и би могло да доведе до разрив с Великобритания, която все още изглежда обвързана с идеята за смяна на режима.

***

Отвъд Близкия Изток, Тръмп трябва да реши как да подхожда към Китай. Уверените прогнози за конфронтация могат да се окажат далеч от реалността. Имайки предвид, че Китай е единствената глобална сила, която последователно е прилагала рационалистична външна политика – тоест такава, обвързана с ясно определени и постижими цели – нейните лидери може и да се окажат склонни да подхождат към Тръмп по прагматичния, готов за сключване на сделки дух, към който той приканва. Засега те изглежда гледат на неговите искания за високи търговски бариери срещу китайския внос като на кампанийна реторика.

В Европа въздействието на избора на Тръмп може единствено да ускори дезинтеграцията. Противно на всички, които си въобразяват, че едно по-дистанцирано отношение на САЩ ще подтикне европейския проект към нови височини, политическата инерция води до процес на бърза балканизация. Успехът на Тръмп – на практика той заобиколи американската партийна система – демонстрира на гневните европейски избиратели, че те също разполагат с възможности да преобърнат политиката с главата надолу. В резултат на нейното зле преценено и неудачно третиране на емигрантската криза, Ангела Меркел може и да си отиде след германските общи избори през следващия септември. Откривайки следващия акт на непокорство пред вкопания доктринален либерализъм, победата на Тръмп вероятно ще подобри шансовете на маргиналните партии в много европейски страни.

Вниманието ще бъде съсредоточено върху Италия, където конституционният референдум, свикан от премиер-министъра Матео Ренци за 4 декември, би могъл да усили политическото движение на Бепе Грило, Петте звезди, което настоява за организиране на референдум по италианското членство в еврозоната. Парламентарните избори в Нидерландия на 15 март идещата година биха могли да доведат крайно дясната Partij voor de Vrijheid на Герт Вилдерс по-близо до формиране на коалиционно правителство. На същия ден като италианския референдум ще се проведат и подновените президентски избори в Австрия, които могат да доведат до появата на първия крайнодесен държавен ръководител в Европа след Втората световна война. Норберт Хофер от австрийската партия на свободата (FPÖ) предложи създаване на съюз на централноевропейските държави, който да наложи политика към емигрантите, различна от онази, диктувана от Брюксел.

През май 2017 Марин льо Пен би могла да се приближи максимално до спечелването на президентския пост във Франция. (Въпреки цялата съмнителност на политическите прогнози от последно време, експертите предсказват, че тя ще бъде отстранена на втория рунд от изборите). Изправени пред тези политически минни полета, финансовите пазари биха могли да решат, че еврото – което е доста силно през последните седмици – е следващият кандидат за борсови спекулации. А всяко от тези събития би могло да се окаже жизненоважен риск за Европейския съюз.

Що се отнася до Великобритания, изборът на Тръмп подсказва чиста раздяла с ЕС. Всички спорове около твърдия или мек Брекзит са вече история. Само след няколко години недосегаемият общ пазар може да се окаже променен до неузнаваемост, или дори да не съществува повече. Независимо от това дали отсъждането на висшия съд бъде потвърдено или отхвърлено, неговото мнение, че параграф 50 [за оттегляне от Европейския съюз] не може да бъде приложен без съгласието на парламента, е просто прашинка в окото на бурята. Британското оттегляне от европейското правораздаване следва от самата неумолима логика на събитията.

Референдумът по условията на Брекзита, настойчиво предлаган от водача на либералните демократи, Тим Фарон, няма да се случи. Ако в долната камара на парламента се проведе решителен опит за блокиране изпълняването на параграф 50 или поставяне на определени условия, резултатът от това ще бъде вот на недоверие и предсрочни избори. Малко вероятно е лейбъристите да подкрепят такъв ход. Докато те си остават антикапиталистическото протестно движение, което изгради Джереми Корбин, то е изправено пред изборна катастрофа. Нещо повече – [лейбъристките] народни представители с големи представителства, като например Ед Милибанд, едва ли ще пожелаят да поемат задачата да обясняват на избирателите си защо изрично изказаната им воля е била игнорирана и погазена. Ако се наложи да се свикат предсрочни избори, консервативното мнозинство най-вероятно ще се увеличи многократно. Привържениците на Оставането – консервативни останки от ерата на Камерън – ще бъдат изтикани към периферията и оставени без влияние.

В Шотландската национална партия – най-големият губещ от Брекзита с изключение на Партията на независимостта[182], и то още преди изборите в САЩ – премиер-министърката Николà Стърджън скоро ще бъде принудена да се примири и замлъкне с искането си за повторен референдум по шотландската независимост. Сега, когато ЕС е силно разклатен от земетресението Тръмп, общата валута е уязвима, европейските банки неустойчиви, а някои европейски лидери се боят от преговори с Шотландия, тъй като това би могло да усили собствените им сепаратистки движения, то колко шотландски гласоподаватели ще изберат да се откъснат от Обединеното кралство? Може да се твърди, че повечето шотландци ще изберат националната независимост пред собствения си икономически интерес. Но това не е начинът, по който политиката функционира в това време на бунтове[183]. При изборите за американското президентство икономическият недоимък и отчаяние надвиха политиките на пола, културата и расата; в случая с Брекзита избирателите, които предпочетоха напускането, не се страхуваха от икономическа катастрофа. Но ако Шотландия напусне Обединеното кралство, това ще бъде истински скок в тъмното. При тези условия рискът от откъсване е минимален. Непрестанно атакувана като архаична и остаряла, британската държава ще си остане на място за обозримото бъдеще.

Но за една Великобритания, която се е оттеглила от европейското правораздаване, не е наложително да бъде по-малко обвързана с Европа. Въпреки изчерпаните ѝ отбранителни способности, Великобритания продължава да бъде водеща военна сила. Във взаимодействие с европейските национални държави тя би могла да изгради противотежест срещу разширяващото се руско влияние на континента. И тъй като световните търговски съглашения са пред промени, налице е възможност за изграждане на нови икономически отношения със Съединените щати. Пазаренето с един парализиран и умиращ Европейски съюз едва ли ще е най-продуктивният начин, по който да се прекарат двете години след като Брекзитът бъде поставен в сила.

***

В определени отношения новият свят, в който навлизаме, не е чак толкова нов, колкото изглежда. Намалявайки глобалната си роля, САЩ се завръщат към исторически по-нормалната позиция на една от няколко велики сили, каквато са имали в хода на 19 век. Вътрешният режим на Доналд Тръмп може също да се окаже далеч по-познат, отколкото се очаква. Във всеки случай семейно-ориентираният екип, с чиято помощ той създава новия режим, говори за опит да се създаде нова династия в замяна на онези, които той свали от власт. Може да се окаже, че вече се е задействал един от железните закони на олигархията, позволяващ на новата управляваща група да раздели помежду си плячката на властта.

Но победата на Тръмп вече променя световната политика безвъзвратно. Епохата на безпрепятствената глобализация и въоръжените походи за разпространение на либералните ценности приключи. Малко хладнокръвно размисляне може да се окаже полезно при тези условия. Либералите, които беснеят при отминаването на стария световен ред не показват особен интерес към реалистично мислене и решително се противопоставят на онова, което то показва. Онова, което мнозина изглежда желаят е да се освободят от необходимостта да разбират света, като отхвърлят бремето на властта. И по този начин те се оказват на правилната страна на историята.

Джон Грей (род. 1948) е английски политически философ с интереси в областите на аналитичната философия и историята на идеите. Грей е редовен сътрудник и автор за множество важни британски периодични издания като The Guardian, The Times Literary Supplement и New Statesman, където е водещ рецензент в отдела за нови книги.

Коментари (4)

- 23-11-2016|Златко

Независимо от това как се променя светът, човек трябва да запазва хладнокръвие и способност за обективен анализ. Много от либералните ми познати са изпаднали едва ли не в ступор и очакват някакъв неизбежен край на света, поради неочаквания поврат в световните и европейски политически развития. „Е хайде стига глупости!“, предпочитам да кажа аз. Само защото ненавиждаме пратеника, не можем да си позволим да игнорираме посланието. А както изглежда, в момента то е само едно: светът се променя по-бързо, отколкото човек може да произнесе думата „промяна“ – и толкова по-зле за всички, които не могат да държат крачка с промените…

Мисля, че това е доста добър анализ на ситуацията, направен от умен представител на „отсрещната страна“ (ако и да го намирам малко прекалено самоуверен в оценките и прогнозите относно бъдещето; самият Грей най-вероятно ще се окаже просто поредният пророк на неща, които няма да се случат във формата, в която ги предвещава).

Очаквайте много подобни статии в идещите броеве на „Либерален преглед“ – и не бързайте да го отписвате като либерално издание. Задачата на всички ни в момента е да се учим, независимо от това дали учителите ни харесват или не…

- 25-11-2016|Симона

Е, помъдря и Златко. Дано не е за кратко.

- 25-11-2016|Златко

Обожавам когато любимото читателско тяло започне да ме потупва по рамото и да ми обяснява, „няма страшно, и ти ще станеш същия като нас“. Слушам тия думи някъде от 35 години насам. Някои от хората, които ги произнасяха, вече почиват в мир. Останалите още чакат…

- 27-11-2016|Колева

Добри разсъждения

Либералите не разбраха че налагайки само своите ценности и начин на мислене стават ТОТАЛИТАРНИ не дават да мислим и търсим друг алтернативен начин на разсъждения те се самоотричат

трябва да има баланс във мисленето, баланс във света

не може Русия да е вечно черна и слаба а САЩ вечния пример за подражание

И стига две фамилии Буш и Клинтън да управляват това демокрация ли е?

Замислете се колко години вече са на власт

Правите кроасани и залезът на цивилизацията

Автор(и): Адам Гопник

Международните пекарски кръгове бяха покрусени, както би се изразил „Ню Йорк Таймс“, от новината, че британската супермаркетна верига „Теско“ е решила да преустанови продажбата на кроасани с формата на кроасани. Всъщност компанията оповести, че няма да продава повече „закривени кроасани“, но като имаме предвид, че „кроасан“ означава полумесец, за езиково будния наблюдател тази формулировка е малко самоанулираща се: ако това, което ви продават, не е закривено, то изобщо не е кроасан. За да бъдем честни обаче трябва да кажем, че думата е мигрирала в английския език не със значение „ронлива кифла с форма на полумесец“, а просто със значение „ронлива кифла“; една промяна, от която се е родил обичаят на нюйоркските пекари да наричат pain au chocolat – цилиндрична кифла с шоколадов пълнеж – „шоколадов кроасан“, въпреки че става дума за нещо, което е много далеч от формата на кроасана, и което прилича именно на pain au chocolat. Това ме дразни и обикновено не го крия, макар че по този начин се оказвам в една лодка с по-малкия ми брат, заклет италианофил, който, когато му поднесат biscotti, не пропуска да даде израз на раздразнението си, като напомня, че това всъщност е едно единично biscotto.

Поразителна е причината, която „Теско“ привежда като аргумент за своето решение. Шефът на компанията, някой си Хари Джоунс, оповести, че краят на кривия кроасан бил причинен от фактора „размазваемост“, уверявайки, че „повечето купувачи предпочитат да нанасят с един замах сладко или някаква друга своя любима плънка върху кифла с права форма“. Как ли не премятах тези думи в главата си, като бонбон в устата, но все още не мога да открия никакъв смисъл в тях. Толкова ли е трудно за британците, дори в тези декадентски постимперски времена, да използват нож за размазване и само с една чупка на китката да нанесат сладкото „с един замах“? Прокрадва се подозрението – без доказателства, но такова е естеството на съмнението, – че нещо свързано с допълнителната енергия, необходима, за да се направи машина, която да изплюва тестото закривено, вместо право, е истинската причина, която се крие зад решението на „Теско“.

Впрочем защо изобщо кроасанът има такава форма? Първата истина е, че това не е обезателно необходимо. Както е известно на всеки чест посетител на парижките пекарни, най-хубавите, чисто маслените кроасани се предлагат вече в права – или най-много в минимално извита – форма, докато кроасаните от по-ниско качество, с олио или маргарин, трябва по закон да бъдат много добре завити. Така понякога онези, които очакват от френските закони яснота и логика, вместо излишна усложненост, биват подвеждани да си мислят, че правите кроасани са само масло, а закривените – не са. Истината е, че масленият кроасан може да има каквато си иска форма, в съответствие с атавистичния аристократически принцип, че маслото, тъй като е по-качествено, създава свое собствено привилегировано царство.

Жалко, че го няма вече Умберто Еко, който почина миналата седмица, за да осветли този проблем, тъй като дълго преди да стане цар на летищните книжарници, Еко беше император на знаците, един от водещите световни лингвисти и семиотици. Фундаменталната логика, която изисква кроасанът да бъде с формата на полумесец – би могъл да каже Еко, – е от „сосюрианско“ естество, по името на големия швейцарски езиковед от началото на 20 век Фердинанд дьо Сосюр, който проумява истината, че езиковите знаци са произволни и придобиват смисъл само благодарение на ясното им разграничаване от други противоположни знаци. Ние познаваме „понеделник“, само защото нито звучи, нито прилича на „неделя“. Разбираме, без да сме изненадани, че П. Г. Удхаус също е усвоил това правило, когато чуваме един от неговите герои, на почивка във Франция, да казва, че му поднесли континентална закуска, състояща се от „кифла с форма на кроасан и кифла с форма на кифла“. Без придружаващото стандартно тестено изделие, нямаше да има нужда от извивка; едва кифлата с форма на кифла създава извитата такава, също както „неделя“ прави „понеделник“. В тази светлина кроасанът е извит не само, за да онагледи какво е, но и какво не е.

Със сигурност тук могат да бъдат разкрити и по-дълбоки и неясни смислови пластове, което пак би изисквало намесата на Еко. Несъмнено след век и повече ще се намери някой историк или социолог, който ще успее да изгради цяла дисертация върху факта, че в самото навечерие на „Брексит“ – надвисналата заплаха от излизане най-малко на Англия от ЕС – британските производители на стоки за масовия пазар са отхвърлили предизвикателно една форма, смятана за така недвусмислено френска, че представлява редовен съставен елемент на онзи вид ядене, което носи зловещото название „континентална“ закуска. Тъй че създаването на изцяло английски кроасан, ще изтъкне бъдещият учен, представлява утвърждаване на отказа на британците да бъдат едно цяло с Европа. (Освен това полумесецът е знакът на ислямската империя и някои депресирани, подозрителни мозъци сигурно ще видят смисъл и в това).

Готовността на британците да се откажат от формата на полумесеца ще окаже потискащо въздействие от другата страна на Ламанша; не на последно място, защото идва в момент, когато под натиск е и един друг така очарователно криволинеен детайл на френското ежедневие, циркумфлексът. Това е малкият коничен знак, поставян над много френски думи, за да обозначи озвученото ударение, и който сега е на път да бъде изхвърлен или поне да стане незадължителен при думи като coût, например. Според последния диктат на Френската академия – всъщност диктатът е отпреди двайсет години, но едва сега влиза в сила – циркумфлексът, който наистина само затруднява писането, трябва да бъде прибран в скрина с ненужната стара бродерия.

Изобщо май че вече сме в ерата на правия кроасан; тази сутрин в Pret a Manger[184] всички закуски изглеждаха подозрително вертикални. Не е нужно да бъдем безпомощни носталгици, за да усетим, че прокуждането на кроасана и обезглавяването на циркумфлекса имат определена цена, coût на френски. Лишаването на кроасана от извивката му, също като изваждането от циркулация на циркумфлекса е начин да се опитаме да изправим света, като намалим запаса от безполезна цивилизация, който обаче е съществено необходим за нейното здраве и нашия континуитет. Нека не изправяме нашите закуски, нека не опростяваме нашия правопис твърде нетърпеливо или твърде прибързано. Подобни уравниловки, колкото и полезни да изглеждат, накрая само заравняват мозъците ни.

Превод от английски С т о я н Г я у р о в

Adam Gopnik, Straightened-out Croissants and the Decline of Civilization. The New Yorker

Адам Гопник е американски журналист и автор, дългогодишен сътрудник и кореспондент на списанието Newyorker.

Коментари (1)

- 12-12-2016|Николай Колев

Блестяща ирония!

„Само един бог може да ни спаси“. Разговор с Мартин Хайдегер

Автор(и): Мартин Хайдегер

През септември 1966 германският философ Мартин Хайдегер (1889-1976), един от титаните на мисълта на ХХ век, приема в дома си във Фрайбург представители на списание „Шпигел“, за да отговори на обвиненията във връзка с поведението си по времето на нацизма. Той самият вижда в този разговор принос за „изясняването на моя случай“. Тъй като в хода на срещата той излага и редица основни мисли на своята философия, разговорът с „Шпигел“, по волята на Хайдегер публикуван едва след смъртта му, става известен като „завещанието на Хайдегер“.

ШПИГЕЛ: Професор Хайдегер, винаги сме си мислили, че върху Вашето философско творчество хвърлят известна сянка някои не толкова отдавнашни събития от Вашия живот, които никога не са били напълно изяснени.

ХАЙДЕГЕР: Имате предвид трийсет и трета година?

ШПИГЕЛ: Да, преди и след това. Бихме искали да разгледаме нещата в по-широк контекст, повдигайки някои важни въпроси, като например: какви са възможностите на философията за въздействие върху действителността, включително върху политическата действителност?

ХАЙДЕГЕР: Това са важни въпроси, дали ще мога да отговоря на всички? Но първо трябва да кажа, че преди моя ректорат[185] не съм се занимавал по никакъв начин с политическа дейност.

ШПИГЕЛ: Ето тук едно изречение от встъпителното Ви слово като ректор: „Прословутата ‘академична свобода’ ще бъде прогонена от германския университет; тази свобода не беше истинска, защото беше само отрицаваща.“ Позволяваме си да предположим, че това изречение съдържа поне част от схващания, които Вие все още продължавате да отстоявате.

ХАЙДЕГЕР: Да, така е. Защото тази академична „свобода“ твърде често беше негативна; свобода от усилието да се отдадеш на размисъл и вглъбеност, каквото научната работа изисква.

ШПИГЕЛ: Добре, това го разбираме. И все пак смятаме, че в ректорското Ви слово се долавя един нов тон, когато, четири месеца след назначаването на Хитлер за канцлер, говорите, например, за „величието и великолепието на това ново начало“.

ХАЙДЕГЕР: Да, в това също бях убеден.

ШПИГЕЛ: Бихте ли обяснили по-подробно?

ХАЙДЕГЕР: По онова време не виждах друга алтернатива. При цялата бъркотия от мнения и политически тенденции, застъпвани от 22 партии, беше необходимо да се намери едно национално и преди всичко социално решение.

ШПИГЕЛ: Само че 22-те партии съществуваха вече отдавна. Милиони безработни имаше още през 1930.

ХАЙДЕГЕР: По онова време бях изцяло погълнат от въпросите, развити в „Битие и време“[186] и в текстовете и лекциите от следващите години, основни въпроси на мисленето, засягащи косвено и националните и социалните въпроси. Като университетски преподавател, от непосредствена важност за мен бе въпросът за смисъла на науката и заедно с това – за предназначението на университета. За тези усилия загатва и заглавието наректорското ми слово „Самоутвърждаването на германския университет“.

ШПИГЕЛ: Трябва обаче да цитираме още едно изречение, под което не можем да си представим, че бихте се подписали и днес. През есента на 1933 Вие заявявате: „Не от догми и идеи трябва да се ръководите във вашето битие. Единствен фюрерът е днешната и бъдещата германска действителност и нейният закон.“

ХАЙДЕГЕР: Приведените изречения не бих написал днес. Впрочем още през 1934 не съм казвал вече подобно нещо.

ШПИГЕЛ: От досегашния ни разговор става ясно, че през 1933 Вие се движите между два полюса. Първо: Вие сте принуден да се съобразявате с обстановката. Това е единият полюс. Другият полюс е по-положителен, по собствените Ви думи: имах усещането, че става нещо ново, че се очертава едно ново начало.

ХАЙДЕГЕР: Точно така. Аз не си кривях душата с онова, което говорех, а съзирах тази перспектива.

ШПИГЕЛ: Известно Ви е, че в тази връзка срещу Вас се повдигат обвинения, засягащи Вашето сътрудничество с националсоциалистическата партия, които все още се водят за неопровергани. Така например Ви обвиняват, че сте участвали в горения на книги.

ХАЙДЕГЕР: Аз забраних заплануваното изгаряне на книги, което трябваше да стане пред сградата на университета.

ШПИГЕЛ: Вие сте били дълго време приятели с Ясперс[187]. След 1933 връзката Ви се помрачава. Според мълвата това се дължало на факта, че жената на Ясперс била еврейка.

ХАЙДЕГЕР: С Ясперс се сприятелихме през 1919; през летния семестър на 1933 гостувах на него и жена му в Хайделберг. Ясперс ми изпрати всичките си публикации между 1934 и 1938 – „със сърдечни поздрави“.

ШПИГЕЛ: Вие сте ученик на Вашия предшественик като декан на философския факултет на Фрайбургския университет, евреина Едмунд Хусерл[188], който именно Ви препоръчва за негов приемник. Отношението Ви към него трябва да е било белязано от чувство на благодарност.

ХАЙДЕГЕР: Сигурно Ви е известно посвещението[189] на „Битие и време“?

ШПИГЕЛ: Естествено. На какво се дължи все пак последвалото помрачаване на отношенията Ви?

ХАЙДЕГЕР: Различията ни в професионален план се задълбочиха. В началото на 30-те години Хусерл подложи Макс Шелер[190] и мен на безмилостна публична критика. Никога не разбрах какво го бе накарало да се дистанцира така категорично от моето мислене.

ШПИГЕЛ: Обвиняват Ви, че в петото издание на „Битие и време“, от 1941, сте махнали оригиналното посвещение на Хусерл.

ХАЙДЕГЕР: Това е вярно. Когато през 1941 моят издател Нимайер усети, че отпечатването на петото издание е застрашено, дори че е възможна забрана на книгата, се споразумяхме да извадим посвещението, но при условие, че остане бележката на 38 страница, която всъщност обосновава посвещението и която гласи: „Ако настоящето изследване отива няколко крачки напред към разгадаването на ‘самите неща’, авторът дължи това на първо място на Е. Хусерл.“

ШПИГЕЛ: Вие обаче не присъствате на погребението на Хусерл през 1938.

ХАЙДЕГЕР: Бих искал да кажа следното по въпроса. Обвинението, че аз съм прекъснал връзката с Хусерл, е необосновано. През май 1933 жена ми написа от името на двама ни писмо до г-жа Хусерл, в което ние потвърждавахме нашето неизменно чувство на благодарност. Г-жа Хусерл ни благодари сухо, пишейки, че отношенията между нашите семейства били прекъснати. Това, че аз не изразих отново моята благодарност и почитание към Хусерл, когато той се разболя, и после не присъствах на погребението му, беше човешка слабост, за която с писмо поисках прошка от г-жа Хусерл.

ШПИГЕЛ: Хусерл умира през 1938, а Вие се оттегляте от ректорския пост още през февруари 1934. Променили се отношението Ви към националсоциалистическата партия?

ХАЙДЕГЕР: След оставката ми се съсредоточих върху преподавателските си задължения. През 1934-36 четох лекции по логика, върху Хьолдерлин и Ницше. Всички, които имаха уши, можеха да чуят, че това бе отпор на националсоциализма.

ШПИГЕЛ: Как се отнасяше партията към Вас?

ХАЙДЕГЕР: Бях постоянно под наблюдение.

ШПИГЕЛ: Забелязахте ли това?

ХАЙДЕГЕР: Да, случаят с д-р Ханке, който бе изпратен, за да ме следи, и който сам ми призна с каква задача е бил натоварен.

ШПИГЕЛ: Как се развиха нещата впоследствие?

ХАЙДЕГЕР: През последната година на войната, 500 от най-важните учени и хора на изкуството бяха освободени от всякаква военна повинност. Аз не бях сред тях, напротив, през лятото на 1944 ме изпратиха да копая окопи на Рейн.

ШПИГЕЛ: Но в една лекция от 1935, публикувана през 1953 под заглавие „Въведение в метафизиката“, Вие казвате: „Онова, което днес се предлага като философия на националсоциализма, но което няма абсолютно нищо общо с присъщата истина и величие на това движение (тоест, със срещата между планетарното разпространение на техниката и съвременния човек), то хвърля своите мрежи в тези мътни води на ‘ценности’ и ‘целокупности’.“ Думите в скоби сте прибавили едва през 1953 – за да обясните на тогавашните читатели в какво сте виждали през 1935 „присъщата истина и величие“ на националсоциализма, – или те фигурираха още в оригиналния текст на лекцията?

ХАЙДЕГЕР: Те си бяха в оригинала и съответстваха точно на тогавашното ми виждане за техниката, а не на по-късното ми тълкуване на същността на техниката. През последните трийсет години стана още по-очевидно, че планетарното движение на съвременната техника е сила, определяща хода на историята, чието значение трудно може да бъде надценено. За мен решаващият въпрос днес е, коя политическа система е най-подходяща в техническата епоха и как изобщо може да бъде наложена тя. Аз лично нямам отговор на този въпрос. Не съм убеден, че това е демокрацията.

ШПИГЕЛ: Виждате ли, демокрацията е просто сборно понятие, под което могат да се групират най-различни представи. Въпросът е, дали все още е възможна трансформация на тази политическа форма. След 1945 Вие взехте отношение към политическите стремежи на западния свят, говорейки и за демокрацията, към политическия израз на християнските възгледи, към правовата държава – и нарекохте всички тези стремежи „половинчатости“.

ХАЙДЕГЕР: Първо бих искал да ми кажете къде съм говорил за демокрацията и за останалите неща, които изброихте. Аз бих ги окачествил като половинчатости и затова, защото не виждам в тях истински опит за отпор на техническия свят, защото зад това все още стои схващането, че техниката в своята същност е нещо, което се намира под контрола на човека. Според мен обаче това е невъзможно. Техниката, в своята същност, е нещо, с което човекът сам по себе си не може да се справи.

ШПИГЕЛ: Кое от току-що очертаните течения би било, според Вас, най-подходящо за нашето време?

ХАЙДЕГЕР: Не виждам нито едно. Но виждам един въпрос от решаващо значение. На първо място би трябвало да се изясни какво разбирате под „подходящо за нашето време“, какво означава тук „време“. Освен това би трябвало да се запитаме дали това е мащабът за „присъщата истина“ на човешката деятелност, дали всъщност меродавната деятелност не е мисленето и творчеството.

ШПИГЕЛ: Но защо трябва да се чувстваме така притиснати от техниката?

ХАЙДЕГЕР: Не казвам притиснати. Казвам, че все още не сме намерили път, който да съответства на същността на техниката.

ШПИГЕЛ: Човек би могъл да Ви възрази: ама какъв е проблемът? Та нали всичко функционира. Строят се все повече електроцентрали. Произвежда се толкова много. Хората във високо технизираната част на света живеят в благосъстояние. Какво ни липсва всъщност?

ХАЙДЕГЕР: Та нали всичко функционира. Точно това е коварното, че функционира и че функционирането тласка към по-нататъшно функциониране и че техниката все повече откъсва човека от земята и от неговите корени. Не ни трябва атомна бомба, човекът вече е откъснат от корените си. Живеем в чисто технически условия. Това, на което живеят днес хората, не е вече Земята.

ШПИГЕЛ: Но кой може да знае дали предназначението на човека е да бъде тук на Земята? Не би било изключено човекът да няма изобщо никакво предназначение. Къде е писано, че мястото му е на Земята?

ХАЙДЕГЕР: Изхождайки от нашия човешки опит и история, аз съм сигурен, че всичко съществено и велико се дължи само на това, че човекът е имал отечество и корени в традицията. Днешната литература, например, е до голяма степен деструктивна.

ШПИГЕЛ: Вие смятате явно, че светът върви към абсолютната техническа държава, или дори, че живеем вече в нея?

ХАЙДЕГЕР: Да!

ШПИГЕЛ: Добре. Тогава, естествено, възниква въпросът: по силите ли е изобщо на отделния човек или може би на философията да противодейства на тези развития?

ХАЙДЕГЕР: Философията няма да може да предизвика непосредствена промяна в сегашното състояние на света. Това се отнася не само за философията, но и за всички чисто човешки амбиции и усилия. Само един бог може да ни спаси. Остава ни единствената възможност, в мислене и творчество да подготвим известна готовност за появата на бог или за отсъствието на бог в условията на упадък; за това, че пред лицето на отсъстващия бог ще пропаднем.

ШПИГЕЛ: Има ли някаква връзка между Вашето мислене и появата на този бог? Съществува ли, според Вас, някаква причинна връзка? Смятате ли, че с усилия на мисълта можем да предизвикаме появата на бог?

ХАЙДЕГЕР: Мисълта ни не може да предизвика появата му, бихме могли най-много да пробудим готовност за очакването му. Тази готовност би могла да бъде нещо като първа помощ. Светът не може да бъде такъв какъвто и както е нито посредством човека, нито без него. Това е свързано с обстоятелството, че онова, което наричам „битие“, се нуждае от човека за своето проявление, съхранение и развитие. Човекът се оказва поставен на тясно, изправен срещу предизвикателството на една сила, която се разкрива в същността на техниката и която той самият не може да контролира. Да допринесе за усвояването на това прозрение: мисленето не иска повече. Философията е пред края си. Ролята на досегашната философия днес е поета от науките.

ШПИГЕЛ: Във Вашите лекции за Ницше се казва: „Тъй като във философското мислене цари най-голяма възможна обвързаност, затова всички големи мислители мислят едно и също. Но това едно и също е толкова наситено и богато, че никога не може да бъде изчерпано от един-единствен мислител, а всеки обвързва другия още повече.“ И това философско построение, според Вас, е достигнало до един вид завършек.

ХАЙДЕГЕР: То е приключено, но не е нищожно за нас, и специално в разговора отново оживява. Но нека повторя: начинът на мислене на традиционната метафизика, който приключва с Ницше, не предлага никаква възможност повече за мисловно вникване в основанията на едва започващата техническа епоха. Възможно е също пътят на днешната мисъл да доведе дотам да замълчим, за да не допуснем мисленето да се корумпира само за една година. Възможно е също да се окаже, че са необходими 300 години, за да „подейства“.

ШПИГЕЛ: Тъй като обаче ние няма да живеем след 300 години, а живеем тук и сега, за нас мълчанието не е изход. Ние, политици, полуполитици, граждани, журналисти и т.н., сме принудени непрестанно да вземаме някакви решения. И ние очакваме помощ от философа, макар естествено само непряка помощ. А какво чуваме: аз не мога да ви помогна.

ХАЙДЕГЕР: Така е. Не мога, защото въпросите са толкова трудни, че би било в противоречие със смисъла на предназначението на мисленето да се изстъпи един вид публично, да проповядва и да раздава морални оценки. Може би би могло да се каже изречението: на тайната на планетарното надмощие на немислимата същност на техниката съответства ограничеността и анемичността на мисленето, което се опитва да мисли тази немислимост.

ШПИГЕЛ: Вие не се причислявате към онези, които, стига да бъдат чути, биха могли да посочат изход?

ХАЙДЕГЕР: Не! Не ми е известен никакъв начин за непосредствена промяна на сегашното състояние на света, при условие, че това изобщо е по силите на човека. Но ми се струва, че опитът за мислене би могъл да пробуди, проясни и укрепи споменатата вече готовност.

ШПИГЕЛ: Да се върнем отново към началото. Не е ли мислимо да се види в националсоциализма, от една страна, осъществяването на онази „планетарна среща“, а от друга – последния, най-страшен, най-силен и в същото време най-безсилен протест срещу срещата между техниката и съвременния човек? И още нещо: явно има някакво противоречие във Вашата личност щом прибягвате до понятия като „отечество“ или „лишаване от корени“, за които като философ знаете, че са съвсем ефимерни. Как може да се съгласуват планетарната техника и отечеството?

ХАЙДЕГЕР: Струва ми се, че Вие все пак абсолютизирате техниката прекалено много. Аз не разглеждам положението на човека в света на планетарната техника като някаква неотвратима обреченост, а виждам задачата на мисленето именно в това да допринесе, в своите граници, щото човекът да постигне удовлетворително отношение спрямо същността на техниката. Националсоциализмът отиде наистина в тази посока, но мисленето на тези хора бе твърде ограничено, за да постигнат едно експлицитно отношение към това, което става днес и което се развива вече от три века насам.

ШПИГЕЛ: Това експлицитно отношение, може ли да се каже, че днес го притежават американците?

ХАЙДЕГЕР: Те също го нямат; те са в плен на мислене, което, като прагматизъм, стимулира техническите операции и манипулации, но в същото време препречва пътя към осмисляне на спецификата на модерната техника. Впрочем тук-там в САЩ се забелязват опити за освобождаване от прагматично-позитивисткото мислене. А кой от нас би могъл да каже дали някой ден в Русия или в Китай няма да се пробудят прастари традиции на едно „мислене“, които да помогнат човекът да придобие свободно отношение към техническия свят? Но все пак аз съм убеден, че обратът може да бъде подготвен само на онова място в света, където е възникнал съвременният технически свят, а не чрез възприемането на дзен-будизма или на други източни учения. Мисленето се променя само от мислене, което има същия произход и предопределение. Що се отнася до моята мисъл, тя има непреходна връзка с творчеството на Хьолдерлин. Аз смятам Хьолдерлин не просто за един от многото поети, с които се занимават литературните историци. За мен Хьолдерлин е поетът, който сочи в бъдещето, който очаква бог и който следователно не трябва да остане предмет само на литературната наука.

ШПИГЕЛ: Възлагате ли някаква особена мисия специално на германците?

ХАЙДЕГЕР: Да, в този смисъл, в разговор с Хьолдерлин.

ШПИГЕЛ: Смятате ли, че германците имат някаква специфична квалификация за споменатия обрат?

ХАЙДЕГЕР: Мисля си за особеното вътрешно родство на немския език с езика на гърците и тяхното мислене. Французите все това ми повтарят. Когато започнат да мислят, те минават на немски; твърдят, че на техния език просто не ставало.

ШПИГЕЛ: Това ли е обяснението за голямото Ви влияние в романските страни и особено сред французите?

ХАЙДЕГЕР: Защото те виждат, че при всичкия си рационализъм, последният не е достатъчен в съвременния свят, където става дума да се разбере този свят в неговата същност. Както е невъзможно да се превежда поезия, също така невъзможно е да се преведе и мисленето. Човек може най-много да го преразкаже.

ШПИГЕЛ: Една смущаваща мисъл.

ХАЙДЕГЕР: Би било добре ако се подходи сериозно към този смут в голям мащаб и най-сетне се проумее какво съдбовно преображение е претърпяла гръцката мисъл при превода ѝ на римско-латински, едно събитие, което до ден-днешен продължава да пречи на пълноценното осмисляне на основните думи на гръцката мисъл.

ШПИГЕЛ: И все пак: не е ли редно философът да се замисли, как на практика могат да противодействат хората на надмощието на техниката в този технизиран от самите тях свят? Дали философът не изменя, дори и минимално, на своята професия и призвание, ако не казва нищо по този въпрос?

ХАЙДЕГЕР: Смятам, че никой отделен човек не може така да обхване света с мисълта си, че да е в състояние да даде практически съвети, и още по-малко предвид задачата, отново да се намери база за самото мислене. В хоризонта на мисленето няма окончателни съждения. Единственият мащаб за мисленето идва от самия предмет на мисленето. Последният обаче е най-съмнителен от всичко. За да се разбере това положение е необходимо преди всичко обсъждане на взаимоотношението между философията и науките, чиито технико-практически успехи правят философското мислене днес да изглежда все по-излишно. Трудното положение, в което се оказа самото мислене, с оглед на собственото му предназначение, съответства на подхранваното именно от превъзходството на науките отчуждение спрямо мисленето, така че последното е безсилно да даде очаквания от него отговор на практическо-мирогледните въпроси. За нас, днешните хора, мащабите на предмета на мисленето са прекалено мащабни. Онова, което бихме могли, може би, е да се помъчим да прокараме някой и друг тесен брод до най-близкия бряг.

Превод от немски със съкращения С т о я н Г я у р о в

Der Spiegel, Nur noch ein Gott kann uns retten (31.5.1976).

Мартин Хайдегер (1889-1976) е немски философ. Счита се за продължител на традициите на феноменализма (преди всичко онзи на Едмунд Хусерл), философията на живота (особено на Вилхелм Дилтей) и екзистенциализма на Сьорен Киркегор, които желае да преодолее в една нова онтология. Най-важните му цели са критиката на западната философия и основополагането на нов философски мироглед.

Коментари (1)

- 27-11-2016|Pavel Stella

1. Не е ясна логиката на съкращенията, загубена е съществена част от смисъла на текста. Интервюто вече е публикувано изцяло във вестник Култура, има го онлайн на български тук (не съм сигурен дали преводът е същия): ivancheff.blogspot.bg/2009/05/der-spiegel.html

2. Опитите на Хайдегер да отрече ангажираността си с идеологията на нацизма изглеждат нелепи, ако бъдат взети под внимание „черните тетрадки“, писани между 1939 и 1941. Те са публикувани чак през 2014 и от тях става ясно, че антисемитизмът и антилиберализмът остават същностни черти на мисленето му, далеч след като формалният ангажимент с администрацията на Райха е прекратен.

3. Еднакво абсурдни са и двата подхода: както да отричаме дълбокото родство между и нацистката идеология и философията на Хайдегер, така и да спрем да четем Хайдегер или да го четем изцяло през призмата на това родство. Значимостта и оригиналността на мисленето му надхвърлят политическите му импликации.

Декември 2016

Тръмп, Драконът и Минотавърът

Автор(и): Янис Варуфакис

Ако Доналд Тръмп разбира от нещо, то това е стойността на банкрута и финансовото рециклиране. Той знае всичко за постигането на успех чрез стратегически банкрути, последвани от масивно анулиране на дългове и създаване на активи от пасиви. Но дали той разбира дълбоката разлика между дълговете на строителния магнат и онези на една гигантска икономика? И разбира ли, че китайските частни дългове са буре с барут, подложено под глобалната икономика? Много неща зависят от отговорите на тези въпроси.

Тръмп беше избран на гребена на вълна от недоволство, предизвикана от колосалното несправяне на истеблишмънта както с бума от пред-2008-ма, така и рецесията след това. Обещанието му за вътрешни стимули и протекционистки търговски политики, с цел възстановяване на изгубените работни места, го доведе в Белия дом. Но дали той ще успее да изпълни обещанията си зависи от това дали разбира ролята, която Америка е играела в „доброто старо време“, ролята, която може да играе в наши дни и, което е особено важно, важността на Китай.

Преди 1971 глобалната хегемония на САЩ се основаваше на активното салдо на Америка с останалия капиталистически свят, което самите Съединени щати по-късно стабилизираха, като премахнаха част от търговските си излишъци с Европа и Япония. Това укрепи икономическата стабилност и намаляващото неравенство навсякъде. Но в процеса на постепенното преминаване на Америка от кредиторска към дългова позиция тази глобална система не можеше повече да функционира, в резултат на което се появи феноменът, който аз наричам „фазата на Глобалния Минотавър“.

Според древния мит цар Минос от Крит е дължал господството си на Минотавъра, трагично чудовище, заключено в лабиринт под двореца му. Ужасната самота на Минотавъра е била сравнима единствено с ужаса, който той вдъхвал надлъж и нашир, защото гигантският му апетит можел да бъде задоволен само с човешко месо. И така един кораб, натоварен с млади хора, пътувал редовно между Крит и Атина, за да изплати ужасяващия дълг, погасяван ежегодно с човешки жертви. Този страховит ритуал бил основата, върху която се изграждал и запазвал тогавашния Pax Cretana и хегемонията на Минос.

След 1971 хегемонията на САЩ се крепеше на един аналогичен процес. Минотавърът не беше нищо друго освен търговският дефицит на САЩ, който поглъщаше все по-големи количества от нетните световни износи. Увеличаващият се американски дефицит беше финансиран от милиарди долари на ежедневни нетни постъпления в Уол Стоийт, идещи откъм чуждите (а често и американски) притежатели на тези далечни фабрики – една форма на съвременен налог, поднасян на глобалния Минотавър.

Колкото повече нарастваше [американският] дефицит, толкова по-голям ставаше апетитът на европейския и азиатски капитал. Онова, което правеше Минотавъра истински глобален, беше неговата функция: той помагаше да се рециклира финансов капитал (печалби, спестявания и парични излишъци). Той поддържаше заети блестящите германски фабрики. Той поглъщаше всичко, произвеждано в Япония, а по-късно и в Китай. Но в същото време Уол Стрийт се научи как да използва тези капиталови притоци свръхефективно, чрез екзотични финансови инструменти. Крайният резултат от всичко това беше, че шлюзите на световната финансиализация191 се отвориха с гръм и трясък, и светът беше наводнен с дългове.

През есента на 2008-ма Минотавърът беше смъртно ранен, след като се сблъска със стената на частните дългове, които пък бяха страничен продукт на неговия гигантски апетит. И докато американският Федерален резерв и Финансовото министерство отново запълваха с капитал американските пазари (за сметка на финансово по-слабите американци, изоставени на произвола на съдбата още от 1970-те години), вече нищо не можеше да бъде същото: способността на Уол Стрийт да продължава да „затваря“ глобалната верига за рециклиране на капитал, беше изчезнала. Банковият сектор на САЩ вече не беше в състояние да впряга в работа търговския и бюджетен дефицит на страната за целите на финансирането на вътрешното търсене и – в края на краищата – поддържането на световните нетни износи. От този момент нататък световната икономика вече не успяваше да достигне състояние на баланс.

След смъртното раняване на Минотавъра избягването на нова Голяма депресия в Америка се дължеше вече не само на Федералния резерв и Финансовото министерство. САЩ бяха спасени и от Дракона: китайското правителство усили вътрешното инвестиране в собствената си страна до безпрецедентни нива, за да бъде в състояние да поддържа в добра форма китайската икономика, силно забавена от свиването на разходите в САЩ и Европа. В продължение на много години Китай позволяваше възникването на огромни кредити, създавани от неговите формални и сиво-пазарни банки, като допусна дори дългове, деноминирани в долари. Казано накратко, Драконът пое ролята на институцията, даваща възможност за постигане на [финансов] баланс на Запад след като Минотавърът вече не беше в състояние да я изпълнява.

Китайските лидери разбираха какво вършат. Те създаваха балон от нездрави инвестиции, за да помогнат на Европа и САЩ да възстановят собствената си добра форма. За съжаление последните не успяха да направят това: Америка поради патовата ситуация между президента Барак Обама и контролирания от републиканците Конгрес, а Европа по причини, които са прекалено болезнени, за да ги припомняме тук. И когато през 2015 г. се разрази неизбежната гигантска буря, при която лихвените проценти в САЩ започнаха да се покачват, докато цените на стоките за широко потребление започнаха да падат, на Китай се наложи да засили още повече собственото си кредито-образуване.

Днес китайският кредитен бум се базира на косвено финансиране, което е почти също толкова лошо и опасно, колкото беше онова на Биър Стърнс, Леман Брадърс и останалите големи американски банки през 2007. Нещо повече, понеже китайският ренминби192 е грубо надценен193, тамошните корпорации вземат нови кредити в долари, за да изплащат по-раншните си, деноминирани също в долари дългове, с което поставят под още по-голям натиск обменния курс на китайската валута.

Планът на Тръмп за подпомагане на хората, изоставени още от 1970-те насам (доколкото човек може да разпознае в речите му нещо подобно), изглежда се основава на две предпоставки: вътрешно финансиране и сключване на по-изгодни за Америка сделки, под заплахата от въвеждане на търговски тарифи и квоти. Но ако започне да играе силова игра с Китай, притискайки китайците да преоценят техния ренминби, в съчетание със заплахи от тарифи и други подобни, в края на краищата той може и да спука балона на китайските частни дългове – което пък ще доведе до потоп от лоши последствия, които могат да унищожат резултатите от всички евентуални домашни стимули.

В такъв случаи инфраструктурните разходи на Тръмп ще се превърнат в проста форма на финансиране на големите корпорации, а положителният резултат от тях ще бъде минимален. Това от своя страна ще подготви сцената за евентуални бъдещи политики на остеритет, докато паниката около американските лихвени проценти се увеличава, а липсите във федералния бюджет поставят под допълнителен натиск вече съществуващите неизплатени правителствени задължения (като например онези от сферата на социалното осигуряване).

Ако Тръмп би желал средносрочната му икономическа стратегия да има някакви шансове за успех, той трябва да разбере, че не американските държавни, а китайските частни дългове трябва да бъдат реструктурирани. В противен случай разплащанията по американските държавни облигации биха могли да се покачат астрономически, което пък силно ще отслаби способността на САЩ да изплащат финансовите си задължения.

По същия начин Тръмп трябва да разбере, че не може да направи Америка отново велика, като се опитва да повтори политиката на нефинансирани стимули, приложена от Роналд Рейгън. Онзи трик проработи, тъй като Минотавърът все още беше окован във вериги и хранен редовно; той обаче няма да проработи в наши дни, когато дори и Драконът вече е изгубил огнената си мощ. Вместо това, ако наистина би желал да балансира отново икономиката на САЩ, така че икономическият растеж да облагодетелства изоставените хора, на които е обещал толкова много, Тръмп ще трябва да направи онова, което беше направил някога Франклин Д. Рузвелт и да се стреми към едно кейнсианско подновяване на системата от Бретън Удс.194

Янис Варуфакис е гръцки икономист, финансов министър на Гърция през 2015 г. в правителството на премиер-министъра Алексис Ципрас. Варуфакис е професор по икономика в Атинския университет и университета в Остин, Тексас, както и автор на многобройни книги, сред които и „Глобалният минотавър“ (The Global Minotaur, 2011).

Майсторите на страха владеят уплашения народ

Автор(и): Херта Мюлер

В един зимен ден вървях през снега заедно с майка си три километра до съседното село, където трябваше да купим лисича кожа за яка на палто. Кожената яка щеше да бъде коледен подарък от майка ми.

Кожухчето беше от цяла лисица, блестеше медночервено и беше като коприна. Имаше глава с уши и изсушена муцунка, а на краката черни сухи възглавнички, лапите, с порцеланово-бели нокти и толкова пухеста опашка, че в нея сякаш все още се събираше вятърът. Лисицата живееше. Вече не в гората, но в консервираната си красота.

Ловецът имаше червени коси, също като лисицата. Това ми изглеждаше малко плашещо. Може би затова попитах дали я е застрелял сам. Той каза, че по лисици не се стреля, те сами падат в капана.

Както казах, от лисицата трябваше да се направи яка за палто. Ходех още на училище и не исках да нося на врата си цяла лисица като някаква стара дама, а само парченце кожа за яка.

Но лисицата беше прекалено красива, за да се реже на парчета. Ето защо тя ме съпровождаше години наред и лежеше на пода по всички места, където живеех, също като домашно животинче.

Един ден я бутнах с крак, докато минавах покрай нея и опашката се отмести настрана. Беше отрязана. Няколко седмици по-късно беше отрязан десния заден крак, след това левия. Няколко месеца по-късно ги последваха предните крака.

Службата за сигурност [Секуритате] идваше и си отиваше както ѝ скимне. Оставяше знаци когато си пожелае. По входната врата не личеше нищо. Трябваше да разбера, че в собственото жилище може да ми се случи същото, каквото и на лисицата.

По онова време работех в една фабрика и превеждах ръководствата за ползване на машините, които се внасяха от Германия.

Сега вече и в службата на всеки няколко дни се появяваше някакъв капитан от Секуритате. Искаше да ме вербува като агентка. Отначало с ласкателства. А когато отказах, захвърли вазата с цветя срещу стената и започна да заплашва. Последното му изречение беше: „Ще съжаляваш за това. Ще те хвърлим в реката“.

Но на първо време ме изхвърлиха от фабриката. Сега вече бях държавен враг и безработна. При следващите разпити тайният агент ме наричаше „паразитен елемент“. Звучеше като „гнида“.

Същата тайна служба, която беше разпоредила уволнението ми, сега ме обвини за него и ми припомни, че за такива неща можело да има затвор. Така стояха нещата с работните места. Беше като в армията. Всеки трябваше да работи всяка сутрин за държавата.

Когато човек пристигнеше сутрин в шест и половина на работа, над фабричния двор ечеше маршова музика чак до небето. Хората вървяха в такт, независимо дали им се искаше или не. Всеки отиваше на работното си място. Работниците на поточните линии, а ние, служителите, по бюрата си.

А след това отивахме под душа и миехме косите си. После се вареше кафе, лакираха се нокти. Междувременно се маркираше някаква работа, а след това вече имаше обедна почивка с маршова музика от високоговорителите.

Цялата държава беше постройка на страха

Много по-важно от производителността беше присъствието ни. За това послушание всеки месец имаше заплата – от първия работен ден до пенсията. Дали нещо се произвеждаше или не, нямаше значение. Максимата ни във фабриката беше: не върши днес онова, което си пропуснал вчера, защото утре може и да не бъде вече необходимо.

Когато разказах на майка си нещата с лисицата, вече бяха ѝ отрязали и четирите лапи.

Майки ми попита: какво искат от тебе. Страх, отговорих ѝ аз.

И това беше вярно. Тази кратка дума обясняваше самата себе си. Защото цялата държава беше постройка на страха. Имаше владетели на страха и народ на страха. Всяка диктатура се състои от онези, които създават страх и от другите, които го изпитват.

Създатели на страх и ядачи на страх. Винаги съм мислила, че страхът е ежедневното сечиво на създателите на страх и насъщен хляб на ядачите на страх. Така беше тогава, преди 1989 в цяла Източна Европа.

Когато видя обезобразената лисица, майка ми също се уплаши. Уплаши се за мен и за самата себе си. „Един ден ще легнеш в гроба. Не съм те отглеждала за това“, каза тя. А след това захълца, превъртя очи и добави: „Други аплодират и печелят пари. А ти поставяш цялото семейство в опасност“.

Страхът ѝ беше двоен. Страх за мен и страх от мен. Този двоен страх ме пресрещаше в цялата страна.

Никога повече не получих постоянна работа и не знаех от какво ще живея. Нямах никакви пари. От време на време получавах временна работа в някое училище като помощна учителка.

Докато идвах от улицата, долавях високия шум на гласовете в учителската стая. Но щом само отворех вратата, вътре ставаше тихо като в църква. Поглеждаха ме кратко и след това започваха да шепнат.

Колкото повече „колеги“ имаше около мен, толкова по-осезателно бях сама. Когато приключеше учебния ден, тръгвах като всички към автобусната спирка. Никой не искаше да бъде видян заедно с мен на улицата. Част от учителите се влачеха и се държаха далеч зад мен. Другата част бързаха и подтичваха далеч напред. Това се случваше без предварителна уговорка, под дресурата на страха.

Също толкова тежка, колкото заплахата от страна на държавата и нейната служба за сигурност, беше самотата. Останалите учители ме избягваха. Двойният им страх ме изолираше. Страхуваха се от държавата, страхуваха се и от мен. Аз представлявах опасност.

В училището бях само като помощна учителка и винаги бях изправена пред един и същи въпрос: в края на годината множество ученици искаха да ми подаряват кафе. В страната нямаше кафе. На черния пазар килограмът струваше повече от една месечна заплата. Връщах кафето обратно.

Това се разчу и останалите учители ме привикаха, за да ме попитат защо се смятам за нещо повече от тях. Те разчитаха на това кафе и аз развалях сметките им, защото лошите оценки се оправяха чрез него.

Когато думата „личност“ беше ругатня

В тези и други подобни моменти трябваше да осъзная, че има не само създатели и ядачи на страх. Така наречените колеги в училището, а преди това и във фабриката – самото мнозинство от хората в тази страна бяха носители на страх.

По същия начин, по който бяха се научили да управляват страха си, те бяха се научили и да се възползват от страха на другите. Бяха егоистични, безогледни и извличаха от взаимната си мизерия всичко, което можеха – къде неволно, къде безсрамно.

Самите те вярваха, че просто правят по-лесен живота си, не политиката. Но дали наистина двойният страх беше аполитичен? Не вярвам. Той осуетяваше политическото мислене, което би могло да доведе до съмнения в самите себе си. Управляването на стараха беше вече само по себе си изпреварващо подчинение.

Само когато човек беше преследван, той или тя се считаше за личност, защото думата „личност“ беше ругатня. Заради „несъвместимост с колектива“ дори следваше уволнение.

Индивидуалното не можеше да съществува, нито дори в облеклото на хората. Във всички магазини висеше еднаквостта на грозотията. Два-три модела за всеки сезон, квадратни и вдървени, в прашно-сиви цветове.

И отвратителни, скърцащи или миришещи на химически заместители платове. По улиците се виждаха стотици пъти едни и същи облекла, защото в магазините не се намираше нищо друго.

В новозакупената си рокля постоянно пресрещах по улиците самата себе си. И ми се струваше, че еднаквите ни дрехи малко се притесняват едни от други, че знаят по-добре от самите нас колко мърляво изглеждат.

Социалистическата мода беше униформа. Също толкова невзрачни бяха и мебелите, къщите, парковете, улиците. Диктатурата означаваше прогонване на всякаква красота, във всички области на живота. Защото красотата е своенравна, отделна и многообразна.

Държавата отменяше всяко разнообразие. Но повечето хора не желаеха да се набиват на очи. Управляваният им страх се нуждаеше от опека. Имах дори впечатлението, че бяха благодарни за това. Собствената наличност на този свят се възприемаше почти като подарък на държавата.

Когато секуристът се разгневяваше по време на разпит, той крещеше: „За какво се мислиш, а?“

Аз отговарях: „Човек съм, като вас“.

На което той отговаряше: „Само така си мислиш. Ние определяме коя си ти“.

В първите години след диктатурата в Източна Европа все още се знаеше, че свободата е конкретна. Че всеки отделен човек вече може да играе определена роля, че може да се мисли и говори без страх, че най-после границите са отворени, че може да се пътува.

Хората се радваха, че улиците се ремонтират, че витрините са ярки и че собствената работа вече си струва. Но еуфорията отмина. Около индивидуалния успех се прокрадва и индивидуалният риск.

Тази смесица води до нервност и хората отново искат да се опрат на нещо. Потребността от опека отново е тук. Това е като повторна болестна криза, която никой не е очаквал. Нито Западна Европа, нито самите източноевропейци.

Наследствата на диктатурата са една купчина зависимости. Новата свобода само ги припокри, но те никога не са изчезвали. Диктатурата си отиде, но социалните синапси се обаждат отново и правят лабилни източноевропейските страни с техните млади демокрации.

Днешните социологически анкети потвърждават това. Например в Саксония 62 процента от населението желаят „силна партия“, която да „олицетворява цялата народна общност“. Не е ли това ехо на единната социалистическа партия? Не е ли това познатата „удобна диктатура“?

Но в тази „удобна диктатура“ се пречупиха толкова много хора. Те бяха игнорирани от носителите на страха. И мнозина рискуваха живота си в бягство. За тях никога не се говореше.

Най-общото нещо в предишната Източна Европа беше този двоен страх. Днес това е омразата срещу чужденците. И отново Саксония като пример. Там 58 процента от хората смятат, че Федералната република „е населена от чужденци до опасна степен“.

Омразата към чужденците също е подновено завръщане на двойния страх. Социализмът имаше лозунга „пролетарии от всички страни, обединявайте се!“ Това изречение се виждаше по заглавните страници на всички вестници и във всички фабрики на страната, изписано във фабричните халета, над главите на работниците.

И беше непоносимо лъжливо. В чужбина не можеше да се пътува, а с чужденците вътре в страната не можеше да се има нищо общо.

За чуждестранните туристи на Черно море имаше отделни хотели и плажни ивици, които бяха табу за румънците. Арабските и гръцки студенти, които плащаха образованието си във валута, тоест бяха важен паричен източник за държавата, живееха в отделни общежития или в хотели, които бяха табу за румънските граждани.

„Ние определяме коя си ти“

След уволнението ми от фабриката службата за сигурност ме обвиняваше в проституция при всеки разпит. За „паразитен елемент“ като мен това беше подходяща измислица. Дори и само това обвинение щеше да е достатъчно за арестуването ми. Но за да се наслаждава още повече на измислиците си, разпитващият ги подправяше и с щипка расизъм.

Той самодоволно обясняваше, че клиентите ми били осем арабски студенти, които ми плащали с чорапогащи и козметика. А когато отговорих, че не познавам нито един арабски студент, той подхвърли: „Ако поискаме, ще познаваш и 20. Ще видиш ти, това ще бъде много интересен процес“.

Той подчертаваше, че това били араби, тъй като по негово мнение за една жена това беше най-голямата възможна мръсотия. За арест биха били достатъчни и румънци.

В ГДР внесените от държавата виетнамски работници живееха в също такава изолация. Връзките с тях бяха забранени от Щази. Контролът стигаше до принудителна стерилизация на виетнамски момичета и принудителни аборти или екстрадирания на бременни жени.

В същото онова време руските окупатори можеха да правят каквото си поискат, но не можеха да имат връзки с населението. Нито пък населението с тях.

Цяла Източна Европа беше наситена с ксенофобия в продължение на десетилетия. И ксенофобията от тогава е нещото, с което си имаме работа днес. Презрението към чуждите възникна тогава, при диктатурата. То беше организирано от режимите и прието от населението по собствено убеждение.

Точно така, както се избягваха държавни врагове като мен, за да не си навлече човек неприятности, се избягваха и чужденците, по същата причина.

Както арабските студенти, така и виетнамските работници бяха внасяни в името на една лъжлива „дружба между народите“, но отношението към тях беше като към държавни врагове. Който имаше връзки с чужденци, беше бързо обявяван за шпионин или предател. Това правеше хората уплашени и предпазливи.

Най-просто беше да се презират чужденците по собствено убеждение, да им се приписват болести или да бъдат демонизирани като полудиви и недоразвити.

Още по онова време тази надменност не беше нищо повече от расизъм. При създателите на страх тя беше цинична политическа програма. При ядачите на страх – несъзнателно продължение на тази програма.

Днес в Източна Европа нещата не са много по-различни. Особено ясно това се вижда в Унгария, която, по думите на публициста Паул Лендваи, се превръща от Виктор Орбан във „фюрерска демокрация“.

Орбан също говори за бежанците като за чужди елементи, от които човек трябва да се държи настрана, защото те щели да разрушат унгарското общество с нравите си. Орбан се съпротивява, с помощта на закони и политически подстрекателства, срещу приемането на 1300 сирийски бежанци, които са избягали от една ужасяваща война.

Със своите „чужди нрави“ те заплашвали националната култура на десет милиона унгарци. В същото време обаче Орбан продава разрешения за неограничено пребиваване, на цена от 360.000 евро на човек. Те могат да бъдат поискани още от странство. Никой не проверява какви са тези хора и от какво са спечелили богатствата си.

Вместо бегълци той внася в страната богати семейства и сенчести фигури. Говори се, че вече си е купил 18.000 нови унгарци. Както и тогава при комунистите, чужденците са част от икономическия план на Орбан.

И той е щедър. Хората, подаващи заявления, могат да вземата със себе си семействата, дори и родителите си. Новите унгарци, които изглежда не заплашват с нищо местните, идват от Китай, Русия, Йемен.

Самата Източна Европа произвеждаше бежанци преди 1989

След инвазията на Съветите през 1956 от Унгария са избягали повече от 200.000 души. Само в Австрия от тях са останали 70.000, между тях и Паул Лендваи. Въпреки този исторически опит на бягство и изгнание, населението поддържа враждебността на Орбан срещу чужденците.

В своето комунистическо време Източна Европа сама произвеждаше бежанци. И до днес никой не е успял да ги преброи. И никой не си спомня за тях. Нито дори за онези, които са били застреляни по време на бягство, разкъсани от граничарските кучета или са се удавили в Дунав. Това е сляпо петно в себеосъзнаването на Източна Европа. И вероятно основна причина за презрението и леденото безразличие.

Всички дясно-популистки течения в Източна и Западна Европа си измислят демонични сценарии, които създават страх. А след това жънат този страх. Те са днешните създатели на страх. В Германия AfD [Алтернатива за Германия] е новата партия на плашещите.

Нейната председателка, между другото израснала в ГДР, иска отново да въведе в употреба нацистката дума „народническа“ [völkisch] и предупреждава срещу „лумпенпролетариата от афро-арабския свят“. А AfD има най-много привърженици там, където няма почти никакви чужденци.

Орбан казва, че избори трябва да се печелят само веднъж, но затова пък истински. Така смята и Качински. Той насъсква враждебност срещу чужденците чрез расистки твърдения. Предупреждава срещу опасни болести, които били пренасяни от сирийски бежанци. И си е поставил за цел да направи от Полша „фюрерска демокрация“ в комбинация с католическа теокрация.

Свободата, беше казал веднъж големият полски режисьор Анджей Вайда, е нещо, от което някои имат нужда, а други не. Носителите на страх от някогашното време нямаха нужда от нея. Днес те са поддръжници на новите създатели на страх.

Най-големият създател на страх в днешно време беше по-рано дребен носител на страх. Путинова Русия е превърната в огромна работилница за фалшификати. От тази работилница към света се изпращат фалшиви новини, произвеждат се позорни подстрекателства. Целта е проста: да се разруши демократична Европа. Популистите тичат подир Путин. И той подир тях.

От марксизма Путин се е отказал. Днес вече се преструва на религиозен. Постоянно убива хора по света, след което с удоволствие пали свещи в Москва. Има си собствен изповедник и вече почти не може да бъде видян без патриарх Кирил.

Неговият църковен княз смята човешките права за „еретическо идолопоклонничество“. Истинското християнство означава за него „свободно самопоробване“. И се възхищава на Ленин, който искал да направи от руснаците „гайки и бурмички“ на една държавна машина. По собствените му думи „Един божи слуга не отива на избори, а приема безропотно съдбата си“.

Като слугиня не бих искала да живея никога повече. Също не и без избори. След 1989 не можех да си представя и насън, че свободата отново би могла да бъде поставена под въпрос. И че отново ще има създатели на страх, които ще желаят да направят от мен ядач на страх.

Да, свободата е нещо, от което някои имат нужда, а други не. А освен това тя е нещо, от което някои се страхуват, а други не. Не бива да гледаме на нея като на нещо, подразбиращо се от само себе си. Инак тя може да ни бъде открадната.

Херта Мюлер (родена през 1953 г. в Нитцкидорф, Румъния), е немска писателка, носителка на Нобеловата награда за литература за 2009 г. След отпътуването си от Румъния през 1987 г. тя живее в Берлин.

Коментари (16)

- 08-12-2016|Николай Колев

Като се замислиш, май и в днешна България не е по-различно. Телевизиите ката ден ни „страхуват“ – от имигрантите, от атентатите, от комшиите, от козните на великите сили, от здравната и образователна система, от храната, която ядем, от природните катаклизми, от битовата престъпност – убийства, грабежи, изнасилвания, измами и какво ли още не…Уплашен народ се управлява лесно! Не само при диктатурата… А и при нашенската псевдодемокрация……

- 11-12-2016|Гост

Наистина ли расизмът и ксенофобията са се зародили в Източна Европа по времето на комунизма?:) И абс никакви контакти между местни и чужденци не са допускани?:) Или, по-скоро, г-цата си позволява твърде волни свободни съчинения?:) Защо да не си позволява? Има право, сега имаме свобода и демокрация и всеки е свободен да си драска каквото си поиска.:) Аз само едно не можах да разбера, кой е тоя абдал, който ще си купи „разрешение за неограничено пребиваване в Унгария, на цена от 360.000 евро на човек“? При положение, че за много по-малко може да пребивава законно, където и да било другаде? То бива лъжи и измислици, но Мадам лъже като дърта …Май с право са я обвинявали от Секуритате.:)

- 11-12-2016|Златко

Вярно имаме свобода и демокрация, та всеки може да си драска каквото си поиска. Доказателството се вижда тук (както обикновено, написано от анонимен умник, който знае много добре „цената“ на приказките си, но все пак ги издрусва тук, навярно с надеждата да му поолекне малко)…

Значи, по ред на номерата, че дори и глупостта трябва да бъде опровергавана от време на време, инак току-виж взела, та минала за нещо друго.

Първо, никой никъде не е казвал, че расизмът и ксенофобията са се ЗАРОДИЛИ по времето на комунизма. Онова, което става ясно от този текст е, че те се ширеха навсякъде и че, в противоположност на учението, на което уж се основаваше онова общество, бяха се превърнали в неофициална идеология. Да мразим „чуждите“ беше нещо, което ни втълпяваха още от детството, през целия училищен курс, после по работните места и навсякъде. Как иначе щяха да могат да убедят толкова много народ да поддържа абсолютно идиотски политики като 30-годишното насилствено асимилиране на мюсюлманските малцинства в България или преследването на унгарското и немско малцинство в Румъния, за Югославия пък съвсем да не говорим? Ксенофобията и расизмът просто нямаха конкуренция по онова време, това е всичко.

Второ, като как тъй да са ни оставяли да си общуваме с чужденци, а? Мен ЛИЧНО ми дойдоха двама агенти в квартирата през 1984, да ме проверяват кой съм и какъв съм, след като бях започнал да посещавам прекалено често американското посолство, за да си вземам тяхното издание на български език, „Спектър“. А когато това не помогна, вече ме привикаха на много сериозен разговор, в който ми обясниха, че ако не престана с „активността си“, мога да забравя аспирантурата и всичко (това беше вече през 1987, на върха на перестройката). Нямало такива неща, а? На кого ги разправяш тия приказки, байно, ние също не сме родени вчера!

Абдалът, който не може да разбере като как тъй хора ще плащат толкова пари, за да се заселят в Унгария, трябва да си зададе простичкия въпрос дали наистина има друг начин за хора, които идват например от Близкия Изток, знаят много добре с какви огромни трудности и рискове е свързан опитът да стигнат до Западна Европа, но имат достатъчно пари, за да могат да избегнат всичко това. Абдаллъкът, казват, ходел по хората…

Или може би македонците, които чакат на опашки за български паспорти (част от тях със сигурност плащат ХУБАВИ пари, за да ги получат), го правят от голяма любов към България?

Пуснах този коментар единствено защото ми се струва прекалено показателен за идиотщината, която цари в тази страна, България. То бива, бива, глупост, неосведоменост и гьонсуратлъшко отричане на елементарни неща от най-новата история, ама това вашето бие всичко, мили ми сънародници…

- 11-12-2016|Гост

Да отговоря и аз, но отзад напред.:) Всеки абдал знае, че за човек, разполагащ с 360.000 евро джобни пари, т. е. де факто милионер, защото никой няма да си даде всичките пари за 1 разрешително, няма рискове и трудности да се придвижва навсякъде по света.:) Самата авторка твърди, че „новите унгарци“ идвали от Китай, Русия и Йемен, а не от Сирия, примерно. „Говори се, че вече Орбан си е купил 18.000 нови унгарци“. Говорело се…т. е. източникът ѝ на информация е ЕЖК (една жена каза).:) По въпроса за контактите с чужденци. Има огромна разлика между ходене в чуждо посолство и неформални контакти с чужденци в ежедневието. Познавам няколко деца на българо-арабската студентска „дружба“, т. че едва ли контролът и расизмът са били толкова силни. Знам, че е имало и смесени бракове с виетнамци, но те са били много по-малко не за друго, а заради културната пропаст. Сигурна съм, че твърденията ѝ, че виетнамки в ГДР са били стерилизирани, принуждавани да абортират и екстрадирани от страх да не се пръкне расово нечисто дете, са дългоопашата лъжа. Цитат: „Цяла Източна Европа беше наситена с ксенофобия в продължение на десетилетия. И ксенофобията от тогава е нещото, с което си имаме работа днес. Презрението към чуждите възникна тогава, при диктатурата. То беше организирано от режимите и прието от населението по собствено убеждение“. Източна Европа е наситена с ксенофобия от времо оно. Омразата към чужденците не е ВЪЗНИКНАЛА по времето на комунизма. (да, точно тази дума е използвана от нобеловата лауреатка, не съм си я измислила аз). Да напомням ли, че в същата тази Румъния, стотици хиляди евреи са изтребени не по време, а в годините преди установяването на комунистическата диктатура? Kато това е само кулминацията на една дълговечна местна традиция. Културата на антисемитизма, имам предвид. Комунистическите режими не са били расистки нито като идеология, нито като практика. Страхът от „чуждия“ и репресиите с/у турците в България, примерно, не са били предизвикани от расизъм и ксенофобия, а защото са били възприемани като „подривни елементи“ и заплаха за стабилността на режима. Т. е. преследвани са по политически причини, а не заради етническия им произход.

- 11-12-2016|Златко

Хайде тогава отново по ред. Ето тук първо ОФИЦИАЛНАТА програма на унгарското правителство за подаване на документи за гражданство (забележете, основната страница се отваря на китайски език). Сумата е 300.000, а не 360.000 евро, както казва Херта Мюлер. Това е най-важната разлика.

immigration-hungary.com/EN/

immigration-hungary.com/EN/xmjbqkwt.html

Всеки абдал знае… че нищо не знае. Хайде опитай да си купиш гражданство в Германия, та да видим колко ще ти се получи, примерно (не че няма никакви начини, и не че Унгария е единствената страна по света, която предлага такова нещо). Повтарям, прекалено МАЛКО знаеш за света извън България, момиче младо (от думите ти разбирам, че познаваш времената на комунизма само от разкази).

Второ, възможно е действително Мюлер да е на мнение, че ПРЕЗРЕНИЕТО е възникнало именно тогава (за разлика от предвоенните години, примерно). Немската фраза е точно такава, „Die Verachtung der Fremden entstand damals in der Diktatur.“ И какво точно основание намираш в това да говориш за „опашати лъжи“? Фразата може съвсем спокойно да бъде тълкувана в смисъл, че ксенофобията и расизмът са достигнали своя връх под формата на (невежествено) презрение по времето на комунизма, тъй като преди войната все пак е имало възможност за повече контакти, за пътувания и пр., докато при комунизма ни оставаше единствено ПРЕЗРЕНИЕТО към неща, които изобщо не познавахме (както си е и днес сред хората, дето са виждали Европа през крив макарон, независимо дали са ходили на някоя и друга екскурзия или не – предполагам, че в момента разговарям именно с такава особа)…

И отново ще повторя, не говори за неща, които не познаваш! Самият аз живеех в Дървеница през ранните 1980 години – за които ти си чувала само разказчета – и знам какво беше отношението към момичетата, които си позволяваха да не крият връзките си с „доларджиите“ (араби, африканци, всякакви момчета с по-тъмен цвят на кожата, които можеха да получат любов най-вече чрез заплащане). Не че не е имало и изключения, самият аз познавах момичета, които имаха най-нормални връзки с чужденци, но, повтарям, това бяха изключения! Инак връзките с „чернилките“ бяха най-строго осъждани, като правило. А момичетата, които ги упражняваха, се считаха в огромната част от случаите за проститутки. Факт.

„Подривни елементи“ на брой милион и нещо? И в продължение на колко години са били „подривни елементи“? Репресиите срещу българските мюсюлмани започват през 1960-те, когато съм роден аз, и завършват едва след 10 ноември. Милион и половина души, подложени на непрестанно подтискане, накрая заставени да се откажат от идентичността си, а някаква вчерашна пикла идва тук и ми говори за „подривни елементи“ (които живеят на тази земя от стотици години насам)! Какво да очаквам след всичко това, какво?

Боже, колко са ви промити мозъците! А след това се чудим защо тази страна не помръдва и на йота по посока на Европа. Прощавай, но нямам друга дума освен (ботевото) ИДИОТИ! Така е в тази страна открай време, така си продължава и днес…

Sancta simplicitas, дали някога ще дойде времето, в което откъм България ще започнат да се дочуват и някакви по-различни сигнали от тази вечна и непобедима простота, простота, простота…

- 11-12-2016|Златко

А че ксенофобията, расизмът и антисемитизмът не са от вчера, и че специално в Румъния последният има страховита традиция, това е добре известно. За протокола ще отбележа все пак, че дори и в една страна с толкова силна антисемитска традиция като Румъния основният брой еврейски жертви са дадени в ОКУПИРАНИ територии, а не в самата Румъния. Или, с други думи, ситуацията с Холокоста там е принципно същата, каквато е и в България – унищожаване ИЗВЪН страната, но „спасяване“ вътре. Хвани едните, та блъсни другите. Далеч съм от това да ПРИРАВНЯВАМ двата исторически случая – в Румъния става дума за близо половин милион избити хора (при това убити от редовни румънски военни части, а не „просто изпратени“ в лагери), докато нашата собствена „заслуга“ се ограничава до някакви си мизерни 11.000 – но формата на нещата е една и съща. Исторически факт.

- 11-12-2016|Златко

И, за да приключа: можем да спорим за всичко друго, но не и за това тук, мисля си.

А именно:

когато вчерашни дрисльовци и пикльовци започнат да се изтупват публично и да говорят с презрение за световни фигури, които са доказали правото си на авторитетно говорене с цената на дълги години мъчения и лишения, то това може да означава само едно: мястото, от което идват дрисльовците и пикльовците, е затънтен пущинак, в който разлика между кривда и правда, между хора, чието мнение има някаква тежест и такива, които са като плюнка на вятър – разлика няма никаква! А това пък просто показва колко лишено от мерки и теглилки за правда и кривда е едно такова място, колко изгубено из пущинаците, колко затънтено, колко невежо!

(И знаете ли кое е най-тъпото в тая ситуация? Това, че дрисльовците и пикльовците съвсем не са единствено от вчера. Невежеството не подбира възрасти и възрастта не е никаква гаранция за негова липса. И там, където властва невежеството, знанието обикновено минава за също такова невежество, просто защото вече никой не е в състояние да повярва, че на света би могло да има и нещо друго освен всепоглъщащо, унищожаващо всяка мисъл, всяко пламъче, НЕВЕЖЕСТВО).

- 11-12-2016|Пенка Ангелова

Текстът на Херта Мюлер е много сериозен и не бива да се отнасяме към него с „многознайно пренебрежение“, характерно за голяма част от нашите сънародници. Но нека да се върнем към „производителите“ на страха, които днес набират особена скорост в България и на които същите тези сънародници вярват повече, отколкото на един текст, будещ размисъл. В желанието си да трупат политически дивиденти армии от „защитници на народа“ тръгнаха да го защитават от „болните, мръсните, некултурните“ итн итн, – не искам да повтарям всички тези мръсотии – бежанци. Стигна се до там, че те бяха изгонени от пазара в Харманли, за да не носят зарази… А лекари при тях бяха изпратени едва след „инцидента“. Кой и от къде знаеше за болестите и заразите, които БЯХА ОПРОВЕРГАНИ от лекарите.

И още нещо пролича в този човеконенавистен варварски „инцидент“ – на куче и на коте ще подадеш хапка на улицата, но към тези хора отношението беше като към паразити, не като към хора: страх, ксенофобия и безчовечност е резултатът. А отношението към хората като към паразити си е хитлерово наследство и никоя страна не е защитена от ежедневния фашизъм.

Толкова омраза, толкова презрение и даже завист към бежанците – нетърпимо е да се гледат и да се слушат тези издевателства. И хората им вярват, и общинските съвети вземат решения да предпазят гражданите си и да не допускат в близост до градовете лагери за бежанци… И все пак камерата по някога се спира на босите им крака през зимата и на одърпаните им дрехи.

Хората освирепяха, и то не от бедност – и това не може да остане безнаказано. И най-голямото наказание е може би това масово изпростачване, не простота, както пише Златко, а простащина и НЕВЕЖЕСТВО.

- 11-12-2016|Пенка Ангелова

И още нещо: голямата свобода, да можеш да плюеш по всичко чуждо, ами това си е наследство от комунизма! „Коя е тя, Херта Мюлер, че да ми каже. Нали аз и баба ми си знаем всичко по-добре!“ И си повтаряте приказките от „имало едно време“ за гостоприемството и толерантността на българския народ, а в същото време се радвате, че някакви доброволни бригади пребиват бежанците.

- 11-12-2016|Иван Попов

Чудя се защо Златко защитава с такава страст един текст, който има очевидни слабости (въпреки именития си автор). В текста се прокарват аналогии между неща, които са коренно различни. Да, и преди 1989 г. имаше „страх“, и сега има – само че колко заслепен трябва да си, за не виждаш огромната разлика между тези два вида страх! Страхът от преди 1989 беше „страх от началството“ – човек тогава се страхуваше, че ще пострада, ако началството по някакъв начин узнае какво той е направил, казал, или дори само помислил… Страхът днес е от съвсем друг тип: днес се страхуваме не от това, че началството (управляващите) ще ни накаже или че ще предприеме някакви мерки, а точно напротив: днес страшно е това, че каквото и да направиш, каквото и да кажеш, на управляващите просто не им пука за нищо, и няма да си мръднат пръстта да направят нищо – дори и най-необходимото за спасяването (поне временно) на обществото, в което все пак живеем…

И другата изкривена аналогия в текста (тя е вече и банална – среща се и в много други текстове): за това как сегашните „бежанци“ в Европа били „също като“ онези унгарци, които след 1956 избягали в Австрия… И тук разликата между двете явления е огромна (и едва ли има австриец, който да не я забелязва).

- 11-12-2016|Златко

Отговорът е сравнително прост, уважаеми Иване (или да използвам по-добре познатото име, Михаел Стомин – все пак е хубаво да се знае кой кой е тук): страхът, за който говори Херта Мюлер, е ВСЕ СЪЩИЯ онзи страх, насъскван, както и тогава, точно ОТ „началството“. Страхът от „чуждите“, страхът от това, че някой ще ни „превземе“ и „покори“, може би отвътре. Страхът, за който говориш ти – страхът ПРЕД (или ОТ) началството е само видимата страна на онова, което ни е останало от комунизма. По-малко видимата (не защото е трудна за откриване, а просто защото не желаем да видим, че комунизмът и неговото наследство НИКОГА не са ни напускали) е свързана със страховете, подхранвани и насърчавани от „началството“ тоест РЕАЛНАТА идеология на късния комунизъм, която беше свързана само и единствено с това да се запазва властта чрез насъскване на масите против „чуждите“…

… за да стигнем днес до момента, в който жънем богатата жътва. Уплашените хора се управляват по-лесно, гласи прастарата мъдрост. (Но само докато страхът им стане неконтролируем и погълне самите онези, които са го насъскали на първо място, бих добавил аз).

Далеч съм от това да обяснявам всичко само с комунизма, естествено – инак не би могло да се обясни как същите страхове се ширят и в Западна Европа. Но при нас те са до такава степен властващи, че все пак разликите са очевидни. По тези въпроси тук публикувах множество доста сериозни анализи, всеки може да ги прочете и помисли над тях. Световната криза на либералната демокрация има множество причини – демографски, икономически и политически. Но все пак в Източна Европа нивата на омраза и неприемане на чуждите са напълно несравними с ония на Запад – и това, според мен, е ДИРЕКТНО свързано с наследството на комунизма, по същия начин, по който примерно днешната крайна десница в Австрия е директно свързана с непреработеното наследство на нацизма в тази страна.

А инак, жалките мераци на твоего брата, балканец в най-лошия смисъл на тази дума и пишман-просветен (бивш) жител на Западна Европа… Та, жалките ти мераци да виждаш в самия себе си „нещо повече“ от просто още един вид бежанец, който е забравил откъде е тръгнал и как сам е дирил подслон… Ами, оставям тези неща на собствената ти съвест, Иване (не че вярвам в приказки от хиляда и една нощ, разбира се)…

- 12-12-2016|Златко

Откъм Фейсбук:

Хуба Джорданс Много жалко за Херта Мюлер. Слабо започва и много силно заслабено завършва. Да не би да са свършили парите от нобеловата награда? Какви са тези изводи? Как ТОЧНО тя не вижда паралелите тук в това, което става в Германия, с тогавашния тоталитаризъм в Румъния? Не виждате ли, че започнаха да преследват дори хора за регистрационните им номера, дадени им някога на случаен принцип, под предлог, че били знак на симпатия към национал-социлизма? През първата половина на 2016 година т.нар. бежанци са извършили 142 хил. престъпления (броят на заловените). Това са 780 на ден или по едно престъпление на 2-3 кв. км. Това не е ли като при лисицата, на която са рязали лапите? Кой тук всъщност е майсторът на страха? Не е ли предимно този, който казва „Отвореност означава сигурност“? За каква сигурност говорим тук щом за половин година има на всеки два километра престъпление от новите съграждани? Защо канцлерката се страхува да нарече германците „германци“, а ги нарича „тези, които живеят от по-дълго време тук“? Херта, Херта.. много се изхерти тоя път!

Zlatko Enev Кое те кара да вярваш ИМЕННО на тези цифри, а не, примерно, на други (цитирам):

www.welt.de/politik/deutschland/article1…htlinge-begehen.html

BKA-Bericht zeigt, welche Straftaten Flüchtlinge begehen

Flüchtlingskriminalität: Bericht legt Nationalität und Straftaten offen -…

WELT.DE

Zlatko Enev В тази статия, идеща от много авторитетно немско издание (Die Welt) се дава информация, която ДИРЕКТНО противоречи на онова, което твърдиш ти и източниците, които цитираш (основно англоезична преса от рода на Daily Mail, която се счита за „жълта“). Имаме значи два директно противоположни извода – немският, че престъпността всъщност НАМАЛЯВА, английският (повтарям, идещ от дост жълти издания) – че Германия е потънала във вълна от престъпност.

Zlatko Enev Задавам за пореден път въпроса си: кое те кара да вярваш на хората, които задават този алармен тон, след като СЕРИОЗНАТА немска преса масово ги опровергава? (посочвам тук напосоки само НЯКОЛКО статии, идещи от водещи немски издания – Die Welt, Die Zeit, N24, Heute.de и др.)

www.n24.de/n24/Nachrichten/Politik/d/864…luechtlinge-vor.html

Kriminalität in Deutschland: BKA legt Bericht über Straftaten von Flüchtlinge vor

www.wissenschaft-im-dialog.de/projekte/d…check/kriminalitaet/

Opfer oder Täter? Was Flüchtlinge mit Kriminalität und Terror in Deutschland zu tun haben

WISSENSCHAFT-IM-DIALOG.DE

www.zeit.de/gesellschaft/zeitgeschehen/2…aftaten-asylbewerber

Bundeskriminalamt: „Zuwanderer sind nicht krimineller als Deutsche“

ZEIT.DE|BY ZEIT ONLINE GMBH, HAMBURG, GERMANY

www.heute.de/bundeskriminalamt-weniger-s…tlinge-45303808.html

BKA: Weniger Straftaten durch Flüchtlinge

HEUTE.DE|BY ZWEITES DEUTSCHES FERNSEHEN (ZDF)

Хуба Джорданс Zlatko Enev, тъй като ме обвиняваш, че съм била цитирала (?) „жълти“, отворих напосоки един от посочените от теб примери от не-жълти източници, N24, там те посочват цифрата 69 хиляди за три месеца, което прави 766 престъпления на ден.. мда има разлика между 780 и 766 – извинявам се!:-)

Хуба Джорданс Самата аз мога обаче имам наблюдения (поради естеството на работата си) и мога да посоча редица (твърде масивни) престъпления, които не са обявени никъде, например сблъсък между групи с общ брой 160 участници. Предполагам, че точно този случай (но и много други очевидни) изобщо не са включени в статистиката, но това е само предположение и може да греша.

Zlatko Enev Като ще бъдем обективни, нека бъдем, Хуба. Цифрата 69,000 обхваща ВСИЧКИ подобни случаи, включително и ония, при които има само ОПИТ за престъпление, но не и реално такова. Реалната цифра май е някъде към 19-20,000, доколкото си спомням. При условие, че в Германия са влезли за една година повече от ЕДИН МИЛИОН души, повечето от тях отчаяни и доведени до ръба на всевъзможни кризи, то дали не може да се говори за някакъв вид „разбираемост“? И освен това, каква полза от раздухване на подобни настроения? Или може би самите ние, българите, сме били в много по-различна ситуация докато не ни пускаха „вътре“? Да ти припомням ли, че през седемдесетте години трупът на Чарли Чаплин беше изкопан от българин, който след това поиска откуп за него? Това какво, за теб основа за някакво мащабно обобщение ли е?

Zlatko Enev А между другото оценките на такива сериозни икономически анализатори като Ручир Чарма са, че това е сериозен гамбит, който ще даде множество предимства на страната през идещите години (предвид демографската криза в Европа и липсата на млади хора, навлизащи в работната сила). Известни ли са ти такива тълкувания?

www.amazon.de/Rise-Fall-Nations-Forces-P…Crisis/dp/0393248895

The Rise and Fall of Nations: Forces of Change in the Post-Crisis World

AMAZON.DE

Zlatko Enev Може би някакви усилия, за да навием (сравнително късогледите си) страхове, могат да се окажат значително по-продуктивни и смислени, отколкото тези непрекъснати страхове. Моето собствено мнение поне е такова.

Хуба Джорданс Колкото до субективното чувство: Никога, подчертавам никога, а аз съм вече от повече от 35 години в Германия, не съм се чувствала застрашена като жена например като карам сама колело из пейзажа, но откакто нападнаха мъжа ми преди няколко месеца, (това престъпление също не е отбелязано никъде, защото няма конкретни уличени) карайки колело по утъпканите от нас пътища, вече пътуваме навсякъде само с колите.

Zlatko Enev Разбирам. Може би искам прекалено много от теб, след като си преживяла подобни неща. Все едно да искам от някой оцелял след Холкоста да вярва в това, че някой ден Германия ще се превърне в най-либералната сред големите европейски страни…:):):)

Хуба Джорданс Да допълня, че мъжът ми е джудист с черен колан.

Zlatko Enev Хубав детайл. Звучи ми като възможен сценарий за (ранен) филм на Алмодовар: джудисти срещу емигранти, и всеки да се спасява както може!

Лек ти ден! Викам да приключваме, какво ще кажеш?

Хуба Джорданс Ами да обедната почивка свърши, ама темата – за съжаление, не. И може би тепърва ще трябва да се преосмисли съвсем основно. Приятен ден и на теб.

Хуба Джорданс Да му мислят неджудистите:-)

Zlatko Enev Хм, ако страхът само би подпомагал мисленето!

Хуба Джорданс Страх лозе пази! На Херта е помогнал.. в мисленето.. тогава. Явно отново има нужда от това, за да напише нещо по-смислено. От нея съм адски разочарована. Очаквах по-задълбочена мисъл от нея против тоталитаризма например. Но тя е вързана в собствения си корсет явно.. и е още в Румъния.

Zlatko Enev В това има резон. Но предупрежденията й срещу повторение и подхранване на стари страхове са всичко друго, но не и безсмислени. Или може би ти смяташ, че днешните настроения в източна Германия (и Източна Европа като цяло) нямат общо с наследството на комунизма, чието основно послание винаги е било: „Страхувайте се, и ще бъдете свободни!“. Разбирам, че няма как сит на гладен вяра да хване, особено когато всеки от двамата мисли, че гладният е отсреща. И все пак се надявам, че поне някои от хората, които четат нашите с теб словообмени, да могат да си правят собствени изводи, със собствени глави. Амин!

Хуба Джорданс Апропо, амин.. В Дуйсбург (където никога не е било социалистическо) хората се страхуват още повече, защото масивните нападения срещу църквите и християните са ЕЖЕДНЕВНИ. Кога си чул някога за това в пресат?. А одимената пощенска кутия на джамията в Дрезден се разду до небесата. Та пак питам: Кой всява страхове откъм източна Германия (и източна Европа)?

Zlatko Enev Ти си жена, Хуба, а, както всички знаем, срещу източника „една жена каза“ НИКОГА не може да се противопостави нещо реално. Виждам, че си и упорита жена, на всичко отгоре, но се боя, че започнах да губя прекалено много време с тая дискусия. Както вече казах, със здраве!

- 12-12-2016|Пенка Ангелова

Припомням само, че германската статистика показва, че престъпленията, извършени от имигранти от Балканите са повече от тези на бежанците. Не зная, дали към тези престъпления се брои и това, на онзи български шофьор, превозващ 36 задушени трупа.

С кето искам да кажа, че престъпления има навсякъде и че за това си има власти, които да се занимават с тях. И че не можем по престъпленията на отделни лица (и евентуално техните подстрекатели) да съдим за цели населения.

- 12-12-2016|Златко

Бих искал само да помоля за твърди източници (линкове). Темата е толкова важна и ключова за битката, която водим (как се казваше, „за умовете и сърцата“), че всичко трябва да бъде желязно подплатено, за да няма възможности за подозрения в манипулиране на факти…

- 13-12-2016|Златко

Мисля си днес за един разговор, преди години, с Явор Гърдев, който ми обясняваше спецификите на българския театър (по онова време все още хранех илюзията, че собственото ми драмоплетство би могло да види бял свят в „рУдината“). Та, значи, хората в България ходят на театър, за да се посмеят или да пролеят по някоя сълза, а не за да бъдат тормозени с умозрителни, трудно разбираеми размишления върху живота, света и каквото там си пожелаеш – долу-горе така ми обясняваше нещата Явор (моля за извинение, ако предавам съдържанието на разговора не съвсем точно)…

Но защо ви занимавам с всичко това? Ами просто е: работата по списанието ми (което след няколко месеца ще навърши десет години, между другото), ме убеждава ТОЧНО в същото. Не очаквай някаква особена реакция срещу аналитични текстове, колкото и задълбочени да са. Виж, ако подадеш на хората някакъв емоционален текст, пък бил той и спорен колкото си иска – ела, та гледай. Така и в този случай. Думите на Херта Мюлер (която според мен продължава да живее и до днес в Румъния на Чаушеску), изведнъж отприщиха такива порои от внимание и реакции, каквито не успяха да постигнат никои от десетките аналитични текстове върху настоящата европейска ситуация, публикувани преди това.

Дали всичко това означава, че и ние, също като добрата Херта, сме безнадеждно закотвени в миналото? Днес самият аз го получих като послание. Бодващо послание, в което, не ще и дума, отказвам да повярвам. Толкова по-зле за мен, ако то се окаже истинно.

Хмммм. Да поживеем, да видим, викам. Да поживеем още малко…

- 16-12-2016|emaiv.wordpress.com

Прекрасен текст на една много смела жена! На смелите хора трябва да се възхищаваме. Но и за да се възхищаваш се изисква смелост. Вероятно затова е по-лесно да се търсят кусури, да се бяга от основното послание, да се твърди, че авторката е такава или онакава. Тя може да е каквато желае, но вие, които я критикувате, криете неосъзната завист и страх от смелостта ѝ да изяви гледната си точка. Всеки негативен коментар под този текст доказва точно нейната теза за страха. Капан, а? Да, чистата истина може и да прилича на капан – улавя точно онези, които я отричат.

Краят на англо-американския порядък

Автор(и): Иън Бурума

Един от най-странните епизоди в и без това изключително странната кампания на Доналд Тръмп беше появата на един англичанин, който изглеждаше доста доволен от самия себе си, на предизборния митинг от 24 август в Джаксън, Мисисипи. Англичанинът беше Найджъл Фарадж, представен от Тръмп като „човекът, който стоеше зад Брекзита“. Повечето хора в тълпата вероятно си нямаха ни най-малка представа от това кой всъщност е Фарадж, ръководителят на Великобританската партия за независимост (UKIP). И все пак той стоеше там, усмихнат и крещящ за „нашия ден на независимост“, „истинските хора“, „почтените хора“ и „обикновените хора“, които били се изправили срещу банките, либералните медии и политическия истеблишмънт.[195] След което Тръмп изпъна лице в крокодилска усмивка, плесна с ръце и обеща „Брекзит плюс плюс плюс!“.

Самият Брекзит – решението да се изтегли Великобритания от Европейския съюз, въпреки почти всеобщата опозиция от страна на британските банки, бизнеси и интелектуални елити – не беше основният пункт в случая. В дрезгавата си реч Тръмп тътнеше за великата победа на Фарадж, „въпреки ужасяващите лични нападки, въпреки всички трудности“. Какви точно лични нападки е имал предвид си остана неясно, но затова пък посланието му беше сравнително ясно. Неговата собствена победа щеше да бъде като онази на брекзитърите, само че още по-голяма. Той дори се нарече сам „Мистър Брекзит“.

Много приятели и експерти, с които разговарях във Великобритания, се противопоставяха на сравнението между Тръмпизма и Брекзита. В Лондон изтъкнатият консервативен историк Ноел Малкълм ми каза, че сърцето му се свивало когато съм сравнявал двете неща. При Брекзита, каза той, ставало дума преди всичко за суверенитет. Британската демокрация, по негово гледище, щяла да бъде подкопана, ако британците трябвало да се придържат към закони, прокарани от чужденци, за които те не са гласували. (Имаше предвид Европейския съюз, разбира се). Гласуването за Брекзита, настояваше той, нямало почти нищо общо с глобализацията, имиграцията или хората от работническата класа, чувстващи се изоставени от елитите. Това било най-вече въпрос на демократически принципи.

Малкълм изглежда смяташе, че привържениците на Брекзита, включително и бившите индустриални работници от градовете, принадлежащи към британския ръждив пояс, били мотивирани от същите високо-идеални принципи, които бяха го направили убеден брекзитър. Аз имах някои съмнения. Негодуванието срещу полските, румънски и други граждани на Европейския съюз, идещи във Великобритания, за да работят за по-малко пари, играеше важна роля. Както и желанието да се избоде поне едно око на непопулярните елити, считани за отговорни за икономическата стагнация в западналите индустриални градове. Както и простата неприязън към чужденците във Великобритания, която никога не трябва да бъде подценявана.

В Съединените щати също се сблъсках със съпротива срещу идеята, че Брекзитът е предвестник на победата на Тръмп. Отново и отново либералните приятели ме уверяваха, че Тръмп никога няма да бъде президент. Американските избиратели били прекалено разумни, за да се хванат на неговата омразническа демагогия. Тръмп, обясняваха ми те, бил продукт на някакви специфично-американски сортове популизъм, които се разгаряли периодично, като например анти-имигрантския нативизъм[196] на Хюи Лонг в Луизиана от 1930-те, но никога не можели да стигнат чак до Белия дом. Традиционният американски популизъм от този вид, насочен срещу богатите, банкерите, имигрантите и големия бизнес, във всеки случай не можел да бъде смислено сравняван с английската враждебност срещу Европейския съюз, тъй като тук нямало над-национален политически съюз, към който Съединените щати да принадлежат.

И все пак Тръмп и Фарадж бързо разпознаха нещата, които споделят. В Шотландия, където Тръмп откриваше игрище за голф точно на следващия ден след гласуването на Брекзита, той посочи паралелите. Брекзитът, каза той на шотландците (които бяха гласували масово против него), бил „голяма работа“. Британците били „взели обратно страната си“. Фрази като „суверенитет“, „контрол“ и „величие“ разпалваха тълпите както по кампаниите на Тръмп, така и по онези на Фарадж. Човек би могъл да помисли, че те влагат различни значения в тези думи. Фарадж и съюзниците му, мнозина от тях английски националисти, искаха да извоюват обратно национален суверенитет от Европейския съюз. Но от кого или от какво искаше да вземе обратно страната си Тръмп? Беше посочвал Международния валутен фонд и Световната търговска организация като вредителски елементи, управлявани от международни елити в ущърб на интересите на американския работещ човек. Но аз не мога да си представя, че тези институции изпълват с ярост по-голямата част от последователите му.

На практика повечето международни институции, включително и МВФ, и НАТО, са дошли на бял свят под американска егида, за да подкрепят и разширяват интересите на Съединените щати и техните съюзници. Европейското обединение и произлизащият от него Европейски съюз също винаги са били не само одобрявани, но и шумно насърчавани от американските президенти преди Тръмп. Но чувствата, свързани с неговото „Америка над всичко“ [America First] – защото в този момент те са точно това: чувства, а не толкова политика – са враждебни към тези организации. Същите, в общи линии, са антипатиите и на Найджъл Фарадж.

И така, Фарадж и Тръмп говореха за едни и същи неща. Но те имат много повече общи черти от антипатията към международни или над-национални организации. Когато Фарадж, в речта си на митинга в Джаксън, сипеше огън и жупел върху банките, либералните медии и политическия истеблишмънт, той говореше не за чужди тела, а за чуждите сред самите нас, тоест собствените ни елити, които са, по подразбиране, не „реални“, „обикновени“ или „почтени“. И не само Фарадж. Британската премиер-министърка Тереза Мей, която не беше за Брекзита преди референдума, нарече членовете на международно-настроените елити „граждани на никъдето“. А когато трима членове на Британския върховен съд постановиха, че Парламентът, а не просто кабинетът на премиер-министъра, трябва да решава кога точно да бъдат поставени в ход законовите механизми на Брекзита, те бяха обявени от един от водещите британски таблоиди197 за „врагове на народа“.

Тръмп умишлено се възползва от същата враждебност срещу гражданите, които не са „истински хора“. Той отправяше обидни забележки срещу мюсюлманите, имигрантите, бегълците и мексиканците. Но най-дълбоката враждебност беше насочена срещу онези елитистки предатели вътре в Америка, които били разглезвали малцинствата и презирали „истинските хора“. Последната реклама от кампанията на Тръмп атакуваше по особено коварен начин онова, което Йосиф Сталин беше наричал „безродни космополити“. Лукавите намеци за някаква „глобална властова структура“, която ограбвала честните трудови хора, бяха илюстрирани с портрети на Джордж Сорос, Джанет Елън и Лойд Бланкфайн. Може би не всички поддръжници на Тръмп осъзнаваха, че и тримата са евреи. Но онези, които са го разбирали, едва ли са пропускали съответните заключения.

Когато Тръмп и Фарадж стояха заедно на онази сцена в Мисисипи, те говореха, сякаш са патриоти, спасяващи великите си страни от чужди интереси. Без съмнение и двамата гледаха на Съединените щати и Великобритания като на нации-изключения. Но успехът на двамата е обезсърчителен именно защото отива далеч отвъд някаква специфична идея за англо-американската изключителност. Тук имам предвид не толкова традиционния себе-образ на определен вид американски и английски патриотари, които обичат да си представят Съединените щати като „Града на върха на хълма„, а Великобритания като острова със скиптъра, величествено отдалечен от противния континент. Не, тук става дума за изключителността, оформена от Втората световна война. Поражението на Германия и Япония доведе до голям съюз в Запада и Азия, ръководен от Съединените щати. Pax Americana [Американският мир], заедно с една обединена Европа, трябваше да държи в сигурност демократичния свят. И ако нещата се получат според желанието на Тръмп и Фарадж, голяма част от тази мечта ще се окаже на парчета.

В годините, в които по-голямата част от Европа беше премазана от нацистки или фашистки диктатури, англо-американските съюзници бяха последната надежда за свобода, демокрация и интернационализъм. Аз израснах в света, който оформиха те. Родната ми страна, Холандия, беше освободена през 1945, шест години преди да съм роден, от британски и американски войски (с помощта на някои изключително смели поляци). Онези от нас, които нямаха директни спомени за това, все пак бяха гледали филми като „Най-дългият ден“, в който се разказва за десанта в Нормандия. Джон Уейн, Робърт Мичъм и Кенет Мор с неговия булдог бяха нашите герои-освободители.

Това, разбира се, беше детинска фантазия. На първо място, тя оставяше извън картината Червената армия, която беше освободила баща ми, принуден по онова време да работи във фабрика в Берлин, заедно с други млади мъже, които бяха отказали да подпишат клетва за вярност към Райха по време на германската окупация. Но победните англосаксонски нации, особено Съединените щати, до голяма степен оформяха света, в който ние живеехме. Думите на Атлантическата харта, оформена от Чърчил и Рузвелт през 1941, отекваха дълбоко из цялата разнищена от войната Европа: търговските бариери щяха да бъдат снижени, хората щяха да бъдат свободни, социалното подпомагане щеше да бъде разширено, а заедно с него и глобалното сътрудничество. Чърчил наричаше Хартата „не закон, а [пътеводна] звезда“.

Pax Americana, в който на Великобритания беше отредена специалната роля на младши партньор, (чиято изключителност вероятно беше чувствана по-силно в Лондон, отколкото във Вашингтон), се основаваше на либерален консенсус. Не само НАТО, създаден за да защитава западните демокрации, най-вече срещу съветската заплаха, но също и европейското обединение, бяха родени от пепелищата на 1945. Много европейци, както либерали, така и консерватори, вярваха, че само една обединена Европа би могла да предпази континента им от повторно разкъсване. Дори Уинстън Чърчил, чието сърце винаги е туптяло по-силно за Британската общност и Империята, го подкрепяше.

Студената война направи изключителната роля на съюзниците дори още по-жизнено важна. Западът, със свободи, защитени от Съединените щати, се нуждаеше от достоверен контра-наратив срещу съветската идеология. Това включваше и обещание за по-голямо социално и икономическо равенство. Разбира се, нито Съединените щати, (с тяхната дълга история на расови предразсъдъци и спорадични изблици на политическа истерия, като например Маккартизма), нито Великобритания, с нейната жилава класова система, успяха някога да се издигнат съвсем до нивото на блестящите идеали, които представяха на следвоенния свят. Но въпреки това образът на изключителната англо-американска свобода продължаваше да съществува, и то не само в страните, които бяха окупирани по време на войната, но също и в победените страни, включително Германия (или поне западната ѝ половина) и Япония.

Престижът на Америка беше силно повишен не само от войниците, които помогнаха да се освободи Европа, но също и от обикновените мъже и жени там у дома, които се бореха да направят обществото си по-равноправно, а демокрацията си по-всеобхватна. Борейки се срещу несправедливостите на собствената си страна, фигури като Д-р Марин Лутър Кинг и борците за граждански права, та дори и президентът Обама, продължаваха да поддържат жива мечтата за американската изключителност. Когато Вацлав Хавел, чешкият драматург-дисидент и по-късен президент, възхваляваше Франк Запа, Лу Рийд и Ролинг Стоунс като свои политически герои, той не се шегуваше. По времето на комунистическото потисничество рок-музиката от Америка и Великобритания представляваше свободата. Европейците, родени недълго след Втората световна война, често признаваха, че изпитват омраза към Съединените щати, или поне към техните политики и войни, но начините, по които тяхната враждебност намираше израз, бяха заемани почти без изключение от самата Америка. Боб Дилън получи тазгодишната Нобелова награда за литература не на последно място и защото членовете на шведското жури бяха израснали с неговите думи на протест.

Идеалът за изключителните англо-американски свободи очевидно отива далеч по-назад от годините, следващи поражението на Хитлер, да не говорим пък за Боб Дилън и Стоунс. Изпълненият с възхищение разказ на Алексис де Токвил за американската демокрация от 1830-те е добре познат. Много по-малко известни са неговите писания за Великобритания от същия исторически период. Роден скоро след Френската революция, Токвил е бил обсебен от въпроса защо Великобритания, с нейната мощна аристокрация, е била пощадена от подобни катаклизми. Защо британският народ не е въставал? Отговорът му е, че социалната система на Великобритания е отворена точно толкова, че да дава на хората надеждата, че с усилена работа, изобретателност и късмет, те биха могли да се издигнат в обществото. Това беше британската версия на Американската мечта: „Великият Гетсби“ може и да е велик американски роман, но Гетсби можеше да съществува и във Великобритания.

На практика във Великобритания от 19 век вероятно не е имало чак толкова много истории на честно забогатяване. Но фактът, че Бенджамин Дизраели, син на сефардски евреи, можеше да стане премиер-министър, а също и граф, даваше на много поколения възможност да вярват във Великобритания като изключителна страна. Евреите от Русия и Литва, или от Германия, като собствените пра-пра-родители, са се стичали като имигранти във Великобритания с надеждата, че те също биха могли да станат благородни англичани.

Англофилията, също като Американската мечта, може и да се е основавала на митове, но митовете могат да бъдат мощни и дълготрайни. Представата, че с достатъчно много усилия и талант човек може да победи превратностите на живота, беше особено важна във Великобритания и Съединените щати. Англо-американският капитализъм може и да е груб в много отношения, но понеже свободните пазари са възприемчиви към новите таланти и евтината работна сила, те по правило пораждат вид общества – прагматични и сравнително отворени – в които имигрантите могат да напредват: хората именно от онзи вид, който управниците на по-затворени, общностни и авторитарни общества, обикновено са склонни да презират.

Вилхелм II, кайзер на Германия до 1918, когато страната му беше победена в Първата световна война (за чието разпалване той беше направил всичко по силите си), беше точно такава [управническа] фигура. Сам той наполовина англичанин, кайзерът наричаше Англия „нация на магазинери“ и я описваше като „Юда-Англия“, страна, корумпирана от мрачни чужди елити, където парите имат по-голямо значение от добродетелите на кръвта и земята. В по-късните десетилетия този вид антисемитска реторика беше по-често насочван срещу Съединените щати. Нацистите бяха убедени, че Америка се управлява от еврейски капиталисти – не само Холивуд, но и Вашингтон, и, разбира се, Ню Йорк. Тази представа е все още широкоразпространена, ако и днес вече по-малко в Европа, отколкото в Близкия Изток и някои части от Азия. Но говоренето за „гражданите на никъде“, злокобните космополитни елити и банкери-конспиратори, се вписва точно в тази традиция. Една от ужасните иронии на днешния англо-американски популизъм е обичайната употреба на фрази, които по традиция са били използвани от враговете на англоезичните страни.

Но дори и онези, които не непременно споделят отвратителните думи на кайзера, разбират, че либералната икономика, така както се практикува от средата на 19 век насам във Великобритания и Съединените щати, си има и тъмна страна. Тя не допуска особено много преразпределение на богатството или защита на най-уязвимите граждани. Имало е, разбира се, изключения: например Новият курс на Рузвелт или следвоенното лейбъристко правителство на Клемънт Атли във Великобритания, което въвежда безплатно национално медицинско обслужване, изграждане на по-добри социални жилища, подобрено образование и гарантирани други блага на социалната държава. Мъжете от британската работническа класа, които са рискували животите си в защита на страната през Втората световна война, не са очаквали нищо по-малко. Като цяло обаче Великобритания и Съединените щати, в сравнение с много други западни страни, са полагали повече акценти върху индивидуалната икономическа свобода, отколкото върху егалитаризма. А нищо не създава предпоставки за толкова бързи и радикални социални промени, колкото неограниченото предприемачество.

Революцията на Рейгън-Тачър от 1980-те – дерегулацията на финансовите услуги, затварянето на въглищните мини и множество производствени мощности, както и ограничаването на облагите от Новия курс и Британската социална държава – беше разглеждано от мнозина консерватори, и от двете страни на Атлантика, като триумф на англо-американската изключителност, като голяма победа на свободата. Европейците извън Великобритания бяха по-скептични. Те обикновено виждаха в тачъризма и рейгъномиката безогледни форми на икономически либерализъм, правещи някои хора несравнимо по-богати, но оставящи много повече вън на студеното. Въпреки това, за да бъдат способни на конкуренция, много правителства започнаха да копират същата икономическа система.

Че всичко това се случи в края на Студената война не беше съвпадение. Колапсът на съветския комунизъм беше справедливо отпразнуван като окончателно освобождение на Европа. Страните, изоставени от погрешната страна на Желязната завеса след Втората световна война, най-после бяха свободни. Първият президент Буш говореше за „новия световен ред“, ръководен от единствената оставаща свръхсила. Революцията на Рейгън-Тачър изглежда триумфираше.

Но краят на комунизма на Запад имаше също и други, по-малко желателни последици. Ужасите на съветската империя покриха с позор и други форми на левичарство, включително и социалдемократическите идеи, които всъщност бяха антикомунистически. И в същото време, в което се обявяваше „краят на историята“, а от англо-американския либерално-демократичен модел се очакваше да си остава без конкуренция завинаги, много хора започнаха да вярват, че всички форми на колективистки идеализъм водят директно към Гулаг. Тачър беше заявила някога, че такова нещо като „общество“ няма, има само индивиди и семейства. Хората трябвало да бъдат принудени да се погрижат за самите себе си.

Радикалният икономически либерализъм направи повече за разрушаването на традиционните общности от които и да било социалдемократически правителства. Най-непреклонните врагове на Тачър бяха миньорите и индустриалните работници. Неолибералната реторика беше изцяло пропита от тезата, че благоденствието „ще се просмуква отгоре надолу“. Но то никога не проработи точно по този начин. Онези работници и децата им, сега чезнещи из обеднели градчета в „ръждиви пояси“198, получиха пореден тежък удар в резултат на банковата криза от 2008. Основните следвоенни институции като МВФ, който Съединените щати бяха поставили в ход през 1945 с цел да се осигури един по-стабилен свят, вече не функционираха истински. МВФ дори не подозираше за идещата криза. Голям брой хора, които никога не успяха да се възстановят от катастрофата, решиха да се разбунтуват и гласуваха за Брекзита – и за Тръмп.

Нито Брекзитът, нито Тръмп ще донесат големи ползи за тези избиратели, най-вероятно. Но поне за известно време те ще могат да си мечтаят за довеждане на страните си до някакво въображаемо, по-чисто, по-благотворно минало. Тази реакция се разпространява все по-широко, не само в Съединените щати и Великобритания. Същото се случва и в други страни, включително и такива с дълги либерално-демократични традиции, като Холандия. Преди двадесет години Амстердам се считаше за столицата на всичко непокорно и прогресивно, един вид място, в което дори и полицаите пушат открито трева (просто още един мит, затова пък показателен). Холандците виждаха самите себе си като световни шампиони на расовата и религиозна толерантност. От всички европейски страни Холандия беше най-здраво свързаната с Англосферата. А днес най-популярната политическа партия, според последните социологически анкети, се ръководи буквално като собствена операция от Герт Вилдерс – един анти-мюсюлмански, анти-имигрантски и анти-ЕС подстрекател, който възхвалява победата на Тръмп като пристигане на някаква „патриотична пролет“.

Във Франция Марин льо Пен, която споделя ентусиазма на Вилдерс по адрес на Тръмп, може би ще бъде следващата президентка. Полша и Унгария вече се управляват от популистки автократи, които отхвърлят вида либерализъм, за който източноевропейските дисиденти някога се бяха борили толкова много. Норберт Хофер, човек на крайната десница, би могъл да стане следващ президент на Австрия.

Означава ли всичко това, че Великобритания и Съединените щати вече не са толкова изключителни? Може би. Но аз считам, че е също толкова вярно и да се твърди, че самата идея за англо-американската изключителност е направила популизма в тези две страни по-мощен. Себеласкателната представа, че западните победители от Втората световна война са по-специални, по-смели и по-свободни от останалите народи, че Съединените щати са най-великата нация в историята на човечеството, че Великобритания – страната, която се беше изправила самотно срещу Хитлер – е по-велика от която и да е европейска, да не говорим пък за неевропейските страни, доведе както до някои злополучни войни, така и до замазване на неравенствата, характерни за англо-американския капитализъм. Идеята за някакво естествено превъзходство или просто за чистия късмет да си роден американец, великобританец, вече дава някакво усещане за специални права на хора, които – от гледна точка на образование и благоденствие – бяха закотвени в долните нива на обществото.

Всичко това функционираше доста добре до последното десетилетие от миналия век. Но тогава постепенно започна да става ясно, че съдбите на работническите и долните средни класи във Великобритания започват да се помрачават все повече в сравнение с онези на богатите им сънародници. А освен това и страната им се справя много по-зле от Германия, скандинавските страни, Холандия, та дори и от Франция, най-старият съперник на Великобритания. И един от начините, по които британците можеха да дадат израз на гнева си, беше да се бият по футболни стадиони, да дразнят германските запалянковци като имитират британски бомбардировачи или реват лозунги за спечелването на войната.

Така наречените футболни хулигани си оставаха притеснително малцинство, но за изразяването на същите чувства имаше и други начини. Европейският съюз, към който повечето британци никога не са изпитвали особено голяма любов, всъщност беше направил много части от Великобритания по-богати. Душната атмосфера на старите индустриални градове и миньорски поселища не беше резултат от политиките на Европейския съюз. Но за „евроскептиците“ беше лесно да отклонят масовото внимание от вътрешните проблеми, като насочиха обвиненията към чужденците, които ръководели играта в Брюксел. Еврофобите обичаха да твърдят, че „не за това сме водили войната“. Понякога беше призоваван духът не само на Хитлер, но и онзи на Наполеон. Някои про-Брекзит политици дори възхваляваха величието на Британската империя. „Възвръщането на контрола“ чрез напускане на Европейския съюз едва ли ще направи повечето британци по-богати. Обратното е далеч по-вероятно. Но то поне отнема жилото на сравнителния неуспех. И подхранва желанието да се чувстваш изключителен, притежаващ права човек. Накратко, да бъдеш отново велик.

Нещо подобно се е случило и в Съединените щати. Не само, че дори и най-бедните американци бяха свикнали да им казват, че живеят в самата страна на Бога. Освен това немалка част от тях, белите американци, колкото и лишени от привилегии и образование, доскоро можеха да се уповават на успокоителното усещане, че все пак има и една група, намираща се под тях – хора, които не споделят техните права и претенции за величие, хора с по-тъмен цвят на кожата. Днес, при един образован в Харвард чернокож президент, тази фикция става все по-трудна за поддържане.

Тръмп и лидерите на Брекзита разполагаха с тънък усет за тези масови чувства. По някакъв начин Тръмп е Гетсби, само че развален. Той умело разиграваше наранената гордост на големи общности и разпалваше страстите на хора, които се страхуват, че промените ще ги накарат да се чувстват още по-изоставени. В Съединените щати това пробуди някои стари видове нативизъм. Във Великобритания главната сила зад Брекзита е английският национализъм. Но и в двата случая „да си вземем обратно страната“ означава оттегляне от света, който англо-американците бяха замислили след 1945. Английските националисти избраха модерна версия на „Величествената изолация„(парадоксално, но факт: това е понятие, създадено за описване на британската външна политика при Бенджамин Дизраели). Тръмп иска да постави „Америка над всичко“.

Брекзитова Великобритания и Америка на Тръмп са свързани в желанието си да премахнат опорите на Pax Americana и европейското обединение. По един перверзен начин това може би предвещава съживяването на „специалното отношение“ между Великобритания и Съединените щати – пореден случай на повтаряща се история, но вече под формата на не точно на фарс, а траги-фарс. Тръмп е казал на Тереза Мей, че би искал да има с нея същото отношение, каквото Роналд Рейгън е имал с Маргарет Тачър. Но първият британски политик, който пристигна в Тръмп тауър, за да поздрави новоизбрания президент, беше не премиер-министърката или дори външният министър Борис Джонсън, а Найджъл Фарадж.

Тръмп и Фарадж, ухилени като ученици пред входа на златния асансьор на Тръмп, възхваляваха взаимните си победи като повтаряха същата дума, която някога беше направила страните им изключителни: „свобода“. В дома на Тръмп Фарадж е предложил бюстът на Чърчил отново да бъде поставен в Овалната зала [на Белия дом]. Тръмп намерил идеята великолепна.

* * *

Месец преди избора на Тръмп и три месеца след Брекзита аз посетих големия военен историк Сър Майкъл Хауърд в дома му в провинциална Англия. В младостта си Хауърд се е бил срещу германците като офицер в британската армия. Акостирал е в Италия през 1943 и е взел участие в решителната битка за Салерно, за което е получил Военния кръст. Джон Уейн и Кенет Мор бяха повече фантазия [от детството ми]. Сър Майкъл е реалното нещо. Той е на 95 години.

След обяд в един от местните ресторанти, само на няколко мили от мястото, където някога живееха баба и дядо ми, ние разговаряхме за Брекзита, войната, американската политика, Европа и семействата ни. Обстановката не би могла да бъде по-английска, с бледо есенно слънце, залязващо над вълнистите хълмове на Беркшир. Също като прабаба и прадядо ми, прародителите на Сър Майкъл по майчина линия са германски евреи, които са се преместили в Англия, където са преуспели. Също като моето, неговото емигрантско семейство е станало подчертано британско. Освен че е професор по история в Оксфорд, Хауърд е преподавал в [американския] Йейл. Той познава Америка добре и няма илюзии по отношение на „специалното отношение“, което според него е измислено от Чърчил и винаги е било прекомерно раздувано.

Докато седяхме в кабинета му, заобиколени отвсякъде с книги, аз го помолих да сподели мислите си за Брекзита. Той отговори с тон на сдържана меланхолия, без гняв. Брекзитът, каза той, „ускорява разпадането на Западния свят“. Замислен върху тази фраза, тъй внимателно изкована след края на войната, в която той е участвал, Сър Майкъл добави: „Може би той [Западният свят] винаги е бил само капка вода в морето“. Запитах го за специалното англо-американско отношение. „А, специалното отношение“, каза той. „То беше просто един необходим мит, също като християнството. И накъде отиваме сега?“

Накъде всъщност? Последната надежда на Запада може да се окаже Германия – страната, срещу която Майкъл Хауърд се е сражавал и която аз ненавиждах като дете. Посланието на Ангела Мекрел към Тръмп в деня след победата му беше перфектен израз на Западни ценности, които все още си заслужават да бъдат защитавани. Тя би приветствала тясно сътрудничество със Съединените щати, каза канцлерката, но само на базата на „демокрацията, свободата и зачитането на закона и достойнството на човека, независимо от произход, цвят на кожата, религия, пол, сексуална ориентация или политически възгледи“. Меркел говореше като истинска наследница на Атлантическата харта.

Някога Германия също беше считала себе си за изключителна нация. Това приключи със световна катастрофа. И германците са научили урока си. Те вече не желаят да бъдат изключителни в какъвто и да е смисъл, което е и причината, поради която желаеха да бъдат обвързани толкова тясно в една обединена Европа. Последното нещо, което германците си желаеха беше да водят други страни, особено пък в някакъв военен смисъл. Това е и начинът, по който съседите на Германия желаеха да вървят нещата. Pax Americana изглеждаше много пò за предпочитане в сравнение с едно пробудено германско желание за изключителност. И аз все още мисля така. Но гледайки отново онази снимка на Доналд и Фарадж, оголили зъби в самодоволни пози, с повдигнати палци, със златния асансьор, проблясващ зад гърбовете им, аз се чудя дали Германия няма да бъде принудена да постави под въпрос един урок, който може би е научила прекалено добре.

Иън Бурума (р. 1951 г.) е британски журналист, писател и университетски преподавател. Сред най-известните му книги са „Убийство в Амстердам: смъртта на Тео ван Гог и границите на толерантността“ (2006) и „Година Нула: историята на 1945“ (2013). Негови статии редовно се публикуват в „Ню Йорк Ривю ъф Букс“ и „Гардиън“. На български е преведена книгата му (в съавторство с Авишай Маргалит) „Оксидентализмът: кратка история на антизападничеството“ (изд. „Кралица Маб“, 2006 г.)

Харманли и заразата на самореализиращото се пророчество

Автор(и): Светлозар Кирилов

Няколкостотин имигранти, основно млади несемейни мъже, се бунтуват в лагера край Харманли на 24 ноември 2016 г., хвърлят камъни по полицаите, чупят прозорци и легла и предизвикват гняв и озлобление от страна на полицаите и местното население. Полицията влиза в лагера с водно оръдие, щитове и палки, бие и имигранти, които не са участвали в безредиците, и оставя рани, синини и озлобление след чужденците. Ранени са четирима полицаи и трима имигранти, 400 чужденци са задържани, на 19 от тях са повдигнати обвинения. Прокуратурата започва и досъдебно производство за полицейско насилие срещу протестиращите.

Механизмът на „самореализиращото се пророчество“ се задейства и този път. „Ако хората определят дадени ситуации като реални, то те стават реални в своите последици“ гласи дефиницията му в социологията – ако хората вярват в слухове и предразсъдъци, които влияят на поведението им, така те предизвикват сбъдването на опасенията си.

Преди бунта в Харманли местните жители, а и част от българското общество се страхуват, че имигрантите са опасни, че може да са икономическо бреме, източник на престъпност, тероризъм, заразни болести. Опасенията от заразни болести изиграват най-голяма роля в конкретния инцидент – преди безредиците се разпространяват слухове, че в лагера има епидемии, краста, малария, че бежанците сеят зарази.

Тези слухове не отговарят на истината – проведените медицински прегледи след бунта установяват, че няма епидемия и случаите на кожни заболявания не са толкова много. Нивото на случаите на инфекциозни болести в лагера не се различава от това сред българското население и кожните болести на имигранти, от снимки в медиите, могат да бъдат видени и пред всеки един кабинет по кожни болести в българска болница, заявява проф. Тодор Кантарджиев, директор на Националния център по заразни и паразитни болести, в ефира на Българското национално радио на 25 ноември.

От около 100 души, работещи в регистрационно-приемателния център в Харманли, никой не се е оплаквал от инфекциозно заболяване за последните три години, казва главният здравен инспектор Ангел Кунчев. Лекари от ВМА заключават през октомври, че в центъра няма масова зараза – те установяват 26 случая на краста, която е заразна само при много тесен контакт, а предположенията за по-сериозни кожни заболявания всъщност са възпаления на кожата, вероятно поради разчесване на крастата. Лекарските прегледи след бунта отхвърлят съмненията за епидемия – от първите 80 прегледани има само един случай на краста.

Но всичко това става ясно след започването на бунта, след потрошените прозорци и хвърлените камъни срещу полицаите. Преди безредиците слуховете, че имигрантите сеят зарази, се разпространяват от местни общинари и от местни медии. Постепенно тези предположения стигат и до някои от националните медии, които ги тиражират. Националистичните формации подкрепят протести на местното население. Така страховете на хората в Харманли още повече се засилват и те искат имигрантите да останат затворени в центъра.

Регистрационно-приемателният център временно е затворен в началото на седмицата, 21–22 ноември, имигрантите не могат да го напускат, което разгневява някои от тях и те се разбунтуват на 24 ноември. Участниците в безредиците, предимно афганистанци, чупят прозорци, хвърлят камъни и дървета по полицията, един изгаря българското знаме. Тези агресивни действия потвърждават страховете на хората в Харманли, че чужденците са опасни. Забравя се, че тези изблици на вандализъм са предизвикани от затварянето на лагера, което е следствие на слуховете, че в него има зарази, които обаче слухове се оказват неверни.

Преди бунта няма инциденти или случаи на престъпност от страна на имигрантите в Харманли – част от местните жители са смутени от присъствието на чужденците в магазините и градинките, но няма някакви сблъсъци. Но има оплаквания, че имигрантите питат хляба в магазините с ръце, хвърлят боклуци или задоволяват естествените си нужди в градинките.

Около 3000 души са настанени в лагера в Харманли. От тях към 600 са деца, 400–500 са жени със съпрузите си и останалите 1000–1500 души са млади несемейни мъже, които изглежда основно участват в безредиците. Образите на млади мъже, които хвърлят камъни по полицаите, са плашещи, но в тв репортажи се вижда и как от гневната тълпа излизат други млади мъже, които призовават сънародниците си да не проявяват насилие и застават, като жива верига, между протестиращите и полицаите.

Как изглеждат нещата от гледната точка на имигрантите, предимно сирийци, които не са участвали в бунта? Полицаите, разгневени от хвърляните срещу тях камъни и ранени колеги, нахлуват в лагера и бият и имигранти, които не са участвали в бунта, твърдят български доброволци и чужденци от центъра. Полицаите са влизали в стаите в определени случаи и са биели хората вътре, независимо дали са участвали в бунта или не.

Да си представим един сирийски бежанец в Харманли, избягал от гражданската война в страната си, която продължава вече пета година и е взела до момента между 300 000 и 470 000 жертви. Да си представим, че той не е участвал в бунта в Харманли, но е бит от български полицаи. Ако е пострадал, без да е виновен, то логично е вече оттук нататък той да е отрицателно настоен срещу българската държава и българското общество – той не е хвърлял камъни и не е чупил прозорци, но е бит с палка, както и участвалите в бунта.

След хаоса в Харманли и двете страни стават по-настръхнали и озлобени една срещу друга, а толерантните гласове отслабват. Все повече от българите в Харманли, а и в България изобщо се настройват негативно срещу имигрантите, укрепват позициите на националистите (третото място на Красимир Каракачанов от ВМРО с 15 %, което е 570 000 от гласовете на първия тур на изборите за президент, 6 ноември 2016 г.), засилват се гласовете, че центровете за бежанци трябва да бъдат от затворен тип, че трябва да има бърза екстрадиция, че още от границата трябва да затваряме имигрантите или изобщо да не ги допускаме.

Сред имигрантите случаите на насилие от страна на полицията и отрицателните нагласи на българите към чужденците засилват опасенията им, че българското общество е враждебно към тях, не иска да ги приеме, българските институции са неефективни и така имигрантите ще са по-склонни да са подозрителни и враждебни към (временно?) приелото ги българско общество.

Всичко започва със слухове за зарази и епидемии, които се оказват неверни, но изтърбушеният лагер, раните и кръвта на полицаи и имигранти, които предизвикват, са съвсем реални. Взаимната подозрителност, омраза и антипатия на българи и имигранти след бунта в Харманли също са реални.

Светлозар Кирилов е български социолог, преподава в Софийски университет „Св. Климент Охридски“, Факултета по журналистика и масова комуникация. Интересува се от етническите и расовите конфликти и от възможностите за интеграция на ромите. Автор е на монографията „Полша в лабиринта на прехода“ (2006 г.) и на редица публикации за мултикултурното общество, международната миграция, медиите, ромите, чернокожите, латиносите и др. Бил е медиен експерт към Съвета на Европа, Страсбург.

Коментари (2)

- 04-12-2016|Йеронимус

Арабите имат средно по 5,5 деца, европейците – по 1,5. Страхувам се само от едно – че в недалечното бъдеще мюсулманите в България ще станат над 50 %, ще овладеят държавния апарат със средствата на демокрацията и ще наложат техния ред, тяхната култура, техния начин на живот… Уахабите и салафитите, каквито има не-малко сред пришълците, са наистина опасни.

- 05-12-2016|татяна ангелова

Благодаря на Светлозар Кирилов! Има остра нужда от такива текстове като неговия.

За духа и поезията на Весела Василева

Автор(и): Невена Борисова

Едно име в литературната ни история, днес познато основно на ценители, продължава да свети, подобно на необикновено цвете под похлупак. Весела Василева, родена през 1919 г., е сред талантливите и харизматични представители на своето поетично поколение – поколението, започнало разгръщането на поетичния си талант преди Втората световна война. Весела израства в семейство, което е част от елита на демократичните среди на тогавашна България. Баща ѝ Григор Василев е бележит общественик – адвокат, журналист и политик, министър в кабинета на Андрей Ляпчев. Майката, Мара (Станишева) Василева, също е ярка фигура в тогавашния културен живот на София. Весела, едно от четирите им деца, отрано се откроява с личността и литературния си талант.

Весела Василева е част от поколението, започнало литературното си развитие през 30-те години на миналия век, чийто път е пресечен от дълбоката бразда на войната. Сестра ѝ Ангелина Василева-Огнянова ще припомни в спомените си[199] думите на проф. Михаил Арнаудов, че талантите идват на света „в съзвездия“. Нейни приятели и съмишленици са Александър Вутимски, Александър Геров, Емил Манов, Невена Стефанова, Блага Димитрова, Искра Панова и много други. Тази общност, един от гравитационните центрове на която е Весела, започва да се развива около ученическите издания „Звън“ и „Ученически подем“. Там единомислие срещат хора с множество заложби и развита чувствителност.

„Много неща сродяват младата поетеса с това поколение: градското светоусещане, опита за интелектуално-философско осмисляне на нещата и особено – тревогата от съдбовните събития, предчувствието за наближаваща катастрофа, откритата хуманистична позиция в дните на войната. Но тя е и твърде различна от тях. Дълго търси своя индивидуален поетически почерк, съзнава отговорността на словото, не бърза да сътрудничи на утвърдени литературни издания“, пише Людмила Малинова[200].

Младостта на това поколение, преизпълнено с надежда за бъдещето, бива жигосана от последвалите исторически събития или житейски обстоятелства. Антон Куманов лежи в затвора след 09.09.44., Искра Панова попада в лагер при идването на режима; загиват Цветан Спасов, Анушка Драгиева, Тодор Стайков. Александър Вутимски умира от туберкулоза месеци преди смъртта на Василева. Отделни хора от поколението ще успеят да реализират потенциала си. Те ще пазят и спомена за, по думите на много от тях, една от най-ярките личности сред тях.

Интелектуалният аристократизъм

Повторяеми са отгласите на възхищение спрямо ерудицията на Весела Василева и разностранните ѝ интереси. Спрямо цялостната „кройка“ на личността ѝ. Тя знае английски, немски, френски и латински, притежава разностранни дарби освен литературния си талант – рисува, пее и танцува. Проявява се и като организатор или оратор на множество културни събития, обществени инициативи.

„Тя се налагаше преди всичко с голямата си култура, разностранни интереси, с умението си да общува с колегите си непосредно и естествено, с духовната атмосфера, която излъчваше“, пише Петър Динеков. Той ще добави и следното: „…тази лъчезарна девойка – е от поетите, които са родени със смъртен знак на челото“[201].

Ималите досег с Василева подчертават неманифестираната ѝ скромност. Младото момиче, дъщеря на министъра и мецената Григор Василев, ако е пожелаела, е можела да публикува във водещите издания на съвремието си. Пред Владимир Василев тя се е явявала обаче не да моли за себе си, а за публикуване на стихове на Александър Вутимски[202], тогава все още наричан с истинското му име – Александър Вутов.

„Да оставиш следа“

Видимо е, че родът на Весела има своето важно място в културата и обществено-политическия живот на България. Важно е да се подчертае, че както изтъква Искра Панова – „Домът на Весела не беше дом нито на натрупаните пари – наследствени чорбаджии у рентиери, нито на трупащите се пари – на крупни индустриалци и търговци, вносители и износители. Издържал се е от приходите – немалки, но неравномерни – на бащата“. Това не е семейство, белязано от материалното богатство, а от благородството на духа. Тук извоюваното със собствени сили състояние е само средство – за образование на децата, поддържане на домакинство и принос към културния и обществен живот. Григор Василев, ценител на изкуството, събира в дома си една от първите частни колекции на картини у нас. „Оставянето на следа“, както ще отбележи Искра Панова в спомените си[203], е ценност за семейството. Майката на Весела е дъщеря на инженер Христо Станишев, който буквално е един от строителите на България, част от сложно разклонения македонски род на Станишеви. Той, македонски революционер на младини, както и виден инженер, ще умре напълно разорен, но запазил идеалите си. Дъщеря му, учила пиано в консерваторията в Берлин, ще възпита децата си в особен дух.

Поетесата израства в среда, в която се цени личностното усъвършенстване, ерудиция, способността да бъдеш полезен на другите. Множество от приятелите ѝ подчертават, че независимо от своеобразния си аристократичен за времето произход, тя е скромна и общителна. Същевременно високото ниво на култура, образованост и обществен престиж на нея и семейството ѝ, даващи достатъчно иначе основание за известна дистанция от другите, са видими за всеки.

На младото момиче рано му се налага да се изправи пред житейски изпитания. През 1942 г. Весела Василева изгубва баща си. По време на следването си във Виена, където заминава със стипендия, за да защити докторат по езикознание, тя се тревожи за все по-влошаващото се материално състояние на семейството си. „Някак си станах много бързо по-голяма и имам вече познанието на тежки неща“, ще напише от Виена до Петър Динеков.

И тебе ще раздруса някой миг избран

и ще стоиш на прага

от вятъра и бурята люляна.

„Молитва“[204]

Спомените

Сестра ѝ Ангелина Василева-Огнянова е неуморен крепител на паметта за Весела. Тя помага на литературната изследователка Людмила Малинова в нейното издирване на съвременници на Весела, двете разговарят, връщайки контурите на миналото. В дома на Ангелина стават и срещите с някои от хората, разказали и написали спомени за Весела. Според споделени спомени на Малинова, по-голямата сестра сравнява Весела със слънце, изгряло в живота на семейството. Слънце, което ще залезе рано.

„Спомням си я като аристократична и духовно красива жена“, разказва Малинова за Ангелина Василева-Огнянова, в разговор за „Мозайката на спомените. Весела Василева през погледа на съвременниците си“.

Това впрочем е характеристика, която неизменно бива давана на жените от семейството.

В периода 1988-1996 г. Малинова се обръща с „молба към родственици, близки и познати на поетесата“. „Идеята ми беше“, пише тя, „чрез хора с различни съдби, мироглед, жизнени позиции – да се открои един творец и се потърси мястото му в българската култура, да се открехне още един прозорец към лириката на поетесата и нейното литературно поколение“[205]. Изследователката отбелязва и следния тъжен факт – по времето на официалното представяне на книгата почти никой от хората, с които е разговаряно, вече не е между живите. Спомените са уловени в тънката блестяща мрежа на словото, преди безвъзвратно да си отидат. Преди да си отиде цяло едно поколение.

„Всички, които я познавахме, я помним, трябва да я възкресим, докато не сме си отишли“, ще каже Невена Стефанова[206].

Поезията на Весела Василева

Потънало е слънцето отдавна

във водите,

издига се над мене спокойното небе

и тихо във притихналата шир

звънят щурците

съгряващата песен на своето сърце.

„Вечер“[207]

Поезията на Весела Василева е силно съзерцателна. Тя говори за необикновено вътрешно зрение. Способността ѝ да синтезира смисъл, да раздипля изненадващи и изпълнени със смисъл образи, се наблюдава неотклонно. Философска и дълбочинна, устремена към задаването на въпроси, тази поезия е белязана от размисъл за преходното и непреходното. Стремежът към духовното, силно развитите сетива, които правят света глъбинен, са характерни за това поетическо светоусещане. Поезията ѝ е белязана от меките нюанси на една може би твърде чувствителна душевност.

В стихове, дори и ранни, се наблюдава зрялост и безспорна устойчивост на мирогледа. Парадоксално чувствителността съжителства с една сила на характера, вярна преценка за случващото се. Тази чувствителност е проводник за много болка в последните години от живота ѝ, не само заради случилото се в личния ѝ живот, но и заради историческите събития, за които тя има силен ценностен компас. Ще израсте една „дълбока тревога пред онова, което ставаше в света“, отбелязва Петър Динеков в предговора към книгата със стихотворения на Василева208.

Запознатите с поезията на Василева отбелязват, че както при нея, така и при Вутимски има нещо общо – дълбокия хуманизъм, стоицизъм на духа, предчувствието на една катастрофа, неумолимо принизяваща човешкия живот. Стихотворението „Молитва“ е израз на това отчаяние на хуманиста пред ужаса на войната, на стъписания дух пред крехкостта на човешкия живот.

Кажи ми, защо

забравиха людете Твоя завет?

Над целия свет

след много години на труд,

на думи и книги

ще хвърлят барут.

Ще викат: разпни ги!

Един срещу друг

млад срещу млад

ще се бият.

„Молитва“, 1941 г. [209]

В късния (късен не заради възрастта, а понеже хронологично се разполага в края на живота ѝ) Виенски цикъл в поезията на Василева намира израз несломеният, но безкрайно тъжен човешки дух. Забележителни са душевната крехкост и чувствителност на лирическия Аз, съчетани със споменатите устойчивост, вътрешен стоицизъм пред обратите на съдбата. Редом с „Молитва“, в същия регистър се нареждат стихотворения като „Пролет“, „Писмо“, „Виена, 1942“, „Къща във Виена“ (според приятели и състуденти на Василева последните ѝ стихове са събрани в тетрадка, която до момента не е намерена)[210]. Болката, осъзнатостта на ужаса, съчувствието към Другия, втъкани в поетическата тъкан на тези текстове, са осезаеми. „За чии идеи“ се борят тези хора, тръгнали към смъртта, отправя въпрос Лирическият Аз. На фона на повсеместната разруха възможността за лично щастие изглежда немислима.

А децата ще скрият

– да ги пазят

за нова война.

И няма да мразят,

ще убиват,

ще бъдат убивани,

в телото ранени,

в духа – сломени,

превивани.

„Молитва“

И защо все пак се питам

колко са убили днеска

някъде така далече?

Вечно тази страшна треска,

този днешен ден на болка.

„Къща във Виена“, 1943 г.[211]

Тъмните тонове от този цикъл са изместили светлината, множеството ѝ нюанси, както и изражения на небето и морето, преливащи в принципно съзерцателно-философската поезия на Весела Василева. Тя е въздушен поет, ако погледнем по посока на Гастон Башлар и неговата „Поетика на пространството“[212]. Този полет бива безмилостно приземен от ужаса на войната. Нещо повече – Весела загива като косвена жертва на войната. Ремарке на военен камион се откача и минава през нея, докато тя върви по тротоара на „каменните плочи“ в центъра на Виена[213]. Датата е 6 януари. Същия ден тя е щастлива заради назначението си като асистент във Виенския университет. Мара Василева разказва, че на излизане от тогавашния дом на брат си, с цел да изпрати писма до България, тя споделя, че това е „най-щастливият ден от живота –“[214].

Василева има съзнание за ценността на живота, затаява дъх от красотата му, но съзнава и неговата преходност. Сякаш пресечна точка на тези усещания е свръхценността, която тя отдава на мига.

Аз знам, че тази топла вечер,

със свойте топли пръсти – на лицето ми,

със своята магия проникнала дълбоко в сърцето ми,

е само кратък, светъл миг, откраднат

от жадната ми младост,

но, красиво е небето,

тъмно и просторно,

красив е и копнежа ми

по някаква незнайна, хубава лъжа,

„Магия“[215]

През пръстите леко се сипе

златистия пясък, изтичат

така на живота минутите къси.

„Сън“ [216]

„Защо къси, Веселче“, ще попита майка ѝ в записките си[217]. Василева пише стихотворението на 15 години.

Майка ѝ, както и нейни приятели, споделят, че поетесата (която същевременно е избягвала да нарича себе си така) е живеела с необяснимото чувство, че ще умре рано. Животът и в поезията ѝ се измерва не с години, а с мерната единица на мига – тази златна монета, която така бързо потъва в морето на времето. Мара Василева припомня един написан разказ[218] на дъщеря си. В него се говори за момиче, което, докато плува, прави блестящи планове за бъдещето, то чувства как е способно да ги осъществи, но изведнъж морска вълна го повлича и го удавя.

Защо от толкова безкрайно-малки

радости се радваме,

и толкова безкрайно-малки

скърби ни тревожат,

а есенният вятър ще разгони листите,

от клоните неизпаднали,

и всички ще заспим, в тъмната земя положени.

„Панихида“[219].

Следата, оставена от Весела Василева

През 1956 г. цикъл стихове на Весела Василева излиза в сп. „Септември“. Безуспешни са опитите на приятелите ѝ за издаване на нейна стихосбирка. Книга със събрани стихове излиза през 1981 г.[220], цели 37 години след множество безуспешни опити, включително след необяснимо изгубване на папка със стиховете ѝ, подадена за издаване. „Лактите на живите изтикват мъртвите“, ще каже още Блага Димитрова. Въпреки малкото житейско време, което ѝ е съдено да има, Весела успява да изгради себе си като поет, притежаващ специфичен стил, богата образност и усет за дълбочината на битието. Тя категорично заявява себе си и като човек, отстояващ високи духовни ценности, което вече е достатъчно, за да ѝ отреди място в българската литература.

„Нейното присъствие създаваше особена атмосфера. Затова така се чувства отсъствието ѝ. За нас в младежките години тя олицетворяваше една може би романтична представа за красотата. Беше нейно душевно и телесно въплъщение. Но красотата е неуловима за обектива – прехвърлим ли запазените снимки, ще ни стане още по-мъчно: нито една не може да покаже истинския ѝ чар“. Думите на Невена Стефанова са доказателство, че жизненото пълнокръвие на една личност трудно може да бъде претворено, но за творчеството, напротив – необходим е най-вече прочит. Тогава разбираме, че личността е все още жива.

Невена Борисова е родена през 1987 г. във Велико Търново. Завършва журналистика в СУ „Св. Климент Охридски“, следва и социология и магистратура „Литература, Кино и Визуална култура“ в същия университет. През 2009 г. стихосбирката й „Бавни портрети“ печели Националния конкурс за дебютна литература „Южна пролет“ и Националния поетичен конкурс „Млади гласове“ в Каварна. Носител е на различни отличия за поезия, включително Фондация „Св. Кл. Охридски“ и Национален младежки конкурс „Веселин Ханчев“.

Германия е в състояние да защити либералния ред

Автор(и): Торстен Бенер

Ограничаване на щетите след избора на Тръмп

Когато президентът Барак Обама пристигна за прощална визита в Берлин в средата на ноември, германските политици работеха усилено над разработването на нова водеща линия за съвместна работа с приемника му Доналд Тръмп. В седмицата преди това, в поздравителна нота по случай избирането му, германската канцлерка Ангела Меркел внимателно формулира условията, от които ще зависи бъдещото сътрудничество между двете страни, а именно придържането към следния набор от споделени ценности: „демокрация, свобода, респект към закона и достойнството на човешките същества, независимо от техния произход, цвят на кожата, религия, пол, сексуална ориентация или политически убеждения“. Това беше забележителна размяна на ролите, при това такава, която може и да определи тона на отношенията между Берлин и Вашингтон през идните години: водачът на една страна, която дължи демокрацията си на намесата на Съединените щати, се вижда принудена да припомни на един новоизбран американски президент фундаменталните принципи на либералното управление.

Някои коментатори вече обявиха Меркел за новия „водач на свободния свят“, предвид очевидното нежелание на Тръмп да изпълнява ролята, традиционно запазена за президента на Съединените щати. Тази характеризация е любопитна и показателна. Вярно е, че градивните камъни [на западния политически ред] все още стоят по местата си, а Германия изглежда е един от най-стабилните сред тях. Но изборът на Тръмп и изгледите за оттегляне на САЩ от водещата им роля в международната политика са зле позиционирани във времето. Берлин все още изпитва трудности с ограничаването на политическите щети от кризата на бежанците и справяне с възхода на крайнодясната германска партия Алтернатива за Германия (AfD). Европейският съюз също се намира под безпрецедентно напрежение поради британския референдум и последвалия го Брекзит, нерешените проблеми в икономиките на южната еврозона и политическия успех на крайнодесните популисти по континента, които имат властта в Унгария и Полша, а скоро могат да я получат и в Австрия и Франция.

През идещите години за Германия ще бъде трудно да удържа популисткия напор вътре в собствените си граници, като същевременно подпомага стабилизирането на останала Европа. Заетостта с тези въпроси едва ли ще остави на Берлин особено много капацитет за водене на международния либерален ред. В най-добрия случай тя може да се ограничи до намаляване на щетите, опитвайки се да защитава западните съюзи и глобални институции от потенциалните вреди на президентството на Тръмп.

Върховенството на закона

Общественото мнение в Германия е ясно, що се отнася до победата на Тръмп. Според едно скорошно допитване, проведено от телевизионния канал ZDF, 82 процента от германците считат победата на Тръмп за нещо „лошо“ или „много лошо“. Те са ужасени от тясно-локалния патриотизъм на Тръмп, от презрението му към жените, от расизма му, които превърнаха американската избирателна кампания в надпревара по пошлост. За много германци водачите на AfD изглеждат в сравнение с него като обикновени публични интелектуалци.

Що се отнася до външната политика на Тръмп, неговото твърдение, че „американизмът, а не глобализмът, ще бъде кредото [на Съединените щати]“ се намира в директен конфликт с един от централните постулати на германската дипломация: подкрепа за една открита, основаваща се на правила международна система със силни мултилатерални [двустранни] институции. Презрението на Тръмп към НАТО, както и протекционистките му тенденции, ужасяват германците, които разчитат на трансатлантическия съюз за сигурността си, както и на свободната търговия за благоденствието си. А крещящото му неуважение към върховенството на закона, както и подкрепата му за практикуването на мъчения само подсилват още повече разочарованието, което много германци изпитват от „войната срещу терора“ на Вашингтон. Картините на мъченията, практикувани в затворите в Абу Граиб и Гуантанамо Бей са дълбоко запечатани в германското обществено въображение, особено сред поколението, израснало след 11 септември 2001. Антиамериканизмът едва ли би могъл да се надява на по-добър катализатор.

Новоизбраният президент най-вероятно ще усили още повече впечатлението, че Съединените щати подкопават принципа за върховенството на закона, вместо да го подкрепят. През последните години Меркел на няколко пъти е изразявала това усещане, повтаряйки една фраза, отправена от предшественика ѝ Герхард Шрьодер към Джордж У. Буш по повод инвазията в Ирак: „Не законът на най-силния важи тук в Германия и Европа, а силата на закона“. Меркел вероятно ще използва подобна реторика и с Тръмп, който сигурно ѝ напомня повече за руския президент Владимир Путин, отколкото за колегите ѝ на Запад.

Можете ли да вървите по собствен път?

Никога подготовката на отношенията с един нов американски президент не е била толкова трудна за съюзниците на САЩ. Никой не знае как ще изглежда американската външна политика при Доналд Тръмп. Новоизбраният президент често маневрираше между напълно противоположни позиции по време на кампанията си и дори даде да се разбере, че непредсказуемостта трябва да бъде водещ принцип на външната политика. От своя страна Германия трябва да се подготвя за възможно най-лошия сценарий: че Тръмп ще причини огромни щети на съюзите на САЩ, както и на мултилатералните институции и съглашения, от които те са част. Най-добрият начин на подготовка за подобен сценарий би бил в осигуряването, от страна на Германия, че взаимоотношенията между двете страни се основават на ясни принципи, като заедно с това тя усилва способността да се грижи сама за сигурността си.

На първо място Германия трябва да подходи към Тръмп и правителството, което той съставя в момента, по същия начин, по който би подходила към всяко друго американско правителство. В същото време Берлин трябва да задълбочи отношенията си с онези републиканци в американския Конгрес, които са твърдо решени да запазват съюзите и глобалната роля на Съединените щати, тъй като те, заедно с демократите в Сената, ще бъдат от изключително важно значение при сдържането на най-опасните инстинкти на Тръмп. Но Меркел не би трябвало да бърза да ходи на посещения в Съединените щати и срещи с Тръмп. Вместо това тя трябва да изчака докато бъде оформена и външнополитическите приоритети определени. Следващата среща на лидерите от групата G-20, която ще се проведе в Хамбург, ще предостави добра възможност за първа среща на германска земя.

Междувременно Германия трябва да работи здраво, за да постигне единно европейско отношение към Съединените щати, които при Тръмп най-вероятно ще се опитват да разиграват отделните европейски страни една срещу друга, за да отслабят европейските позиции по въпросите на търговията и други ключови теми. Това ще бъде трудно. Обединеното кралство вече е изгубена кауза: премиер-министърката Тереза Мей гори от желание да възстанови специалното отношение на страната със Съединените щати, докато се подготвя за Брекзита. А популистките европейски лидери като унгарския премиер-министър Виктор Орбан от своя страна горят от желание да спечелят благоразположението на един американски президент, когото възприемат като сроден по дух.

Ако правителството на Тръмп предложи нови подходи към неприятни външнополитически предизвикателства, като например конфликта в Сирия, германците трябва да ги изслушат обективно. В същото време германските лидери трябва да покажат, че ако Тръмп е твърдо решен да отмени ключови взаимни споразумения, то Европа е готова да върви по собствен път – например като продължава да търгува с Иран дори и ако Вашингтон се откаже от споразумението върху използването на атомна енергия, сключено с тази страна миналата година.

За да защитят репутацията на Запада като убедително действащо лице в международните отношения, неговите водещи сили трябва да разкриват злоупотребите с либералните демократически принципи, включително и онези, извършвани от Съединените щати. За тази цел, ако правителството на Тръмп потисне гражданските права на някои малцинства или осъществи обещанието на Тръмп за подновено въвеждане на мъчения [при разпити на затворници], съпротивата на Германия трябва да бъде мощна и експлицитна. Германските и европейски неправителствени организации, твърдо ангажирани с либералните принципи, трябва да работят тясно с колегите си от САЩ, за да защитават ценностите, които споделят. Увеличаването на обема и качеството на обмена на хора, примерно в програми за образование в чужбина и задълбочаване на диалога между фондации и граждански групи в Европа и САЩ също би помогнало на трансатлантическия алианс да издържи на бурята, която президентството на Тръмп най-вероятно ще донесе.

Шокова терапия

На някои фронтове изборът на Тръмп би могъл да доведе до здравословен шок, който да принуди германците и европейците да се обърнат към онези аспекти на трансатлантическия пакт, които се нуждаят от ремонт. В продължение на прекалено дълго време европейските държави са разчитали за защитата си на САЩ, вместо да инвестират в собствени защитни ресурси. Заплахата на Тръмп да се оттегли от НАТО би трябвало да подтикне европейците най-после да се отнасят по-сериозно към собствената си сигурност. Европейските държави трябва да инвестират усилено в кибер-защити; да обединят повече от военните си и политически ресурси и да въведат обединени военни покупки; накрая, да подсилят разузнавателните си агенции, като подобрят правителствения надзор и споделянето на разузнавателна информация.

Онова, което е липсвало досега, е политическата воля да се погледне сериозно на тези въпроси. В това отношение Германия може да води и дава пример. Меркел вече обяви, че Германия ще харчи два процента от своя БВП за отбрана. Тези допълнителни ресурси трябва да се използват за увеличаване на бойната готовност на техните военни сили – основна слабост в много европейски страни. Ако Тръмп се окаже сериозно решен да се откаже от американските отбранителни гаранции, европейските държави може би ще бъдат принудени да премислят отново отношението си към въпроса за атомните арсенали. Берлин ще трябва да обмисли дали да развие европейски атомен чадър, основаващ се на френски и британски възможности. Германия трябва да увеличи и бдителността срещу авторитарни държави като Китай и Русия.

Но всички тези усилия ще бъдат напразни, ако Германия и Европа не успеят да сдържат антилибералния напор у дома. Изборът на Тръмп би трябвало да послужи като последно предупреждение за центристки настроените политици и граждани в Европа. През февруари германският външен министър Франк-Валтер Щайнмайер предупреди, че „силите, които се опитват да разкъсат Европа, са толкова гигантски“, че би било „огромно постижение“ да имаме същия Европейски съюз след една година. Но ако след четири години президентският пост в САЩ се заеме от някой по-малко разделителен кандидат, а ЕС си остане цял, ще бъде спечелено много. Малко след победата на Тръмп, на заглавната страница на берлинския таблоид B.Z. се появи плашещо заглавие: изборите в САЩ, се твърдеше там, маркирали „нощта, в която Западът умря“. Германия трябва да направи всичко възможно, за да докаже, че това пророчество е било погрешно.

Торстен Бенер е съосновател и директор на Института за глобална публична политика (GPPi) в Берлин. Основните му интереси са в областите на международните организации (с фокус върху Обединените нации), мирът и сигурността, политиките, свързани с модерни технологии и сътрудничеството между САЩ, Европа и незападните сили при поддържането на международния ред.

Краят на Фидел

Автор(и): Алма Гилермоприето

Гледан от разстояние, той изглеждаше монументален. Героичният профил и надхвърлящият хоризонта поглед бяха също толкова неустоими, колкото и споменът за триумфа му в борбата срещу един продажен режим, който със своите бордеи и казина, голф-клубове само за бели и крайбрежни хотели, обслужваше единствено утвърдената в Маями американска мафия и най-лошия вид ugly Americans. Налице беше също и очарователният гъдел, който реалната съпротива и непрестанната бунтовническа реторика с неизбежност пробуждат у бедните и младите по целия свят. Във Вашингтон местните политици, привикнали да виждат себе си като светлинен маяк в един детински, безпомощен или просто смъртоносен Останал свят, може и да са виждали в него единствено някакъв луд палячо, но си остава твърд факт, че на остров, отдалечен само на стотина километра от Кий Уест, един силно объркващ режим отказваше да крещи [за помощ] към Големия чичо или да позволи на Съединените щати каквато и да е намеса в собствените си дела. В продължение на половин век дори само този факт му гарантираше завистта и уважението на всеки латиноамерикански лидер, а и мнозина други на по-далечни разстояния.

Освен това налице бяха и реалните постижения, които издържаха дори и на най-трудните години на отчаян глад и лишения по острова: широко възхваляваните образователна и здравна системи; краят на фактическия апартейд, твърдо установен преди това; приоритетите, отдавани на бебетата и децата, които израстваха тук също толкова здрави, колкото и онези в по-богати държави; ранният интерес към екологично-съзнателното градоустройство; накрая, авантюристичните изследвания в областта на медицината. Стандартите, които той установи, издигнаха летвата пред примитивните и грабителски управляващи класи на това полукълбо и показаха на бедните към какво могат да се стремят.

Погледната отблизо, картината се смрачаваше: занемарени, претъпкани затвори – резултат от петдесетгодишните усилия за налагане на груб мисловен контрол; икономика, която би могла да функционира по-добре ако би била управлявана от маймуни; семейства, разкъсани от официалната безкомпромисност, която постепенно се беше превърнала в част от националната умонагласа; деца, които губеха майките си и майки, които губеха децата си в морето, при опитите да избягат от задушаващата си родина; безразсъдното развяване на атомни ракети по време на онези ужасяващи две седмици, които доведоха света до ръба на самоунищожението. Налице беше и неописуемата скука на следващите десетилетия; клаустрофобната мизерия на живота в една страна, чийто владетел се опитваше да я подчини на фантазиите си.

А сега Фидел Кастро е мъртъв. Кубинците бяха приканени да се влачат през безпрецедентни девет дни на траур, макар че мнозина от 11-те милиона жители на острова са напълно безразлични към помпозността и символизма, с които държавата се опитва да насити отминаването на един човек, чието време отдавна е отминало. Доживяването до патриаршеска възраст никога не е било част от плана, казваше той пред притихналата аудитория на Седмия конгрес на комунистическата партия в Хавана миналия април. И действително, онези, които го помнеха като олицетворение на мъжествената мощ през по-млади години, тогава се присвиваха пред гледката на треперещия, изкуфял старец, натруфен в спортно облекло на Адидас.

Той беше на деветдесет. Управлявал беше цяла вечност. Беше болен в течение на цяло десетилетие, че и повече. Както е повтаряно безброй много пъти, той би могъл да умре на върха на големите си социални триумфи – да речем през 1967 – а след това да бъде възпяван в Латинска Америка и отвъд нея като новия Боливар, новия Марти. Днес вече е невъзможно да се каже как ще изглежда паметта му дори и само след десет години. Отчасти това се дължи на множеството икономически, морални и социални катастрофи, които той оставя в наследство, а отчасти и на ценностите, към които той се придържаше – абсолютна лоялност, непоклатима вяра, преследване на утопични цели, непреклонна физическа и морална доблест – които изглеждат безнадеждно демодирани в наше време.

Как Куба ще оцелее без Фидел не е реалният въпрос днес; тя е оцелявала без него през цялото време, в което болестта го принуди да отдаде властта – отначало временно, а след това постоянно – на брат си Раул Кастро. Това беше преди десет години. Оттогава насам бяха осъществени необходими, големи промени, винаги без Фидел, но революционният модел, създаден от него, продължава да скрибуца, заплашвайки да се срути всеки ден, също като порутените сгради по крайбрежния булевард на Хавана, Малекон. Туристическата индустрия процъфтява, както и някои експортни бизнеси, нараства интересът към островните изследвания в областта на рака и някои други медицински иновации. Има и малък, но увеличаващ се бизнес-сектор, свобода да се пътува, по-разхлабен контрол върху различните политически мнения, някои постижения за LGBT-общностите и все по-открит достъп до Интернет.

Но има и политически затворници, чието съществуване, ако и да са само няколко десетки, показва, че политическото разномислие в Куба все още е криминално престъпление. Над страната е надвиснала икономическа криза, имайки предвид неизбежното потъване на кубинския спасителен пояс, чависткия режим във Венецуела. Докато беше жив, Хуго Чавес даваше на Куба бартерни доставки на петрол, в замяна на евтини доктори и спортни треньори; тези доставки без съмнение ще престанат в момента, в който некомпетентният наследник на Чавес, Николàс Мадуро, бъде свален или доброволно се откаже от властта. А още от времето на падането на Съветския съюз, идеалистическият егалитаризъм, характерен за революцията от ранните ѝ времена, беше заменен от общество, гладно за първите дребни трохи на късния консумеристки капитализъм, но вече осъзнаващо страничните му ефекти – бързото социално разделение и неравенство.

Най-значителната промяна се случи в началото на тази година, когато Барак Обама посети Хавана, за да отбележи подновяването на дипломатическите отношения между двете страни. Визитата беше признание от страна на САЩ, че 57-те години на пасивно-агресивни атаки не са успели да свалят фиделисткия режим. Безспорно, голям момент за Куба, но той също си имаше цена: ръкувайки се е Обама, Раул Кастро сложи край на една епоха, в която Съединените щати нямаха никакво влияние върху кубинските дела. Всичко това беше само десет месеца преди избора на Доналд Тръмп.

А сега Фидел Кастро си отива от сцената в момент, в който всъщност би могъл да бъде полезен. На външен вид високо култивиран мъж с изтънчени маниери, той имаше вътрешната нагласа на побойник. В моменти на защита той винаги отвръщаше на удара с удар, просто защото не беше в характера му да отстъпи. Когато през 1962, по време на Кубинската криза Джон Ф. Кенеди и Никита Хрушчов постигнаха споразумение за отстраняване на руските атомни ракети от кубинска територия, Фидел изпадна в бесен гняв и проведе кампания срещу съветския си спонсор. Един от забележителните лозунги от онези дни беше Nikita, mariquita, lo que se da no se quita („Никита, педалче, онова, което е дадено, не се взема обратно“). Фидел беше значително по-добре подготвен да се бори на равна нога срещу гигантски кавгаджия от рода на президента на САЩ, в сравнение с по-разумно настроения си брат Раул.

В туийтовете, които последваха оповестяването на смъртта на Фидел Кастро, вече можеше да се види как новоизбраният американски президент търси меки места и слабости. Сега, когато чрез администрацията на Обама между двете страни беше постигнат по-разумен modus vivendi, Тръмп подсказваше, подобно на акула, правеща предложение на дребна рибка, че кубинското правителство може би ще пожелае да дискутира „по-добра сделка“.

Не е трудно човек да си представи вида сделка, която би предпочитал Тръмп. След като, за свое голямо удовлетворение, той е разбрал, че конституцията не забранява на американския президент да има странични бизнеси, а след това оповести, че президентството вероятно все пак ще се нуждае от пълното му внимание, Тръмп най-вероятно гледа с упование в бъдещето. След четири години, за вида богаташ, какъвто е Доналд Тръмп, едва ли би могло да има по-привлекателна инвестиция от Куба. Крайбрежни хотели, голф клубове, казина! Всичко би могло да бъде отново както в доброто старо време!

Алма Гилермоприето (род. 1949) е мексиканска журналистка и авторка, която работи предимно за англоезичната преса по теми, свързани с Латинска Амеерика. Текстовете й са широко познати и в испаноезичния свят. Счита се за една от най-проницателните наблюдателки на Латинска Америка. Авторка е на Dancing with Cuba: A Memoir of the Revolution (2016), сред много други книги.

Една моментална снимка

Автор(и): Златко Енев

Започвам този напълно спонтанен „опит за запечатване на момента“ с доста кисело усещане в устата. Ще говоря за вече прословутия случай с нападението върху млада жена в берлинското метро, което се превърна в пореден печален повод за взаимно стигматизиране – сравнително предпазливо на Запад; разюздано и бясно – у нас.

Но, за да избегнем всякакви субективности, нека започнем с отчитането на фактите, доколкото това е възможно.

Значи:

Първо: Нещата, които се дискутират във Фейсбук, са писани почти изцяло въз основа на информации, почерпени от български, а не от чужди медии. И заключенията, които се правят от тях, са свързани с нормите и стандартите на българските, а не на чуждите медии.

Второ: фантазира се надълго и нашироко върху неща, които нямат друга база освен представите и манталитетите на хората, които ги пишат. В частност, публикуваният по-долу коментар на Петър Краевски, стига до „широкомащабни“ обобщения за „двойни стандарти“, „либерализмът, който прилича на комунизма“ и прочие. Всичко това, защото „немските медии, видите ли, също си служат с национални инсинуации“, а следователно ни стигматизират като диваци и варвари. Защо? Ами защото са споменали, че заподозреният „най-вероятно е заминал за България“ и че се „предполага, че той е от България“.

Трето, и най-важно: цялата новина, оказва се, е преминала през няколко различни фази на „ферментация“, чието разглеждане е колкото важно, толкова и поучително от гледна точка на разбирането на днешната динамика на „общественото мнение“ в България – такова, каквото е оформено от „официалните“ и „неофициални“ български медии.

И така, нека проследим постепенната ескалация и нажежаване на новината, в съответствие с различните фази, през които тя преминава, преди да бъде „премляна“ във Фейсбук до нивото на чисто и просто насъскване.

Фаза първа – кратък пасаж от типична немска медия

U-Bahn-Treter ist identifiziert, aber nicht gefasst

(Материал на rbb-online.de)

След бруталния ритник срещу 26-годишна жена в една от спирките на берлинското метро полицията и държавната прокуратура са идентифицирали главния заподозрян. Вече поименно известният мъж обаче все още не е бил задържан, както съобщава говорителят на прокуратурата, Мартин Щелтнер, в сряда. По причини от следователско естество Щелтнер не съобщи повече подробности.

Както съобщава [берлинският булеварден вестник] „B.Z.“, основният извършител най-вероятно е заминал за България. Говорителят на прокуратурата Щелтнер каза по този въпрос: „Ще го издирваме“. Предполага се, че нападателят произхожда от България, както и останалите трима мъже от записа на наблюдателната камера.

Според репортажа следователите не са успели да открият основния извършител на адреса му в Берлин. Още в понеделник полицията разпита друг заподозрян, който по-късно беше освободен. Общо взето показанията му „не се оказаха много полезни“, по думите на един от следователите. „Поне успяхме да установим, че участниците в сцената очевидно са роднини“.

Фаза втора – представяне на случая от българските медии

Кратък анализ-коментар: в сравнение с немската медия тук вече етническите клишета и стереотипни атаки са основно съдържание, а не пределно сдържана информация. Тонът е подсказващ, а информацията – целево насочена (никъде в германската медия няма и следа от някакво споменаване на детайли относно извършителя, етнически или каквито и да било други, освен предположението, че произхожда от България). Следва подробен снимков материал с абсолютно подсказващо съдържание – „ето, вижте, той НЕ Е българин, а циганин“. Смесицата от национални комплекси, злорада агресивност и липса на каквито и да е журналистически стандарти говори сама за себе си.

И така:

Кой е Светослав, изритал брутално жената в Берлин – България

(Материал на vesti.bg)

Четиримата нападатели на млада жена в метрото в Берлин са роднини. Това потвърди говорителят на берлинската прокуратура Мартин Щелтнер.

Полицията е научила имената и адресите на цялата група, родом от България, а случаят предизвика огромно възмущение в Германия.

Мъжът, който рита 26-годишната германка по стълбите в гръб, се казва

Светослав Стойков – роден е в Добрич, задомен във Варна,

в ромската махала „Максуда“, разказа NOVA.

Семейството на жена му Цветанка твърди, че са е чуло с него и той им казал, че е в Германия, а не се крие у нас.

Имат три деца – три момченца, най-голямото е на 10.

По информацията на телевизията 26-годишният мъж има множество присъди за кражби, грабежи и хулигански прояви.

Преди два дни стана ясно, че има арестуван българин, който е придружител на основния нападател, но после стана ясно, че всички са нашенци. Германски медии пишат, че двамата са братя. Именно задържаният първоначално предупредил брат си, за да може да се укрие.

От немската полиция са се свързали с българските си колеги, съобщиха от МВР, но не дадоха повече подробности. Имената на нападателите ще разберем, след като пристигне искането за екстрадиция и европейската заповед за арест, казаха от прокуратурата, пише „24 часа„.

Инцидентът, който потресе цяла Германия, стана на 27 октомври и е запечатан от охранителните камери в метрото. Жена, която слиза по стълбите, е ритната в гръб от млад мъж. Тези около него – всички българи, не реагират, а един дори взима паднала бутилка бира. Младото момиче – на 26 години, пада по лице и по-късно става ясно, че е със счупена ръка. Тя е германка.

На 27 октомври четиримата българи слизат по стъпалата на метростанция „Херманщрасе“ в кв. „Нойкьолн“.

Там живеят най-много българи. Общо с румънците броят на легално регистрираните надхвърля 10 хил. Близо до тази спирка на метрото има и популярни заведения и кръчми с типична българска кухня и музика.

Първоначално в интернет тръгва слух, че тя е сирийка и затова е атакувана, а нападателите са неонацисти.

На 17 ноември тя подава жалба в полицията. Първоначално разследването не води до никакъв резултат. Незнайно как обаче видеозаписът попада във вестник „Билд“ и той го публикува на сайта си. Четири дни по-късно, в понеделник, полицията получава 10 сигнала за извършителите, като един от тях ги води до първия задържан.

Мъжът е привикан за разпит и е отговарял на въпроси часове наред. Информацията, която дава, не помага много на следствието, но от нея става ясно, че четиримата вероятно имат роднинска връзка, и така полицията стига до адресите и имената им. Тъй като няма доказателства, че мъжът е участвал лично в атаката, обвинение не му е повдигнато и той е освободен във вторник.

Фаза трета – Фейсбук

Тук вече нещата са достигнали печалната си кулминация, най-вече поради факта на масовото „лайкване“ от страна на всевъзможни, понякога добре известни, публични български фигури. Фурорът е всеобщ, а липсата на каквото и да е съмнение в „лъжливостта“ и „манипулативността“ на „Европа“ е базата на мощната солидарност с пишещия, споделена в болшинството от коментарите под постинга му.

Забележете фразирането: „българин е извергът от метрото“, „туземец в бантустана“, и пр. Манипулативността на подобни фрази, предназначени единствено да предизвикват гняв и озлобление, стои извън всякакво съмнение. И, което е по-важно – тя се оказва плод единствено на фантазията на автора си.

И така:

Петър Краевски

Германското общество гърми: „Българин е извергът от метрото!“. Чакайте, господа демократи… Нали етносът нямаше значение? Нали расата не предопределяше мястото ти в обществото? Нали престъпникът си е престъпник, независимо от своя род и език? Защо, когато тук се каже „циганин обра баба“, получаваме справедливи критики от европейските бюрократи и съответните хелзински комити, а когато германците се възмущават, че „българин е извергът от метрото“ си мълчим като пукали? Ало, Европо, аман от двойните ти стандарти! Така провокираш евроскептицизма – ти, свадлива бабо, обладавана от бежанската вълна. Да, направеното от онзи тип е чудовищно. Той трябва да си плати. И няма нужда да се акцентира върху природния факт, че нарушителят е българин, ром, германец или бежанец. Не ли?

Политиката е мръсна работа. Няма морал. Има интереси и сила. Боли ме, когато виждам, че демокрацията се ползва като параван, като средство за натиск и контрол върху по-слабите. Хеле пък либерализмът, който става все по-спорен поради извеждането му в крайност. Защото и при него, както и при комунизма, за да съществува едно либерално общество, всички трябва да споделят либералните ценности. Всички! До последния туземец в бантустана. Не може ти, либералният чичко с лигавник от брюкселска дантела, човеколюбиво да прегръщаш мечка, убеден, че тя ще откликне с целувка. Тя просто ще те изяде. Демокрацията е нещо различно. Тя отчита интересите на всички, но не ги прави на глупаци. Толкоз.

60 Бинка Пеева, Emiliya Dvoryanova and 62 others

11 shares

Comments

Силвия Томова Много е гадна цялата история. Не, не е бежанец дебилът от метрото, това внушават медиите, българин е, следователно…

Петър Краевски Политиката е мръсна работа. Няма морал. Има интереси и сила. Боли ме, когато виждам, че демокрацията се ползва като параван. Хеле пък либерализмът, който става все по-спорен поради извеждането му в крайност. Защото и при него, както и при комунизма, за да съществува едно либерално общество, всички трябва да споделят либералните ценности. Не може ти, либералният чичко с лигавник от брюкселска дантела, човеколюбиво да прегръщаш мечка, убеден, че тя ще откликне с целувка. Тя просто ще те изяде. Демокрацията е нещо различно. Тя отчита интересите на всички, но не ги прави на глупаци. Толкоз.

Живко Желев Споделям.

Iwanka Kraewa Господин Краевски, не пишете роми, това са цигани. Назовавате нещата с истинското име. А това за демокрацията, това е параван, зад който всички партии се крият.

Петър Краевски Г-жо Краева, четете внимателно. На едно място пише „цигани“, а на другото „роми“ и в това е заложен съответен смисъл. Не разбирам коментара ви.

Iwanka Kraewa

Петър Краевски Ок, на веселие да е, наздрависимо!

Живко Желев http://m.btvnovinite.bg/…/holandec-napadna-s-nozh-zhena…

Холандец нападна с нож жена в центъра на София – bTV Новините

M.BTVNOVINITE.BG

Dimitar Drenkarov В Германия не съм видял да се „тръби“, че е българин. Аз информирах някои от германските си приятели, че е, за да им обясня някои свързани феномени. Инак, винаги се работи с подобни емблеми като политическо оръжие и от двете страни. Tribalism/collectivism etc.

Петър Краевски А ние от коя страна сме? От другата? :)

Dimitar Drenkarov Двете страни – полтически. Аз съм на маса и ям ризото в уни, не знам кой от коя страна е.

Петър Краевски За това става въпрос. Работи се с определени емблеми – когато ти изнася, отричаш ги – когато не ти е изгодно. Макиевелизъм. Нищо общо с официално проповядваното. Това противоречие, колкото и да е „естествено“, дразни. И дразни още повече, когато минава за „естествено“.

Dimitar Drenkarov Напълно споделям усещането, но изпадаме и в клопката да си мислим, че германското общество прави нещо хомогенно, което само по себе си е клопка на колективизма. Инак подобни „методи“ се имплиментират, защото работят много добре. Единствено интелектуалното внимание и концентрирана мисъл спасяват от тея клопки, imo.

Петър Краевски Става въпрос за политическата коректност, която е официална линия така или иначе.

Sashko Pavlov те мисля че наште журналя преиграват, иначе, ако е вярно, да си настръхват срещу немските цигани и да не бъркат етнос с гражданство.

Angel Hadjipopgeorgiev Журналющината навсякъде е платена.Още през 94-та в Холандия една студентка ми каза „Вие българите много крадете“ и като реагирах, че това са цигани, тя ме попита какво пише на паспортите им.Още повече има доста Нецигани, които крадат, мамят и дори убиват.Гадното в случая е, че когато прословутите „бежанци“ вършат подобни мерзости пресата си трае…

Dimitar Bozov ficken deutschland

Ваня Майсторска А ние ще се засрамим ли веднъж истински, без да търсим винаги оправдание и аргументи, че уж е така, ама не съвсем, щото нас все ни третират различно, не по европейски. То пък много сме заслужили, хайде, холан… Малко смирение поне в дните на Рождеството не е излишно.

Розалия Александрова Петьо, улучил си в десетката!!! БРАВО!!! АМАН ОТ ЕВРОИНФАНТИЛНОСТ!

Собствените ми коментари към постинга на Краевски остават великодушно игнорирани. За протокола, ето ги тук:

Zlatko Enev Ето един типичен репортаж от немска медия. И къде точно тук „гърми“ нещо си?

Петре, когато говориш нещо, имай предвид, че те четат и хора, които са в състояние да го проверят…

Der U-Bahn-Treter von Berlin-Neukölln ist der Berliner Polizei und Staatsanwaltschaft inzwischen namentlich bekannt. Er konnte aber noch nicht festgesetzt werden. Laut „B.Z.“ hat er sich womöglich nach Bulgarien abgesetzt.

Nach dem brutalen Fußtritt gegen eine 26-jährige Frau in einem Berliner U-Bahnhof haben Polizei und Staatsanwaltschaft den Hauptverdächtigen identifiziert. Der nun namentlich bekannte Mann konnte aber noch nicht gefasst werden, wie der Sprecher der Berliner Staatsanwaltschaft, Martin Steltner, am Mittwoch sagte. Weitere Details nannte Steltner aus ermittlungstaktischen Gründen nicht.

Wie die „B.Z.“ meldet, hat sich der Haupttäter womöglich nach Bulgarien abgesetzt. Staatsanwaltschaftssprecher Steltner sagte dazu: „Wir werden dem nachgehen“. Der Angreifer soll aus Bulgarien stammen, wie die anderen drei Männer auf dem Überwachungsvideo auch.

Dem Bericht zufolge konnten die Ermittler den Haupttäter nicht an seinem Wohnort in Berlin aufspüren. Bereits am Montag verhörte die Polizei einen mutmaßlichen Begleiter zu dem Fall, der später wieder auf freien Fuß gesetzt wurde. Insgesamt seien dessen „Einlassungen nicht besonders brauchbar“ gewesen, wird ein Fahnder zitiert. „Zumindest konnten wir ermitteln, dass alle Tatbeteiligten offenbar verwandt miteinander sind“, so der Fahnder demnach weiter.

Die Frau war durch den plötzlichen Fußtritt in ihren Rücken eine Treppe im U-Bahnhof Hermannstraße in Neukölln hinuntergestürzt. Die Tat ereignete sich bereits am 27. Oktober, sie wurde aber erst in der vergangenen Woche bekannt. Auf einem Film vom Tatort, den die Polizei veröffentlichte, sind vier junge Männer zu sehen. Die Bilder stammen aus einer Überwachungskamera.

Der Fall hat bundesweit für Aufsehen gesorgt. Einige Prominente unterstützen die Suche nach dem Täter und haben zum Teil selbst Belohnungen für Hinweise auf den Täter ausgesetzt.

Zlatko Enev Щото демагогията процъфтява там, където „фактите“ са кой квото му скимне…

Zlatko Enev Всичко, което се казва е, че „може би е заминал за България“ и „предполага се, че нападателят произхожда от България“. И какво друго да кажат, след като е издухал накъм България?

Zlatko Enev НИКЪДЕ не се споменават думички като „ром“, „циганин“ и прочие.

Zlatko Enev Ей ти пример за това КАКВО се случва с Европа, когато тя бъде „побългарена“, примерно във Фейсбук…

Приключвам без по-нататъшни коментари. Топката, както се казва, е във ваши ръце, уважаеми читатели.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (4)

- 18-12-2016|Kunev

Много добре зная какъв квартал е Нойкьолн. Не е като Райникендорф или Щиглиц-Целендорф. Движил съм се по Кьолнер Дамм, така че не мога да бъда с промит мозък нито от немски, нито от български медии. Но поведението на този циганин или българин – това е второстепенен въпрос – е резултат точно от либералната европейска „политика“ /Чети: заблуда и на естаблишмънта, и на обикновените хора/.

- 07-01-2017|Хлебарова

Кунев, доста си смешен. Четат ти коментара хора, които от десетилетие/я живеят в Берлин. Движил се бил по Kölner Damm, и като си се движил какво? Пише се Щеглиц, межу другото. Поведението на този циганин няма ама грам общо с „либералната европейска политика“, камо ли да е резултат. Поведението му има много по-общо с патриархални устои, типични за всички държави на Балканския полуостров, че е нормално и ненаказуемо да се нападат жени и други хора, спадащи в категорията на по-слабия. Поведението му има общо с половин век комунизъм и пост-соц дивашко състояние на гражданското общество и оскотяване. Ти като си такъв „непромит мозък“ и пенисодържател можеш да си позволиш лукса да мяташ простоии в пространството и да считаш подобно поведение за някакъв „второстепенен въпрос“.

- 07-01-2017|Златко

Като оставим настрана факта, че споменаването на Кьолнер дам като някаква берлинска забележителност е абсолютна гòла вòда, защото улицата e пълен забутаж и буквално лишена от каквото и да било значение. Не знам какво точно е търсил там берлинският познавач, но на мен самия ми се наложи доста да се потрудя, преди да открия поне нещо, което да ми е известно в тая околност (Мартин Гропиус изглежда е работил нещо там, но като гледам снимките, от някаква особена архитектура няма и следа).

(Предполагам, че милият Кунев просто е объркал Кьолнер дам с Кудам, която е една от централните улици на западен Берлин, но пък целият разговор е толкова изначално тъп, че наистина се питам защо изобщо се намесвам)…

- 18-01-2017|Гост

Най-много се търсят оправдания, когато човек знае, макар и подсъзнателно, че е виновен. В случая, че въпросния хулиган е роден и 26 години живял в България.Малко или много, грозната постъпка показва манталитет, коментарите--начин на мислене у нас.

В Германия беше новина, изчистена от емоции.А германците трябва да изтърпят тази наглост, заради това, че са отворени.

И е глупаво тук да се намесва политика, когато става въпрос за простащина.

„И нека във времето тежко, да запазим малко нещо от бога и малко човешко.“Н.Йорданов. Дали го чете някой?

Демокрацията не е размахване на пръст от последна инстанция

Автор(и): Петър Краевски

Пиша по повод статията на г-н Златко Енев „Една моментна снимка“, в която се атакува моята позиция във Фейсбук по повод отразяването на случая в Берлинското метро. Още в началото ще заявя, че вероятно става дума за недоглеждане или реакция под влияние на афект от страна на автора. Позицията, изразена в постига ми е ясна: Не на езика на омразата! Престъплението няма етнос, народност, националност или раса. Престъпникът трябва да си плати, независимо от своя род и език. В този смисъл бях подразнен от многобройните публикации – в България и чужбина – които извеждаха в заглавието или в лийда си, че нарушителят от берлинското метро е българин. Само един пример от многото източници – и то не български: „Дейли мейл“: „Pictured: The cowardly Bulgarian brute ‚who kicked a woman down a flight of stairs at a Berlin subway station before fleeing to his native country“. Това ме възмущава. Както се възмущавам, когато се пишат журналистически материали, в които „Циганин обра баба“ или „Ром изнасили девойка“. Не е срамно да си ром, българин или германец. Произходът ти не определя престъпни намерения.

По отношение на изявлението, че медиите „тръбят“, ще дам само няколко примера. БНТ1 съобщи за събитието така: „Нападателят от бруталната сцена в берлинското метро, която възмути Германия е българин, българи са и тримата му придружители, става ясно днес от германската прокуратура и публикации в германската преса. Един от тях в понеделник беше разпитан и освободен. Оказва се, че той е брат на мъжа, който рита жената в гърба, и вероятно го е предупредил. Основният извършител е идентифициран, и тъй като се укрил в България, ще се иска екстрадирането му. И четиримата мъже са роднини, строителни работници. Според източници на БНТ, към момента няма нито Европейска заповед за арест, нито Молба за международна правна помощ. Германската полиция помоли от тази вечер кадрите от охранителната камера да не се използват.“

И още един цитат от БНТ1, които цитират Дойче веле: „Случаят е централна тема в германските медии и предизвика буря в социалните мрежи“. Ако това не мотивира глагола „тръбят“, за който съм упрекван, съгласен съм той да бъда редактиран с някой друг, но не виждам смисъл в това.

Би Ти Ви от своя страна цитира германски медии, според които интелектуалци са събрали сума от 60 000 евро като награда за залавянето на българина от метрото. Цитирам: „Частни лица, сред които артисти, музиканти, интелектуалци са обявили парична награда от 60 000 евро за онзи, който посочи името и адреса на нападателя на младата жена. Германците искат незабавно експулсиране на бруталните чужденци“. Край на цитата. А докато пиша тази бележка, по същата телевизия върви информация, според която българин е извършил нападение в Испания. В този смисъл, аз не приемам именно това – да се създава чрез медиите чувство за вина у невинни и усещане на неприязън към цели обществени групи. Независимо дали това се случва в български или чуждестранни медии.

Държа да отбележа, че диалогът в моя профил протече демократично с изключение на един господин, който си позволи лични квалификации и обиди. Отминавам ги. Нека те си останат за негова сметка. Няма как обаче да отмина статията на г-н Енев, защото тя очевидно е плод на неразбиране. Всъщност, не виждам кардинални различия с позицията на автора, освен това, че наистина е пълно с публикации, където битува споменатото внушение.

Редно е да добавя, че винаги съм се изказвал против езика на омразата. Против езика на високомерието. Против езика на последната инстанция. И за езика на уважението и съзидателния диалог. Щом член на обществото се почувства уязвен, той има право да изрази своето мнение. Не виждам нищо нередно в това. Напротив, проблемът трябва да влезе в дневния ни ред, да бъде обсъден и да се стигне до решение. Защото демокрацията предполага диалог. Позициите може да са различни, но интелигентните хора уважават правото на другия да изрази това, което мисли. Нищо, че не отърва на тоя или оня. Личните квалификации са първата стъпка към личната саморазправа и фашизма. Ето защо, както писах преди малко, трудно можеш да спориш с мечка – тя просто ще те изяде. В този смисъл сравних и либерализма с комунизма. Не като течения, които се припокриват идейно, а поради моето опасение, че и в двата случая всички трябва да споделят определената платформа, за да може тя да проработи ефективно. Демокрацията не прави хората на глупаци. Тя отчита различните мнения. Стига да не е параван. Да бъдем умни.

Благодаря на г-н Енев за правото на отговор. Надявам се, че текстът ми ще намери място и на сайта на радио „Бинар“. Да се четем внимателно, за да нямаме недоразумения. Усмивка и весели празници!

Петър Краевски е български журналист и писател, автор на няколко книги. Последният му роман, Чат или сбогуване с Аркадия, излезе в началото на 2009 г.

Коментари (2)

- 16-12-2016|Златко

Кратката ни дискусия във Фейсбук ме убеди, че действително съм разбрал погрешно намеренията и идеята на текста на господин Краевски. Поднасям тук публичното си извинение, плюс съдържанието на разговора ни от Фейсбук:

Петър Краевски Дейли Мейл: Pictured: The cowardly Bulgarian brute ‚who kicked a woman down a flight of stairs at a Berlin subway station before fleeing to his native country‘

www.dailymail.co.uk/news/article-4037184…y.html#ixzz4Syl9q0LN

Pictured: The cowardly Bulgarian brute who kicked a woman down stairs

DAILYMAIL.CO.UK

Петър Краевски Г-н Енев, пишете в сайта на радио Бинар, цитирате ме, без да сте взели моето съгласие. Казвате неистини – никога не са изтривани ваши коментари под моя постинг във Фейсбук. Това може да се провери. Моля, не размахвайте пръст като единствен тълкувател на либералното. Демокрацията е уважение към мнението на другите. А и не разбирам какво против може да имате срещу това да НЕ СЕ ОБВЪРЗВА престъплението с етноса, народността, националността или расата? Това е моята теза. Наистина не разбирам вашата настървеност. Бъдете здрав и всичко добро.

Zlatko Enev Къде съм казвал, че нещо е изтривано, Петре? А радио Бинар просто препубликува текст от моя сайт, не съм писал нищо специално за тях. Накрая, нещата, които цитирам в текста си, са част от ПУБЛИЧЕН, а не частен разговор. Не виждам за какви разрешения може да става дума

Петър Краевски binar.bg/53959/edna-momentalna-snimka/

Една моментална снимка

Златко Енев за постепенната ескалация и нажежаване на една новина.

BINAR.BG

Zlatko Enev Както вече казах, това е текст от „Либерален преглед“, препубликуван от Бинар. С мое съгласие, разбира се

Петър Краевски Добре. Не виждам причината за тази реакция, честно. Моята позиция е кристално ясна: Не на езика на омразата. Не на манипулативния език. Престъплението няма националност и раса. Престъпникът си плаща за стореното. И давам множество публикации, в чиито заглавия е изведен на преден план произходът на човека, който е бутнал жената в метрото. Не само в български медии. Това е лесно проверимо. Не искам да се заяждаме на дребно, под достойнството ми е, а вярвам и на теб. Важен е принципът – както циганинът-престъпник не бива да бъде анатемосван, защото е циганин, така и българинът или който и да е друг не е виновен просто, защото е член на някаква по-голяма общност. Той е престъпник и ще понесе цялата строгост на закона. Къде е нередното в тази позиция? Приемам, че не си разбрал това, което имам предвид поради някакъв афект. Здраве!

Петър Краевски Щом си написал статия в „Либерален преглед“, ще я прочета внимателно и моля да се възползвам от правото си на отговор. Днес или утре ще напиша това, което е.

Zlatko Enev Разбира се. Можем да започнем дискусия, с удоволствие…

Петър Краевски Благодаря за възможността. Надявам се на цивилизован диалог.

Петър Краевски А пасажът за „изтритите коментари“ просто е изчезнал… Както и да е. Важното е да се разберем по принципните въпроси.

Zlatko Enev Е, това вече не! За „изтрити коментари“ никъде не е ставало дума. В текста е казано ясно, че на коментарите ми не е имало отговор (в момента на писането му). Предполагам, че става дума за погрешно разбиране…

Zlatko Enev Ето я точната фраза, тя си стои в текста и не е изтривана:

„Собствените ми коментари към постинга на Краевски остават великодушно игнорирани“

Zlatko Enev Сега, основният ми проблем е, че виждам в позицията ти базисно противоречие, плюс множество изкривявания на факти, които идват отчасти от незнание, отчасти от тенденциозна идеологизация. Значи, от една страна ти говориш, че не трябвало да се обвързва етничността и произхода на извършителя с престъплението (базисен принцип, който НИКОЙ в Германия не е нарушавал), а от друга страна собственият ти постинг, следващ линията на българското представяне на случая, моментално поставя етничността и националността в центъра на дискусията. Оттук нататък следват маса напълно неоправдани обобщения по адрес на „либералната Европа“. Но такива стигматизации не е имало ПРЕДИ случаят да излезе вън от Германия. Дори и BZ, който си е чисто жълт по тукашните стандарти вестник, не си е позволявал никакви инсинуации. Откъде тогава тоя патос, тази ярост срещу нещо, чиято причина е българското, а не германско представяне на случая?

Zlatko Enev А инак съм действително склонен да смекча тона. Разговорът е важен, не би трябвало да го опорочаваме с ненужни нападки…

Петър Краевски Пращам ти отговора си.

- 16-12-2016|Петър Краевски

Благодаря за коректното отношение. Това е наистина демократичен начин за изглаждане на недоразумения. Весели празници, г-н Енев – на вас и вашите читатели!

По стълбището надолу…

Автор(и): Веселина Седларска

Бежанец блъсна жена по стълбите в метрото в Берлин. „Доволна ли си сега, танте Меркел, видя ли какво докара на Европа?“ Не, не бил бежанец. Българин бил. Кратка тишина, конфуз. Българинът се казва Светослав Стойков и е жител на кв. „Максуда“ във Варна. „Какъв българин, той е циганин, изверг, изрод, изчадие“ и т.н. всичко, което се сетите, пишат човек след човек в интернет. През такива фази мина общественото мнение по повод на новината. Голям зор – три пъти ни караха да се вълнуваме различно, да се позоваваме на различни части от сложната българска съвест, да се кривим във всички посоки, но винаги да оставаме верни на легендата за себе си, че сме прекрасни и прави.

Светослав Стойков е българин. Роден е в българския град Добрич, живял е в българския град Варна, има български паспорт. За всичко, което е той в момента, имат заслуги българското общество, българската образователна система, българските правоохранителни органи.

Нека ви кажа нещо, което ще прозвучи недостоверно, но пък е самата истина. Вървяхме с една западна журналистка по главната улица на Сливен, тя беше дошла да пише за циганите по повод на обири и просия в нейната държава. Питаше ме за всеки човек, който се движеше срещу нас. Този циганин ли е? – сочеше костюмиран мъж с папка под мишница. Не. А тази жена? Жената беше с обичайните вълнени чорапи и чехли, както се носят най-бедните от гетото, носеше едно бебе, държеше за ръка друго дете, а отзад се кандилкаше пиян бащата, на който тя крещеше. Да, казвам, тази жена е циганка. После една възрастна жена с брошка и букли – не, тази не е. След нея коминочистач, преметнал обръч тел през рамо – да, този е. Възхищавам ти се – каза западната журналистка, – как ги разпознаваш? Братя българи, за всеки германец Светослав Стойков е българин.

Хайде още една случка. Стоях заедно с още много хора наоколо край един шадраван във Виена. Позлата, скулптори, тихи възхищения и щракане на фотоапарати. Изведнъж някаква гълчава, суетене, две хлапета към 13-14 годишни се стрелнаха край мен, едното викаше на другото „колко пъти ще ти казвам да им заставаш отпред, не отстрани“. Една жена ги сочеше и показваше как искали да ѝ грабнат чантата, докато другите – все туристи и всеки говорещ на свой език – разберат какво става, хлапетата изчезнаха. Някакъв мъж, също чул, че двете момчета нещо са си казали, почна да пита дали някой е разбрал на какъв език говорят. Аз мълчах. Исках да ги хванат, но ме беше срам да кажа „на български“, защото тези думи винаги са ми били свързани с гордост. Бях станала съучастничка.

Искаме или не искаме да го признаем, всички сме съучастници. Този циганин ще да е бил добре интегриран – написа някой. И с това ми припомни как завърши един от злочестите опити за интеграция точно на кв. „Максуда“, откъдето е Светослав Стойков. За да се премахнат незаконните жилища в този варненски квартал бяха предвидени европейски пари по оперативна програма „Региони в растеж“. До 2020 година трябваше да бъдат усвоени 86 млн. лева за социални жилища. 4 милиона от тях бяха загубени. С тях беше предвидено да се построят 40 социални жилища върху обществен терен във Варна. Социално слаби хора има, европейски пари за жилища за тях има, терен – няма. Кв. „Възраждане“ въстана срещу идеята блокът да бъде построен там. Познатите аргументи: ще дойдат едни хора, които ще превърнат квартала ни в сметище. Варненската администрация пренесе намеренията си за стоеж в село Каменар, но и там хората се опълчиха. С обичайния аргумент: Имаме си достатъчно цигани в селото, не ни трябват още.

Знам какво си мислите в този момент. И да беше построен блокът, те щяха да се нанесат, да го разсипят, да изгорят дограмите, и накрая да се наложи блокът да се събори като оня прословут бл.20 в Ямбол, който стана опасен за самите живеещи в него, защото те го бяха оглозгали. Да, може би щеше да стане тъкмо така. Но хайде кажете как да се направи. Как да се интегрират циганите, ако голямото отхвърля малкото?

А помним ли мезонетите в Шекер махала в Пазарджик? Когато правим глупости, ние ги правим с размах. Мезонетите бяха с квадратура, която дори по европейските стандарти е необяснимо голяма за социално жилище. Сгрешихме по традиция и в подбора на хората. Настанени бяха хора много бедни, но също толкова немотивирани да променят живота си. Заговори се за далавера. Някои от бенефициентите въобще не влязоха в мезонетите, преотдадоха ги под наем. На донорите им светна, че първата мечта на циганското семейство не е да населява мезонет. (При подобен опит да се преместят пътуващите в каравани английски роми в постоянни жилища, те напускаха дарените апартаменти с аргумента, че не се чувстват стабилно там, защото жилището не се клати.) Мезонетите бяха обезобразени и се превърнаха в емблема на пресилената имитация.

Имитациите са нашата сила. Само че Светослав Стойков изобщо не го е еня за нашите имитации. Той си живее по силата на своя генетична информация, която според него му дава право да прави всичко възможно в името на оцеляването. Училището ли го е научило как да се държи, майка му и баща му ли са му показали трудови навици, българският закон ли го е спрял, когато е правил първите си белѝ в България.

Затова предлагам да се откажем от кухата дума интеграция, която вече не върши никаква работа, освен да измъкне някакви пари от някакъв донор за някаква неправителствена организация. Ромските проблеми отдавна са извън възможностите на неправителствените организации. Мина времето на сладките за ромските лидери проекти, безсмислените семинари, злоупотребените хонорари, нетрайните демонстрации на добри практики и други неправителствени тралала. Сега въпросите могат да се решават единствено и само с помощта на всички институции на държавата. Въпросът е или-или. Или политиката ще престане да употребява циганите в полза на политиците по време на избори, или лавината на немотия, неграмотност, престъпност и безработица ще унищожи всичко по пътя си.

А проблемът не е чак толкова сложен, колкото ни го обясняват. Просто трябва да се направят три неща. Децата от гетото да ходят на училище, майките и бащите им да ходят на работа, а законът да е безпощадно строг и еднакво приложим за всеки, който го е престъпил. Това трябва да поискаме от нашата държава, вместо да си градим легенди, че щом Светослав е от „Максуда“, значи не е българин и следователно срамът не е за нас. Съжалявам, за нас е.

Веселина Седларска е работила повече през времето, когато сигналът за телевизора идваше по въздуха, а за телефона – под земята, отколкото през времето, когато сигналът за телефона идва по въздуха, а за телевизора – под земята. Но и в това, и в онова време е била убедена, че това, което се случва с хората, е много по-важно от всичко, което се случва с техническия, демократическия и другите прогреси. Написала е две книги, както и много редове за „Труд“, „Стандарт“, Радио „Свободна Европа“, „Новинар“, „Тема“.

Коментари (4)

- 20-12-2016|Златко

Пореден прекрасен текст на Веселина Седларска. Бих препубликувал всичките ѝ текстове, ако не ми беше неудобно пред колегите от „Редута“…

- 20-12-2016|Сесилия Теллалова

Точно така! Великолепна е!

- 22-12-2016|Petq

Благодаря, че изказахте и моето мнение по въпроса.

- 22-12-2016|така е за жалост

„Прекрасен текст“ но не толкова. Много лесно е представено решението на проблема – само, само! три, ТРИ! нещица – децата на училище, родителите – на работа, законът – за всекиго!!! Ама как – насила децата не могат да се вкарат в училище, родителите къде да работят, пък и с каква квалификация, а законът – Боже, кой ще го прилага, кой?! И още нещо – аз съм част от „обществото“и от „всички“. Но не ми промивайте мозъка като на немец – аз нямам никаква вина за това, че някой не се е изградил като човек. Не размивайте и не прехвърляйте вината! Той е имал прословутите „равни възможности“, даже в много случаи и „по-равни“ от моите, със сигурност. Но българска поговорка казва: „На човек насила може да вземеш, но не и да дадеш“.Особено морал и отговорност.

Стогодишнината на Руската революция

трябва да бъде оплаквана, а не празнувана

Автор(и): Макс Хейстингс

Малцина от историците на 20 век някога са се съмнявали, че Руската революция от 1917 е едно от най-значителните събития на тяхното време, а всъщност и на всички времена. Но с приближаването на нейната стогодишнина изглежда удивително до каква степен и колко бързо идеологията, вдъхновявала Ленин и милиони от неговите последователи, е изгубила значимостта си. Недостатъците на капитализма са много, но почти никой извън офиса на Джеръми Корбин [настоящият водач на Британската лейбъристка партия] вече не настоява, че комунизмът, особено пък в неговата стара съветска форма, може да предложи някаква значителна алтернатива. Това би удивило дядовците и бабите ни, и от двете страни на барикадата.

Романите на Чарлз Пърси Сноу са слаби като литература, но пък интригуващи като социална история на средната класа. По време на междувоенната ера мнозина от интелигентните познати на Луис Елиът, фиктивният алтер его на Сноу, приемат за напълно сигурно, че социализмът, или може би комунизмът, не само би трябвало, но и ще надделее като водеща идеология на повечето демокрации.

По-долу в социалната скала, работниците от корабостроителницата в Клайд, [Глазгоу] а всъщност по-голямата част от индустриалните работници по света, виждат в лицето на болшевиките свои собствени предвестници на надежда. Щиковете, забити в телата на членовете на царското семейство в мазето на Екатеринбург пробуждат приятна тръпка в някои радикални сърца. Десет дни, които разтърсиха света, директният репортаж на американския журналист Джон Рийд от октомври 1917, предава убедително възбудата на революцията сред хората, които, също като него, считат капитализма за обречен.

В градовете на Западна Европа класовата омраза към управляващата каста, „шефовете“, е най-силна сред онези индустрии, в които човешките животи се намират в най-голяма опасност, особено минното дело. Когато започва Втората световна война Чърчил е удивен от непреклонността [по адрес на капиталистите], демонстрирана в много миньорски градчета във Великобритания, посред борбата на живот и смърт срещу фашизма. Наложило се е да му се обяснява, в поредица от резки и откровени доклади, колко широка е пропастта между политическите визии на уелските миньори и онези на внука на потомствени аристократи, заемащ адреса на Даунинг стрийт [тоест британският премиер, в случая самият Чърчил]. Това, разбира се, не е директно следствие от революцията на Ленин, но това събитие си остава централен аспект от мечтите и аспирациите на много работници и интелектуалци.

Октомври 1917 не би имал такова мащабно въздействие, ако би представлявал просто вътрешно-руска смяна на правителство, колкото и кървава да е била. Външните наблюдатели отдавна са предсказвали кончината на Романови. Условията в царска Русия потвърждават мисълта на Токвил, че робията става непоносима когато веригите ѝ бъдат разхлабени. В противоположност на твърденията, разпространявани от по-късната съветска пропаганда, индустриализацията вече напредва с бързи крачки из Руската империя от 1914.

Но възходът на болшевиките към властта се случва посред най-голямата война в дотогавашната човешка история. Оттеглянето на Русия от конфликта, чрез Брест-литовския мирен договор от 3 март 1918, накланя заплашително везните в полза на Централните сили, поне за няколко седмици. И макар че в края на краищата те губят войната, новият политически ред в Москва насажда вечен страх у западните съюзници.

Болшевиките незабавно обявяват твърдата си решителност да работят за събарянето на установените правителства навсякъде по света. Комунистическият интернационал, създаден в 1919, обещава да се бори „с всички възможни средства, включително и въоръжени сили, за повалянето на международната буржоазия, както и за създаването на Съветска република като преходна фаза по пътя към пълното отменяне на държавата“.

Целите на Ленин, Троцки и техните последователи са директна заплаха за интересите на управляващите и хората със собственост по целия свят. Чърчил убеждава Лойд Джордж, тогавашния британски премиер-министър, заедно с правителствата на САЩ, Франция, Канада, Италия и други съюзници, да започнат нерешителна и катастрофална интервенция в Русия, целяща да помогне на Белите и по-специално Чешкия легион, да преобърнат хода на събитията от октомври 1917.

Три медала за храброст са връчени през 1919 на командири на торпедни кораби от Кралския флот, които са атакували болшевишки военни съдове в Балтийско море. Този изключителен епизод просто крещи за нуждата от по-добра съвременна история. И докато тези неща най-после бъдат написани, аз бих препоръчал един много тънък, но добър исторически роман от 1967, Акция на леката кавалерия от Джон Харис, който се фокусира върху ролята на британската армия [в Руската отечествена война].

Въпросът дали революцията би могла и да протече другояче, ако не би била войната и загубата на три милиона руски живота, е добре познат от студентски писмени работи. Струва ми се по-полезно да се предположи, че в политическия и идеологически климат от ранния 20 век колективисткият експеримент е трябвало да се случи някъде, а Русия и Китай изглеждат като неговите най-вероятни опитни площадки. Последствията за милиони руски селяни, заедно със свирепостта на съветското потисничество, си остават успешно укрити за повечето западни очи в продължение на половин век. Френската революция от 1789 убива само няколко хиляди аристократи и предава земята на селяните, които по този начин се превръщат в ревностни носители на правото на собственост. Руската версия изисква ликвидацията на цялата управляваща класа и предава земята на някакъв колективен собственик – една несравнимо по-радикална процедура. Книгата на Дъглас Смит от 2012, Бивши хора, представлява ужасяващ разказ за съдбата на царистката аристокрация.

На Запад наивността на хора като Бърнард Шоу и останалите „истински вярващи“ се подхранва от отчаяното желание да се покаже жизнеспособността на съветския експеримент. „Гледайки наоколо, към собствените ни адове“, пише историкът Филип Тойнби, който става комунист в Кеймбридж, „ние трябваше да измислим версия на земния рай, съществуваща някъде другаде“. Дори и в исторически късната 1945 издателят Виктор Голанц си навлича презрението на идните поколения чрез отказа си да публикува Фермата на животните, великата сатира на Джордж Оруел срещу болшевизма.

Разглеждайки нещата от една контрареволюционна днешна перспектива, едва ли е възможно човек да си представи мекушавостта срещу различните европейски диктатори от 1930-те, без да се има предвид травматичното въздействие на събитията от Русия върху заможните класи навсякъде. Зимният дворец е щурмуван само 16 години преди Хитлер да дойде на власт. В продължение на поне две десетилетия „имащите“ в Европа са далеч по-уплашени от болшевизма, отколкото от фашизма.

Героите от романите на автори като Джон Бакън и Сапър предлагат смущаващи примери за възгледите на британската буржоазия по адрес на Ленин и неговите последователи през десетилетията след революцията. Сред „добрите кръгове“ постепенно се разпространява гледището, че най-кървавите революционери са не просто комунисти, но и евреи, което означава, че те са двойно осъдени в добрите тогавашни клубове.

Дори и според обичайните стандарти на историческа ирония си остава удивително, че инвазията на Хитлер в Съветския съюз през юни 1941 не само не успява да разруши болшевизма, но дори придава нова легитимност на сталиновата диктатура и най-вероятно удължава съществуването на неговата империя с поне едно поколение. Успешната съпротива срещу Хитлер е възможна само благодарение на програмата за индустриализация на съветския лидер, прокарана при ужасяваща цена от човешки животи.

Представата на руския народ от 21 век за онова, което хората там наричат „Велика отечествена война“ има само малко прилика с нашата. Тя игнорира договора между Сталин и Хитлер от 1939-41, както и факта, че самолетите на Луфтвафе, които са бомбардирали Лондон по време на немския Блитцкриг са ползвали руско гориво. Президентът Путин е направил незаконно издаването на материали, в които се споменават неописуемите жестокости на съветския режим [по време на войната], наложени на собствените му граждани – например разстрелите на около 300,000 войници за предполагаеми дезертьорства или страхливост – за да се надделее. Книгите на Антъни Бийвор, а по този въпрос и моите собствени, са днес забранени там, защото откровено описват изпълненото с грабежи и изнасилвания настъпление на Червената армия в Германия през 1945.

Твърдял съм на други места, че безогледността на сталиновата тирания е била от съществено значение за да се надделее над хитлеровата такава. И че ако освобождението на Европа би напредвало със скоростта, определяна от американските и британски армии, то и до днес може би щяхме да си стоим на отсамния бряг на Елба.

Тази разграничителна линя е разбира се хиперболична, но пък подкрепена от твърди реалности. Сталин излиза от Втората световна война като неин най-успешен пълководец и глава на нация, чийто принос за разрушаването на нацизма му е спечелил международно възхищение. И макар че лидерите на западните държави бързо осъзнават заплахата за свободата и демокрацията, идеща от новата Съветска империя, много от техните граждани не го правят.

Между 1941 и 1945 се изсипват толкова много похвали върху „чичо Джо“ [умилително название на Сталин в Америка], защитниците на Сталинград, героичните работници от военните заводи на Волга и пр., че след това става изключително трудно да се отнемат илюзиите на множество хора относно „майчица Русия“. Но те не грешат когато смятат, че стотици хиляди млади американци и британци не биха били живи през 1945, ако войниците от Червената армия не биха поели непропорционално голяма част от смъртите в тази война.

Всяко изследване на болшевишката революция и нейното наследство трябва да се занимава много дълго с Великата отечествена война, защото тази победа си остава единственото неоспоримо и дълготрайно постижение, с което управниците на Русия могат да се похвалят от 1917 насам, като се изключат изобретенията на някои забележителни оръжейни системи и космически технологии.

Никой сериозен икономист не би твърдял, че руският народ е бил облагодетелстван от ленинските или сталински социални и икономически политики. По-лесно е да се пресметне някакво възходящо развитие на руските стандарти на живот след 1918, ако царският режим би оцелял, отколкото да се твърди, че съветската система е била от полза за някой друг освен за комисарите. Една от доказаните общи черти на комунистическите системи по целия свят е, че – за да перифразираме Оруел – всички прасета са равни, но някои успяват да си осигурят достъп до по-големи хранилки от останалите. Британските посетители в Москва от най-мрачните дни на Втората световна война са се присвивали пред екстравагантността на банкетите, на които са били канени – във време, в което по-голямата част от жителите на страната гладуват или, в изключителни случаи като обсадата на Ленинград, са принудени да се ядат едни други.

И все пак чак до последните години от 20 век наличността от полезни идиоти – западни апологети на Съветския съюз – изглежда неизчерпаема и включва такива обществени фигури като [британския политик] Тони Бен. Множество книги, като например романа на Антъни Пауъл Книгите предоставят пространствозапечатват ентусиазма по адрес на съветския комунизъм, от който са пропити лондонските социалистически заседания и литературни четения в годините след 1945.

Никой днешен читател не може да затвори творбите на Солженицин, Робърт Конкуест, Робърт Сървис или Ан Епълбаум без чувство на ужас пред жестокостите, извършени „в името на народа“, каузата на руския комунизъм; жестокости, прикривани и до ден-днешен от неговите западни защитници. Струва си да се отбележи тук, че германският народ по време на нацизма, с изключение на евреите, се радва на много по-големи лични свободи от руснаците – във всяко време между 1917 и 1989.

Страната на Путин запазва само номинални връзки с комунизма и днес вече е трансформирана в авторитарно гангстерско общество, много по-малко опасно от стария Съветски съюз, отчасти защото е по-малко, но също и поради това, че лидерите му търсят само лично обогатяване и власт, вместо да прокарват някаква идеология. Дори и жестокостите днес са намалени до голяма степен: евентуалните врагове на страната се разстрелват по улиците от платени убийци, но дисидентите вече не се екзекутират със стотици и хиляди в държавните затвори… или в горите на Катин.

Съвременните руснаци ще празнуват столетието от революцията, докато им се „позволява“ да не знаят почти нищо за нейния реален ход и цена, а още по-малко пък да осъзнаят фундаменталната ѝ безчовечност и исторически провал.

[Британският журналист] Дейвид Аронович, в скорошния си впечатляващ мемоар за детството и израстването си, прекарани в страстно-комунистическо британско семейство, твърди че никой не трябва да осъжда такива заблудени хора без да отчита ужасяващите страдания, причинени на света от бели империалисти и расисти.

Това убеждение заслужава подобаващо внимание. И въпреки това, от гледна точка на мащабите, руските революционери и техните по-късни наследници в Китай постигат рекорди на масови убийства, каквито дори и нацистите трябва да се потрудят, за да достигнат.

Без съмнение в бъдеще светът ще преживява последствията от множество други ялови идеологии и брутални диктатури, но е съмнително, че някоя от тях ще успее да причини толкова много нещастия, колкото е направило учението, за пръв път доведено на власт от болшевишката революция. А хората, които са го изнесли на гърба си, ни дават справедлив повод да се чувстваме благодарни.

Сър Макс Хейстингс (род. 1945) е британски журналист, автор и историк. Работил е за BBC и е автор на многобройни книги, сред които „The Secret War: Spies, Codes And Guerrillas, 1939–45“ (2015), „Catastrophe 1914: Europe Goes to War“ (2013), „Das Reich: The March of the 2nd SS Panzer Division through France, June 1944“ (2013) и други.

Коментари (5)

- 20-12-2016|Златко

Хора, гледайте, запомняйте, запечатвайте, архивирайте! Само след някоя и друга година, когато нещата си отидат по местата – защото реалност на този свят все пак съществува, факт!… Та, само след няколко години всичките днешни апологети и възхвалители на господин Путин, „великата Русия“ и нам кво още, отново ще се направят на ни лук яли, ни лук мирисали и отново ще твърдят, че никога не е имало такова нещо…

Не им позволявайте този лукс, ако искате страната ви все някога да се измъкне от затворения кръг, в който се върти от столетия насам! Време е най-после да заживеем в реалността и с реалността. Стига толкова вечни извъртания!

- 21-12-2016|Анатоли Кирилов

Няма само една реалност, г-н Енев. Има много паралелни, което прави абсолютната неуловима. Тя обслужва само великите творци. Минавах случайно оттук и прочетох статията в списанието Ви. Беше любезно и полезно припомняне, г-н Енев. Успехи, благодаря.

- 21-12-2016|Златко

Работата ми тук – доколкото успявам да я върша между изблиците на умора, гняв и, о да, понякога отчаяние… Та, работата ми тук е да предлагам на хората ориентири, а не да ги разпилявам, господин Кирилов. А това означава да избирам определени гледни точки сред неизброимото множество от човешки вярвания и убеждения. И макар характерът и темпераментът ми да са такива, че много често съм склонен да се отнасям с презрение към неща, които отказвам да разбирам, през по-голямата част от времето полагам усилия да седя върху ръцете си и да не тракам прибързани отговори.

М-да. Успех с шаренето из паралелните реалности, господин Кирилов. Самият аз предпочитам да ограничавам броя им, с всички произтичащи от това последствия. Ars longa, vita brevis…

- 22-12-2016|Николай Колев

Според Фройд масите никога не са изпитвали жажда за истината. На тях са им нужни илюзии, без които те не могат! Върху това паразитират идеите на комунизма. За съжаление и днес има люде, които пиейки с пълни шепи от собственото си капиталистическо благополучие (Ноам Чомски например), продължават да мътят умовете на хората с несъстоятелните утопии на марксизма-ленинизма….

- 30-01-2017|Димитър Венков

Не знам кой нормален човек ще тръгне да празнува Октомврийската революция извън Русия. В Русия хората са с трайно промит мозък, така че при тях е разбираемо. Специално в България привържениците на Путин и русофилите по принцип са основно две категории – 1) хора, които получават пари от русофилството си (било финансирани като политици, било като комисионери по разни неизгодни за България, но много „тлъсти“ за руснаците сделки) и 2) заблудени хорица, главно в третата възраст, които са възпитани в традициите на българо-съветската дружба. А Русия… тя си остава колос. И както винаги е била – колос на глинени крака. Но все още опасен за цивилизования свят. За Зап. Европа Русия е много по-опасна, защото (поне досега) доста умело подрива основите и на европейското единство, и на европейската демокрация. Европейските лидери изглежда продължават да вярват, че Русия може да бъде превърната в „нормална държава“. Те очевидно не разбират, че за Русия Европа винаги е била, е и ще бъде враг. Не съперник – враг, който трябва да бъде унищожен. Ако европейските политици не разбират това, или са много наивни, или са крайно тъпи, или са просто купени (както се говори за мнозина, напр. за Льо Пенката и др.). Която и да е причината, тези хора не могат да са начело на Европа. Особено, когато в САЩ дойде онзи палячо… Но европейските избиратели или не виждат, или не се интересуват от това. Толкова по-зле за тях. Може би не е далече денят, в който или ще трябва да избират – да се бият за всичко това, което наричаме европейски достижения и ценности или ще се запознаят с руския ботуш.

Коледа не се отменя

Автор(и): Маргарете Стоковски

Коледа не се отменя. Но е напълно възможно думите „O du fröhliche, o du selige, gnadenbringende Weihnachtszeit“ [О, ти радостна, благословена, носеща милост Коледа] тази година да не се отронят от устните на мнозина. Защото точно за милост сегашното време изглежда не дава много поводи.

Човекът, който в понеделник вечер поведе тежкотоварен камион срещу хората на един коледен пазар в Берлин, успя да убие поне дванадесет и да рани десетки. Колко точно ще е успял да постави в състояние на дългосрочен страх и ужас, зависи в крайна сметка и от самите нас.

И макар че за терористичното нападение от берлинския коледен пазар все още не може да се каже много, някои от последиците му вече са предвидими. Все още не знаем със сигурност кой точно е бил извършителят, какво е искал и дали е действал заедно с други хора. А мнозина сред нас не знаят със сигурност дали сред убитите и ранените не се намират и хора, които те познават. Онова, което обаче може да се каже със сигурност е, че някои от нас изпитват страх, а други се опитват да използват страха им. И те го правят доста отдавна.

Но също толкова сигурно е и че мнозина от нас ще отпътуват за вкъщи през следващите дни, за да отпразнуват Коледа, доколкото това е възможно. Там те може би ще срещнат хора, които имат различни от техните политически разбирания. Може би това ще бъде чичото, който размисля дали да не гласува за [крайнодясната партия] AfD, или дори собствената майка, която намира, че децата на чужденците са зле възпитани. Мнозина от нас се връщат в тия дни към една среда, от която са се отдалечили по важни причини – или която се е отдалечила от тях по важни причини, което в края на краищата е едно и също.

Това е последната Коледа преди изборите за немския Бундестаг, на които с голяма вероятност за пръв път от много време насам крайнодясна партия ще получи двузначен изборен резултат. А сега вече тя е и първата Коледа след терористично нападение с десетки жертви в Германия. Това е нещо безкрайно горчиво за преглъщане, но то е и нов шанс.

Коледа сред семейството е добро място за дискусии. Защото или вашето семейство ви обича безусловно, такива, каквито сте – в който случай дискусиите само ще ви укрепят още повече. Или, напротив – а тогава всичко е вече изгубено. Тогава можете и да се скарате сериозно. Оставете странните роднини да се наприказват до насита. Разполагате с цялата вечер, за да им отговорите. А през това време може би ще получите СМС от някоя позната: „Баба ми току-що отрече Холокоста“. В който случай ще знаете, че при някои хора нещата са дори още по-зле, отколкото при вас.

Какво точно променя покушението от Берлин? Какво променят разследванията? Кое би било най-лошото, което бихме могли да узнаем за евентуалния извършител? Че е имал полицейски профил, подобен на онзи от убийството във Фрайбург[221]? Означава ли това отново същото: че този не е трябвало да бъде допуснат в страната; че тогава престъплението нямаше да се случи? Което, от чисто логическа гледна точка, може и да звучи убедително, но пък едва ли води до някакви валидни политически заключения.

Има ли някакво единично събитие, което би ни позволило да кажем, че трябва да се отнасяме към бежанците с повече недоверие или че е трябвало да се отнасяме към тях с недоверие от самото начало? Има ли някое събитие, което води до заключението, че трябва да „премислим“ в смисъла на онези, които се опитват да всеят страх пред другите – онези, които идват при нас сега или вече са тук? Няма такова събитие. Защото, ако бихме се държали така, сякаш покушението от Берлин е едно такова събитие, то самите ние бихме правили извършителя много по-силен, отколкото той всъщност е.

Скръбта е нещо, което не може да се отрече. Шокът също. И двете емоции стават още по-силни, ако бъдат игнорирани. Но скръбта и шокът, колкото и интимни да са, си остават нещо, на което можем да настояваме и без непременно да падаме точно в ръцете на ония, които искат да ни накарат да се откажем от човешката солидарност.

След покушенията на остров Утоя в Осло през 2011 тогавашният норвежки министър-председател Йенс Столтенберг каза в надгробната си реч: „Все още сме в шок, но няма да се откажем от ценностите си. Нашият отговор гласи: повече демокрация, повече откритост, повече човечност“. И макар да се виждаше, че му се налага да се сдържа докато говори, това бяха думи, които помогнаха на много хора. Те въздействат и до днес.

На празничната трапеза на Коледа в Полша се слага винаги по един прибор в повече, сякаш се очаква някой. Това е знак, че хората са готови да приемат гостенин, ако такъв се появи, защото, да, всички позанаваме Коледната притча. В повечето случаи разбира се не идва никой [непознат]. Не мога да препоръчам на всички да вършат онова, което се прави в Полша. Но това е добър обичай.

Маргарете Стоковски (род. 1968) е полско-немска журналистка, родена в Полша и израснала в Берлин. Следвала е философия и социални науки. От 2009 насам работи като авторка на свободна практика за различни немски издания като „taz“, „Missy Magazine“, „L-Mag“, „Zeit Online“, „Das Magazin“ und andere. От 2012 до 2015 е писала феминистката поредица „Въздух и любов“ за берлинския вестник „taz“.

Нино и Финч

Автор(и): Вергил Немчев

Мъжът зад витрината помаха за сбогом, излезе и пресече към кафенето отсреща. Върна се с кафе и вестник, постави картонената чаша на уличното елтабло и запали цигара. Позяпа безцелно, допи и допуши, хлътна обратно в магазина, настани се в кожено кресло и разгърна вестника. Той се казваше Николай Щиплиев, за приятелите Нино, трийсет и петгодишен неженен управител на мебелен магазин, смугъл и черноок, в джинси и бежово велурено сако. Държеше спестяванията си в повече от една банка, пиеше умерено, ненавиждаше всяка проява на нетърпение и обичаше да пазарува извън сезона неща като плажна рогозка, фотопринтер, селска къща и коледна украса. Уж не съвсем в хармония с диктата на своята практичност, търговецът хранеше слабост към художествата и дискретно, но редовно посещаваше някои театри.

Колкото до магазина, от който притежаваше 50% (останалите 50 държеше Кирилка), това средище на уюта и удобството бе видяло и по-добри времена, преди големите вериги да завладеят пазара. Семплата червена фирма над входа отдавна се бе превърнала в познат акцент от еклектичната атмосфера на булеварда. Магазинът се помещаваше в стара, потъмняла от времето сграда, а вътрешното осветление прерастваше в гала или затихваше до икономичен режим според часа и сезона. За да се използва по-пестеливо пространството, мострите бяха наблъскани нагъсто, и ставаше така, че до кухненската мивка клечеше кожена мебел, до бюфета – градинска маса, а над нея бар-спотове, в случая включени. Нино кесеше по цял ден в почти галерийната тишина, предразполагаща към равносметки, а скучните му смени разтушаваха – в низходящ ред по своята настойчивост – клиентите, счетоводителката Лора, шофьорът Добри, Кирилка, мъжът ѝ, техниците и Финч, който веднъж-дваж в седмицата донасяше кафета от отсрещното заведение, които изпиваха с по цигара до елтаблото на ъгъла между 9:10 и 9:30 сутринта. Тези визити започнаха от една случка в парка, която онзи изглежда се бе почувствал длъжен да отбележи, но бързо загубиха своята формалност и се превърнаха в кратки срещи без цел, случайни отрязъци от време, характерни за места като казарми и болници. Не беше сближаване – Нино не помнеше на тези пушкоми да са разменили по повече от пет-шест приказки, в които влизаха сутрешният поздрав, отделни практически наблюдения и забележките, касаещи времето, което според Финч бе винаги приятно – независимо дали валеше мокър ноемврийски сняг или бе задушна лятна утрин, все едно, времето непременно бе „много приятно“. Колкото до случката в парка, тя бе по-скоро глупава.

Трябва да беше месец май, кестените тъкмо бяха цъфнали, и Нино седеше в личния си автомобил (съвсем обикновена и съвсем безупречна шкода Octavia 1.8 TSI, закупена от Уникредит лизинг с пробег от 30 000 км, на половината от каталожната цена, в предпочитания бял цвят) и чакаше Кирилка да изтегли парите за фабриката в Огняново, където всичко беше пунта мара и всичко се разплащаше в брой. Докато зяпаше младите майки, бутащи колички в кварталния парк, отнякъде се домъкнаха пет скинарчета или по-точно четири скинара и една малка кучка с обеца на веждата, всичките в зелени панталони, черни потници и кубинки. Та идват отнякъде тия с двете си пластмасови бири и не щеш ли, заграждат един циганин-клошар в син блейзър, което е тройна обида за порядките в малката скинарска вселена. Тегли си количката човекът и не ги поглежда, ясно му е всичко. Уж да се разминат, но един от младежите, върлинест и черновежд, бие шут на количката и тя се преобръща. Клошарят спира, връща се две крачки и започва да подрежда обратно смачканите кашони, когато друго от скинарчетата, набито и розово, му вкарва с грациозно завъртане шут в гърба, и клошарят пада на напред на длани и колене. Всичко е към края си, не остава много забавление, когато отнякъде се явява кой, кой, бай ти Финч и – право в кръгчето. Какво им е казал не се знае, но те мигом настръхват, свалят интереса си от клошаря, който използва ситуацията, за да се оттегли с количката, и го насочват към неканения рицар на правдата. Така, в рамките на минута, хуманистът успява напълно да замени своя унижен събрат, озовавайки се в центъра на вихрушката от кубинки. Нино слиза от колата и, без да забрави да я заключи, с бърза крачка се насочва през булеварда накъмто любителския насилнически театър. Подтичвайки между дърветата, изсвирва пронизително, скинарите го виждат и разбират, че към тях злонамерено се придвижва оператор на компетентни юмруци, защото хората, които се бият редовно, имат добре развито усещане за качествата на противника, така че зарязват обекта в прахта и се оттеглят със своите черни потници, синджири и пластмасови шишета. Обектът вече е успяла да се изправи, превръщайки се отново в субект, и се е захванал да си тупа косата и дрехите от прахта, а от сцепената му вежда се точи струйка кръв.

– Не ми се търчи, иначе такива ги таксувам безконтактно, направо с каиша – казва Нино, колкото да каже нещо.

Онзи му обръща гръб и, без да каже нищо, се отдалечава по алеята. Нино вдига рамене и се връща през парка, като маха с ръка на Кирилка, която нервничи около колата с една шапка пари.

На следващия ден пообиколиха с буса из Неврокопско, а на по-следващия Нино проследи иззад бюрото си как рицарят на унижените закупи две лаваци от кафенето отсреща, прецапа с тях през булеварда и потропа на стъклото му, зовейки го с жест навън. Търговецът излезе и рече:

– О-о Финч, как е хавата?

– Финч?

– Напомняш ми един актьор, Джон Финч. Гледал ли си „Полуда“?

– На Хичкок ли?

– Гледал си го, значи.

– Заповядай, кафето е за теб. Сметана?

– Да.

Мръднаха настрани и поставиха чашите на ревизионното електрическо табло зад ъгъла, за да запалят по цигара. Така възникна малкият ритуал, в центъра на който бе въпросното елтабло, удобно като барплот и почти толкова безопасно, и към който постепенно и независимо – в свои собствени часове – се присъединиха други служители от района, които не можеха да си зарежат работното място, но все пак имаха нужда от кафе с цигара: мацките от детския, момчето от книжарницата, фурнаджиите от пекарната, които заставаха там с белите си дрехи и шапки, приключили работния ден преди той да е започнал за останалия народ, и не беше ясно от пръв поглед хлебари ли са или хирурзи, излезли да пафнат между две планови операции. Както и да е, пишман рицарят нито спомена случката от парка, нито каза „мерси“, но пък се представи с името си, което в крайна сметка се оказа ненужно, защото вече бе Финч и толкова. Към онзи момент Нино не знаеше за него нищо, а и впоследствие не научи много повече. Живеел наблизо, в една мансарда точно под звездите. Първоначално, заради запуснатия му и изтерзан вид, го прецени като студент-непрокопсаник, което, не че се опроверга от времето, но не се и потвърди. Бе се вписал в местния пейзаж до степен, която някак си го вадеше от студентския стереотип. Такъв човек може да е само професионалист, пък бил той и професионален безделник. Кому би хрумнало да закусва баничка с бира?

Сред нещата, които Нино мразеше, бе и това да получава неща даром. Ликвидация, разпродажба, черен петък – окей, аванта – не. То бе по-скоро проява на присъщото му чистофайничество, някакво безобидно психично отклонение, отколкото осъзната политика. И двата предмета, оставени от Нино, се намираха сега наоколо, сякаш за да му напомнят за него: леко опърпан оригинален афиш на „Портокал с часовников механизъм“ над бюрото, 24х36 инча, графика на Лудвиг Ван, разместен в шията от невидим срез, сюртукът залян в червено. Този плакат, навит на руло, бе под мишницата на отбилия се почитател на кафето с цигара, но щом мебелистът оцени суровата автентичност на картината, онзи я подхвърли върху най-близкия скрин, сякаш бе някакъв флаер. Вторият предмет беше бензиновата запалка „Imco“, която изглеждаше като прегазена от танк, но работеше много добре; нея пък заряза на елтаблото, когато управителят бе останал без огънче, по своя ненатрапчив и невъзмутим начин, сякаш му оставя смачкана кутийка кибрит с две-три клечки, което горе-долу си беше точно така, и макар да имаше някаква невидима принадена стойност, още по-необяснима поради мимолетността на жеста, останал бе единствено предметът със своята полезност, без следа от други съображения.

За цялото време на познанството им не го видя в компания, женска или мъжка, делова или приятелска. Сбогуваше се едносрично и си тръгваше на мига. Изобщо бе нещо като Али Баба, който знае къде е пещерата на разбойниците и може да влиза там когато си поиска, но в тази пещера винаги има точно 2.50 и нито стотинка повече.

Бедността си е бедност и Нино не можеше да потисне отвращението си от износените обувки, от безформените дрехи, от общото впечатление за нищета и неуреденост, все явления, които благоразумният Нино ужасно ненавиждаше по принцип. Та затова и не можа да повярва на очите си, когато в едно сиво септемврийско утро до отсрещния тротоар спря открит автомобил, от който слязоха Финч и мацката, и седнаха в кафенето. Не бе го виждал от няколко седмици, но това, което го порази най-силно, по-силно от мацката, по-силно от ленените панталони на Финч, бе колата: ужасно червена и ужасно малка нова мазда. Да бе се появил в седефено бентли или в бронирано хъмви и с чалма на главата, по-нямаше да го шашне, отколкото в това смешно автомобилче без багажник. Мацката бе медноруса, с бретон, с лунички и чип нос, с плътни устни и трапчинки на бузите, не можеше да види цвета на очите ѝ зад слънчевите очила, но може да бяха гълъбовосиви, при този цвят на косата това често е така, с тънък кръст и закръглено дупе, гърдите по-скоро малки под лятната рокля.

Макар да не проявиха никаква интимност, в начина, по който тя извади цигара и изчака той да я запали, а може би в начина, по който седяха и мълчаха, се чувстваше близост и привична хармония, тоест те бяха вече една съвсем редовна двойка, в каквато двамина могат да се превърнат и за месец, стига да са влюбени.

Мацката допи кафето, загаси цигарата наполовина и стана, последвана от кавалера си, който вдигна ръка за поздрав към силуета на търговеца, очертал се зад матовото стъкло на магазина. Двойката се качи в кабриолета, а Нино ги изгледа с онази мигновената интензивност, с която се проследява голова възможност. Задните колела вещо пробуксуваха, вдигайки облачета прах, и любовниците за секунди, съвсем по рецепта, потънаха в залеза.

Нино изгледа задницата на отдалечаващия се спортен автомобил, почеса се по брадичката без да го сърби, и пресече булеварда. Върна се със сутрешния вестник и чаша кафе, която остави на елтаблото, изтръска от пакета една „Парламент“ и я запали с очуканата си запалка. Допи кафето, допуши цигарата и угаси фаса в капката на дъното на чашата, която хвърли в контейнера за боклук. Влезе в магазина, отвори вестник и се зачете за рисковете, на които мъжете подлагат сперматозоидите си, носейки мобилния си телефон в джоба на панталоните. По някое време стана да обходи магазина, като междувременно премести телефона си в джоба на сакото, върна се, остави телефона на бюфета и изчете някаква статия за заплетените връзки между бивш министър, фолк дива и чуждестранни мафиоти. За обяд си взе от малките вкусни пици, които правеха в пекарната, разговори се с един-двама от по-ориентираните посетители, помота се още малко и часът стана шест. Микробусът спря отпред с Кирилка и комплект кухненски шкафове. Нино попълни фактурата, като първо обърка датата, а после разликата между цената и капарото, та съдружничката вдигна вежда:

– Какво ти е, слънце, не си ли се наспал?

– Уф, аре да те изведа. За по едно в „Карамел“?

Веждата на Кирилка се повдигна с още сантиметър.

– Аз, душко, само да ти напомня, че през последните три години не само се омъжих, ами и дете родих.

– Как е Васко?

– Добре е.

Закараха мебелите в някакво ново блокче в „Овча купел“, качиха ги на третия етаж с помощта на клиента, пъргав дебелак, и се прибраха за има-няма два часа. Паркираха буса във вътрешния двор, пусна Добри да си ходи, угаси главното осветление, оставяйки само няколко плафониери по стените, приседна зад бюрото и поседя така, зазяпан във вечерния булевард. По някое време стана, удари ключа и отпраши към дома. Реши да не си търси повече компания за вечерта, някак неприлично ставаше, но не се прибра, ами наистина отиде в „Карамел“, намери си свободен стол до барплота и си поръча уиски, вода и ядки. Звучеше приятен, ненатрапчив асид-джаз, той отпиваше на малки глътки от едва разреденото питие, мяташе по някоя ядка в устата си и мислите му постепенно се уталожваха.

Какво толкова бе станало? Някакъв улав студент, шматка безобразна, не съвсем познат, не съвсем приятел, дошъл, заминал, беден бил, разбогатял и се преместил. Странен бил, кой в днешно време не е странен? Наистина, известна загадка оставаше, и тя се съдържаше в начина, по който се бе получил този внезапен възход – защото не ставаше дума толкова за пари, каквито човек може да придобие от наследство, хонорар или далавера, а за непознати способности, вкусове и най-тревожното – наклонности.

Нино продължи да се подпира с лакът на бара, да пийва и да чувства отдалеч как часовете минават, да побутва с крак кашоните, подредени в умствените му складове, проверявайки за двусмислени съображения, като например тайна ревност, закотвеност в установеността, разни такива. Нека има кинти момчето, нека има и готина мацка, нека има бърза кола. Нужно е да се срещат и авантюристи, и положителни личности, кой е казал, че трябва всички да сме шушумиги?

Не, не беше завист към новия, триумфален Финч – на кабриолет и медноруса мацка всеки може да се качи. А на тавана – не. Не и през зимата. През оная ми ти капандура как ли вее… От гледна точка на стила – а от стил Нино разбираше – бедният опърпан Финч бе някак по-въздействащ, цялостен, непоколебим.

Или пък… Някъде през фините малцови изпарения пробяга руски мотив, нещо за това как обичаме някого, докато е гламав, а когато неочаквано поумнее, ни става противен. Но Финч не бе му опротивял. Беше си същият пич. Или почти.

Впрочем Нино съвсем ясно съзнаваше, че съображения няма, съображения липсват, няма какво повече там да се търси, и все пак нещо продължаваше да го човърка, да се оплита в лицето му като паяжина, някакво усещане, че нещо се е изгубило необратимо, като бляскава метафора, породена от алкохола и погинала в тръните…

Някой го тупна по рамото и изпълни полезрението му с широка усмивка.

– Как е, Щиплиев?

– 60 на 40.

– Сам си пиеш?

– Ами…

Нино огледа събеседника си, който, оказа се, наистина си имаше компания: изпод мишницата му се усмихваше кестеняво миньнонче. Това някак си го очарова и той омекна, идентифицирайки хората: бяха от някогашна студентска компания в Лесотехническия, и тогава си бяха гаджета и се казваха Алекс и Алекс.

– Какво да ти кажа. Свърших работа и си викам: абе стига вече с тва бачкане, аз да не съм някакво муле? Бачкането не е всичко в този живот, нали така?

– Определено.

– И ей ме на: седя си тук и си пийвам.

– Капитан си.

– Чао, Алекс.

Той донякъде се отврати от ролята си, но донякъде отврати и другите, което вече беше друго нещо. Така нещата придобиваха смисъл. Сякаш. Все едно…

Нищо съществено не се измени в живота на Нино през последвалите месеци, не настъпиха никакви особени промени. Мацките от детския магазин попитаха веднъж какво стана с онова момче, дето идваше тук, нещо се изгуби, а също и барманът от кафенето отсреща. „Не съм го чувал,“ свиваше рамене Нино. Появиха се, незнайно откъде, няколко драскотини в дотогава безупречната сметанова белота на Октавията – на левия калник и на шофьорската врата – нещо крайно нетипично, както и фактът, че така и не си направи труда да ги поправи. Продължи да се засича с Алекс и Алекс в „Карамел“, и дори ги почерпи веднъж карибски ром с касис. Иначе казано – живот културен, премерен и градски, с една-две драскотини по фацата.

Вергил Немчев е автор на книгите „Перилата на срока“, „Голямото глезене“, „Радио. Роман“ и „Излишната част“. Носител е на наградата за къс разказ „Рашко Сугарев“. Английската версия на сборника разкази „Голямото глезене“ („The Big Pampering“) е издадена през 2006 от дъблинското издателство „Scotus Press“. Текстове на Немчев са публикувани в различни периодични издания, между които „Литературен вестник“, „Капитал“, „Страница“, „Алтера“, „24 часа“, „Vice“.

1 С. Цвейг. Жозеф Фуше, В: С. Цвейг. Собрание сочинений в десяти томах, Т. 6, Москва, „Терра – Terra“, 1996, с. 475

2 С. Цвайг, цит. съч., с. 440

3 С. Цвайг, цит. съч., с. 466

4 П. Шуликов. Иван Пейчев в паноптикума на властта. Проникновението на надзора, В: Литературен вестник, бр. 16 от 20-26.04.2016 г.

5 А. К. Дойл. Шерлок Холмс и скандалът в Бохемия, София, ИК „Труд“, с. 321

6 Пак там.

7 Пак там, с. 321-322

8 Пак там, с. 322

9 Ж. Рансьер. На краю политического, Москва, „Праксис“, 2006, с. 208

10 Ж. Рансиер, цит. съч., с. 209

11 A. A. Berger. Seeing is Believing: An Introduction to Visual Communication, 4th Ed., new York: McGraw, 2012. (1st Ed., 1989)

12 Платон. Държавата, 6:508b

13 Платон. Държавата, В: Платон. Собрание сочинений в 4-х томах, Т. 3, Спб., 2007, „Изд. Олега Абышко“, с. 465

14 Plato‘s Republic. The Greek Text, Edited with Notes and Essays by the late B. Jowett, M. A. and Lewis Campbell, M. A., Oxford, Clarendon Press, 1894, p. 434. Сравни: μηχαναί σοφιστῶν – софистически уловки.).“ (Платон. Държавата, Х:602 b-d. В: Платон. Собрание сочинений в 4-х томах, Т. 3, Спб., 2007, „Изд. Олега Абышко“, с. 468

15 Аристотел. Поетика, София, Софи-Р, 1993, с. 70

16 Заради недостъпност на оригинала по-нататъшното позоваване върху този класически текст на Х. Грос ще се извършва по неговото последно руско издание: Г. Гросс. Руководство для судебных следователей как система криминалистики, Москва, „Лекс Эст“, 2002

17 H. F. Talbot. The Pencil of Nature, London, Longman, Brown, Green and Longmans, 1844, р. 19-20

18 Пак там, с. 30

19 E. Eastlake. Photography, In: Quarterly Review, London, January – April 1857, p. 448

20 Alphonse Bertillon. Identification anthropométrique. Instructions signaletiques, Paris, Melun, 1893, р. 137

21 Alphonse Bertillon, op. cit., р. 132

22 Alphonse Bertillon. Identification anthropométrique…, р. 131

23 Г. Гросс. Руководство для судебных следователей как система криминалистики, Москва, „Лекс Эст“, 2002, с. 317

24 Alphonse Bertillon. Identification anthropométrique…, р. 137. Валидното и до днес клише „портрет в 3/4“ означава обектът да е обърнат косо спрямо обектива на камерата, тъй че да осигурява едновременен зрителен достъп както върху фронталния си изглед, така и върху единия от двата профила.

25 Така например в „Михал“ на С. Доброплодни кокона Михалица хвърля изцяло „вината“ за външния си вид върху „хчупеното огледало, останало от баба й, дето й показвало лицето хубаво“. Хекиминът Николай отговаря: „Имате право да ся гневите за древността му, но не и за правдата, защо хубостта може да намерите и в други огледала.“ Кокона Михалица: „Тъй, зер! Ще намеря аз други като него. Вчера ми донесоха четиридесет огледала, че все ма показваха другояче. Или светът се промени, или огледалата си изгубиха художеството.“ (С. Доброплодни. Михал, Второ фототипно изд. под ред. на Н. Димков, Велико Търново, Фабер, 2010, с. 22) Доста по-късният Швейк също обяснява пред поручик Лукаш своя „идиотски вид“ именно с огледалото, което го „изкарвало нещо много крив“: „Едно време у Станек Китаеца имаше изпъкнало огледало. Щом се погледнеше някой в него, веднага му прилошаваше и му идеше да повърне. Мутрата му ей такава, главата – като леген за помия, коремът му като на пиян католишки поп, с една дума – фигура. Веднъж край огледалото мина господин наместникът, погледна се в него и веднага заповяда да го смъкнат.“ (Я. Хашек. Добрият войник Швейк през Световната война. София, Захарий Стоянов, 2002, с. 232)

26 Вж., напр.: А. М. Зинин. Габитоскопия и портретная экспертиза, Москва, Московская академия МВД России, 2002, с. 9.

27 Alphonse Bertillon. Identification anthropométrique. Instructions signaletiques, Paris, Melun, 1893, р. 138

28 А. Шопенгауэр. Мир как воля и представление, §45, В: А. Шопенгауэр. Собрание сочинений в пяти томах, Т. 1, Москва, Московский клуб, 1992

29 H. Gross. Criminalpsychologie, Graz, „Leuschner und Lubensky“, 1898

30 Г. Гросс. Руководство для судебных следователей как система криминалистики, Москва, „Лекс Эст“, 2002, с. 295

31 Пак там, с. 298. В конкретния криминалистки ключ това място тълкува, че „в снимките се запечатват такива моменти, чиято важност се установява едва впоследствие, но които по време на огледа не са били забелязани от никого.“ (Пак там, с. 296).

32 Г. Гросс. Руководство для судебных следователей как система криминалистики, Москва, „Лекс Эст“, 2002, с. 311

33 Пак там, с. 306

34 Г. Гросс, цит. съч., с. 314

35 След смъртта на Х. Фогел през 1898 г. подзаглавието, уточняващо таргета на периодичното издание, се променя. Според годишника от 1905 г., например, то вече гласи Halbmonatschrift für Amateur-Photographie.

36 Г. Гросс. Руководство для судебных следователей как система криминалистики, Москва, „Лекс Эст“, 2002, с. 296

37 Г. Гросс. Руководство для судебных следователей как система криминалистики, Москва, „Лекс Эст“, 2002, с. 298

38 Вж., напр., интригуващото социокултурно осмисляне на диорамата у В. Бенямин в: Paris, die Hauptstadt des XIX. Jahrhunderts, In: Walter Benjamin. Gesamelte Schriten, V. 1, Нerausgegeben von Rolf Tiedemann, Suhrkamp, 1991, s. 48-49) В българската литература пък за панаирджийски атрактивната медия панорама и социалния отзвук, произведен от нея, проникновено тълкува И. Вазов в разказа си „Учител по история“ (Драски и шарки, ч. 2, 1895 г.). Там той в авторска реч уточнява: „Помня, бях на седем или осем години дете, когато в селото се разнесе чудата вест, че дошъл панорамаджия.“ Ако буквализираме хронологичното уточнение на писателя, роден през 1850 г., би следвало, че Йоргу Панорамаджият е „възвестил“ в Сопот Дагеровия оптически хай-тек през 1857-8 г. Очевидно още тогава, макар и дълбоко потопен, както се казва, в османски цивилизационен мрак, ленивият медиен стереотип на подбалканския градец е подложен на радикално технологично изпитание.

39 Вж. представителна библиография по този въпрос: А. Борисенко, Н. Демурова. Льюис Кэролл: мифы и метаморфозы, В: Иностранная литература, 2003, №7

40 Walter Benjamin. Gesamelte Schriten, V. 1, Нerausgegeben von Rolf Tiedemann, Suhrkamp, 1991, s. 48

41 Читателско пространство и жизнено пространство. Бел. пр.

42 Това се потвърждава от вече исторически добре описани случаи на разпространение на заразни болести, непознати преди това в една или друга част на земното кълбо – какъвто е случая например със сифилиса, донесен в Европа от откривателите на Америка. Първите хора, заразени с болестта, са умирали буквално в течение на около три месеца, при ужасяващи телесни увреждания, като отпадане на плътта от костите и пр. Днес, разбира се, имунните ни системи са далеч по-добре въоръжени и заразяването със сифилис съвсем не е чак толкова застрашително за живота, ако и нещо силно неприятно, разбира се. (Бел. пр.)

43 http://www.marginalia.bg/analizi/aktsiya-na-dans-stresira-detsa-v-myusyulmansko-semejstvo-2/

44 Чл. 108. (Доп. – ДВ, бр. 41 от 1985 г., изм., бр. 99 от 1989 г., бр. 10 от 1993 г.) (1) (Изм. – ДВ, бр. 38 от 2007 г.) Който проповядва фашистка или друга антидемократична идеология или насилствено изменяне на установения от Конституцията на Република България обществен и държавен строй, се наказва с лишаване от свобода до три години или с глоба до пет хиляди лева.

Чл. 109. (1) (Изм. – ДВ, бр. 99 от 1989 г., бр. 92 от 2002 г., бр. 75 от 2006 г.) Който образува или ръководи организация или група, която си поставя за цел да извършва престъпления по тази глава, се наказва с лишаване от свобода до дванадесет години, но не повече от наказанието, предвидено за съответното престъпление.

45 https://www.youtube.com/watch?v=5n8UQXJc4w4

46 http://offnews.bg/news/Nashite-avtori_2490/Ochite-na-straha_626513.html

47 http://www.faktor.bg/mnenia/intervyu/33438-prof-evgeniya-ivanova-vse-poveche-myusyulmani-se-oplakvat-che-balgariya-im-e-masteha-i-se-kapsulirat.html%7D

48 http://www.dnevnik.bg/intervju/2014/03/20/2265053_antonina_jeliazkova_deloto_sreshtu_imamite_-/

49 Amiraux, Valerie. 2002. “Academic discourses on Islam(s) in France and Germany: Producing knowledge or reproducing norms?” Pp. 111-138 in Islam and the West, edited by W. Ruf. Münster: Agenda Verlag.

50 http://www.dw.com/en/jihad-made-in-kosovo/a-17874069

51 https://www.yahoo.com/news/bosnia-arrests-16-fighters-balkans-move-against-jihadists-184338225.html?ref=gs

52 https://news.bg/education/uchim-detsata-na-antiterorizam-i-shto-e-to-bezhanets.html

53 http://www.marginalia.bg/aktsent/shte-ima-li-u-nas-religiozna-politsiya-na-misalta/

54 Статията е от ٢٠١٥ година, Както е добре известно, в началото на ٢٠١٦ Груевски се отказа от министър-председателския пост. Бел. пр.

55 У. Эко. Зеркала, В: Метафизические исследования: Язык. Альманах „Метафизические исследования”, вып. 11, 1999, Санкт-Петербург, Алетейя, с. 218-244. Статията е публикувана за пръв път в сборник, посветен на 65-годишния юбилей на Томас Сибиък. Вж.: U. Eco. Mirrors, In: Iconicity: esseys on the nature of culture (Festschrift for Thomas A. Sebeok for his 65th birthday), ed. by P. Bouisac, 1986, Tubingen, Stauffenburg-Verlag, pp. 215-237

56 Вж. напр.: В. Я. Пропп. Исторические корни волшебной сказки, Москва, „Лабиринт”, 2000, с. 161, 182

57 А. А. Потебня. Переправа через воду как представление брака, В: Древности. Археологический вестник, издаваемый Московским археологическим обществом, 1868, Т. 1, с. 254-266

58 В. Я. Пропп. Исторические корни волшебной сказки, Москва, 2000, „Лабиринт”, с. 182.

59 У. Эко, цит. съч.

60 У. Эко. Зеркала, В: Метафизические исследования: Язык. Альманах „Метафизические исследования”, вып. 11, 1999, Санкт-Петербург, Алетейя, с. 218

61 Вж.: Ж. Лакан. Стадия зеркала как образующая функцию Я, как она раскрывается в психоаналитическом опыте, В: Картина мира, Санкт Петербург, Инапресс, 1998, с. 136-142

62 У. Еко, цит. съч.

63 Пак там.

64 Пак там. Това място у У. Еко имахме предвид в аналогията си между него и Х. Грос, който, разсъждавайки върху фотографската перспектива, ясно разграничава още в края на XIX век зрителските впечатления за прототипа от впечатленията за неговия фотографски образ.

65 У. Еко, цит. съч., с. 244

66 Ученые записки Тартуского государственного университета, вып. 831, Труды по знаковым системам, XII, 1988, Тарту, ТГУ

67 Зеркало. Семиотика зеркальности, В: Ученые записки Тартуского государственного университета, вып. 831, Труды по знаковым системам, XII, 1988, Тарту, ТГУ, с. 5

68 Зеркало. Семиотика зеркальности, В: Ученые записки Тартуского государственного университета, вып. 831, Труды по знаковым системам, XII, 1988, Тарту, ТГУ, с. 155-163

69 Пак там, с 155

70 Ю. И. Левин. Зеркало как потенциальный семиотический объект, В: Ученые записки Тартуского государственного университета, вып. 831, Труды по знаковым системам, XII, 1988, Тарту, ТГУ, с. 5-24

71 P. Thompson. Margaret Tatcher: a new illusion, In: Perception, 1980, vol. 9, p. 483-484

72 Г. Гросс. Руководство для судебных следователей как система криминалистики, Москва, „Лекс Эст”, 2002, с. 298-299

73 Например, В. Кандински, който е „продукт” и на двата културни контекста – немския и руския, концептуализира в Берлин през 1911 г. понятието „иначе” (В. Кандинский. О духовном в искусстве, Ленинград, Живопись, 1989, с. 12). Само няколко години след това, през 1914 г., и В. Шкловски представя подобно разбиране чрез своя оказионализъм „остраннение” в христоматийно известния си критически дебют „Искусство как прием”. У нас в самото начало на 20-те години на XX век мюнхенският възпитаник Ч. Мутафов ще добави към понятието „иначе” на Кандински и свое авторско предложение – „другояче”, в което влага все същия смисъл. –В: Ч. Мутафов. Дилетант, София, 1992, с. 82; Ч. Мутафов. Избрано, София, 1993, с. 419.

74 Г. Гросс. Руководство для судебных следователей как система криминалистики, Москва, „Лекс Эст”, 2002, с. 315

75 Пак там.

76 Р. Барт. Мифологии, Москва, Академический Проект, 2008, с. 233-234

77 И. Вазов. Митрофан и Дормидолски, В/ Събрани съчинения, т.6, София, Български писател,1976.

78 Г. Гросс. Руководство для судебных следователей как система криминалистики, Москва, „Лекс Эст”, 2002, с. 737

79 Благодарим на проф. Е. Добрева, че любезно ни предостави текста си, преди още той да бъде публикуван.

80 Елка Добрева. За някои криминалнолитературни размисли върху криминалните факти и фикции, В: сб. Криминалното – факти и фикции, Велико Търново, Фабер, 2016

81 Аналогичен пример в цитираната си работа У. Еко дава с отпечатъка, който изписаният с мастило текст оставя върху попивателната хартия. Подобни примери могат да бъдат и погледнато откъм багрилото индиго, върху което личат изпъкналите отпечатъци от матриците на механична пишеща машина, също – матрицата (клишето) на гумения печат, която представлява обърнато изображение, и пр.

82 Г. Гросс. Руководство для судебных следователей как система криминалистики, Москва, „Лекс Эст”, 2002, с. 316

83 А. Бергер. Видеть – значит верить. Введение в зрительную коммуникацию, Москва, „Вилямс”, 2005, с. 108

84 Пак там

85 Пак там

86 Р. Солсо. Когнитивная психология, Санкт Петербург, Питер, 2006, с. 116

87 Пак там.

88 Ежемесячные литературные и научно-популярные приложения к журналу Нива, Петербург – Петроград, Изд. Т-ва А. Ф. Маркса, 1914

89 Вж.: Г. Иванов. Лампада. Собрание стихотворений. Книга первая, Петроград, Центральное кооперативное издательство „Мысль”, 1922, с. 73-74

90 Г. Иванов. Лампада. Собрание стихотворений. Книга первая, Петроград, Центральное кооперативное издательство „Мысль”, 1922, с. 124

91 Събеседничка на Светлана Алексиевич от сборника с интервюта „Време секънд хенд“. Изд. „Парадокс“. София, 2016 г. (стр. 245)

92 „Подобно на мюсюлманите евреите също получавали отказ за завръщане в родните си места или намирали къщите си заети или разрушени. При завръщането си в града, евреите от Ямбол били посрещнати на гарата от „почти всички българи, които викали: „Да живее нашият цар Александър! Вън турци и евреи! България за българите!“ (Маккарти, Джъстин. Смърт и изгнание. Етническо прочистване на османските мюсюлмани 1821-1922. Унив. Издателство „Св. Климент Охридски“. София, 2010. стр. 122-123)

93 Данова, Надя, Аврамов, Румен. Депортирането на евреите от Вардарска Македония, Беломорска Тракия и Пирот. Март 1943 г. Документи от българските архиви. Обединени издатели. София 2013 г.

94 Данова, Надя, Аврамов, Румен. Депортирането на евреите от Вардарска Македония, Беломорска Тракия и Пирот. Март 1943 г. Документи от българските архиви. Обединени издатели. София 2013 г. Том 2 (стр.327)

95 Единият ми дядо е роден през 1909 а другият – през 1919 г. – и двамата – част от поколението на ликвидаторите.

96 Одън, У. Х. 1-ви септември 1939 г. превод на Ал. Шурбанов,

97 Алексиевич, Светлана. Време секънд хенд. Изд. „Парадокс“. София, 2016 г. (стр. 392)

98 Пак там. (стр. 261)

99 Станислав Лем е роден на ١٢. ٠٩. ١٩٢١ г. – Б. пр.

100 Планетата на смъртта (нем.). Б. пр.

101 Според терминологията и историографската теория на Имануел Валерщайн. Бел. пр.

102 Преводите на Библията на простонародни наречия, за разлика от официалните латински такива. Бел. пр.

103 Тоест затворена изключително в рамките на собствените му възприятия и недостъпна за други хора, бел. пр.

104 В смисъл, притежаващи предимства, които никои други страни не притежават. Бел. пр.

105 Столицата на мексиканския щат Веракруз. Бел. пр.

106 Столицата на индисйкия щат Раджсатн. Бел. пр.

107 Изтозад (лат.) Бел. пр.

108 Квартал в Ню Йорк, считан за бохемски. Бел. пр.

109 Френска писателка и драматуржка, носителка на наградата Гонкур за 2009. Пиесата ѝ Татко трябва да яде е единствената пиеса от жива драматуржка, която е част от репертоара на Комеди Франсез. Бел. пр.

110 Всесветскост, опит за обхващане на целия свят (основно в религията). Бел. пр.

111 Henry Rousso, „Das Dilemma eines europäischen Gedächtnisses“ [Дилемата на европейската памет], Zeithistorische Forschungen 1/2004: 363-378, 374.

112 Daniel Levy and Natan Sznaider, The Holocaust and Memory in a Global Age, Philadelphia 2005.

113 Виж например Franco Frattini (бивш европейски комисар, отговорен за правосъдие, свобода и сигурност), „Fundamental Rights: Fundamental to Europe’s Identity“, реч, произнесена при откриването на Агенцията за фундаментални права, 1 март 2007. http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do? reference=SPEECH/07/114&format=HTML&aged=0&language=EN&guiLanguage=en.

114 Natasa Matausic, Jasenovac 1941.-1945.: logor smrti i radni logor [„Ясеновац 1941-1945: трудовият и за унищожение лагер“], Jasenovac/Zagreb 2003; Ivo Goldstein, Holokaust u Zagrebu, Zagreb: 2001, 302-343.

115 Marinko Culic, Tudman: anatomija neprosvijecenog apsolutizma[„Туджман: Анатомия на непросветения абсолютизъм“], Split 1999, 105.

116 В края на Втората световна война усташите, части от Хърватската армия и цивилни граждани бягат към австрийската граница пред настъпващите партизани на Тито заедно с немския Вермахт. Съюзниците отказват да ги приемат в Блайбург и ги връщат в Югославия, където десетки хиляди са убити от партизаните без съд и присъда. Бел. авт.

117 Vjesnik, 25/4/2005.

118 Vjesnik, 29/6/2005.

119 Novi list, 26/4/1999; Vjesnik, 17/3/2004; Vjesnik, 28/11/2006; Novi list, 21/4/2008.

120 Task Force for International Cooperation on Holocaust Education, Remembrance and Research, Ten Year Anniversary Book, Stockholm 2009, 32.

121 Vjesnik, 24/7/2004.

122 Ministarstvo znanosti, obrazovanja i sporta, Nastavni plan i program za osnovnu skolu [Учебен план и програма за основните училища], Zagreb 2006, 284.

123 Jan Assmann, Das kulturelle Gedächtnis. Schrift, Erinnerung und politische Identität in frühen Hochkulturen [Културна памет. Записване, памет и политическа култура в ранните високи култури], Munich 2005, 66ff.

124 Ministarstvo znanosti, Nastavni plan, 290.

125 Ministarstvo znanosti, Nastavni plan, 290.

126 Kresimir Erdelja and Igor Stojakovic, Tragom proslosti 8. Udzbenik povijesti za osmi razred osnovne skole, Zagreb 2009. За статистиките виж: http://public.mzos.hr/Default.aspx? art= 9909&sec=2354, accessed 16/04/ 2012.

127 Vesna Duric, Povijest 8. Udzbenik povijesti za osmi razred osnovne skole [History 8. History text book for the 8th grade of primary school], Zagreb 2009.

128 Snjezana Koren, Povijest 8. Udzbenik za osmi razred osnovne skole[History 8. Text book for the 8th grade of primary school], Zagreb 2009.

129 Stjepan Bekavac and Mario Jareb, Povijest 8. Udzbenik za 8. razred osnovne skole [History 8. Text book for the 8th grade of primary school], Zagreb 2009.

130 Snjezana Koren, “Nastava povijesti izmedu historije i pamcenja. Hrvatski udzbenici povijesti o 1945. godini” [Историческото образование между историята и паметта. Хърватските учебници за историята на 1945], in S. Bosto and T. Cipek (eds.): Kultura sjecanja: 1945. Povijesni lomovi i svladavanje proslosti, Zagreb 2009, 239-262, 249.

131 Текстът е от 2012 г. Бел. пр.

132 Нещо, което междувременно се е случило. Виж тук. Бел. пр.

133 Разширеният интелект използва машинно обучение, за да разширява възможностие на човешкия интелект. (Всички бележки под линия са на авторите).

134 Проблемът за трамвайната мотриса е изследване на МедияЛаб , при което участниците трябва да размислят върху определени ситуации на неизбежна загуба, свързани със самоуправляващите се автомобили. Например, по-добре ли е да умрат петима пътници, за да се спасят петима пешеходци, или обратно – да се пожертват пешеходците?

135 Темпъл Грандин е професорка в Колорадския държавен университет. Тя е аутистка и често говори по тази тема.

136 Ник Бостром е именит философ от Оксфордския университет, който предупреждава срещу потенциалните опасности, идещи от ИИ.

137 Президентските любимци, два португалски териера, собственост на семейство Обама.

138 Всеобщият минимален доход [Universal basic income] е концепция, според която всички граждани трябва да получават поне достатъчен за живот, гарантиран доход, предоставян от правителството като форма на социално осигуряване.

139 Дилицевите кристали са научно-фантастичен източник на енергия, използван в почти всички космически кораби на Федерацията от телевизионната серия „Стар трек“.

140 „Онези, които забравят историята, са осъдени да я повтарят“.

141 „Но какво означава всичко това на практика?“, може би ще попитате. И тук вече ще ми се наложи да ви препратя към неща, които съм повтарял и преповтарял толкова много пъти, че едва ли съм в състояние да кажа нещо ново. Прочее, ето един възможен вариант на това с какво би трябвало да започне едно собствено-българско преработване, а не забравяне, на историята…

Следващите редове са просто цитат от друг, писан около две години по-рано, текст:

Отговорите, струва ми се, са интуитивно ясни, ако и днес отричани яростно от всички, които биха искали да продължават по „стария начин“, тоест да изживяват себе си и България като вечни пионки в чужди ръце, като вечни жертви на чужди, независещи от собствената им воля, действия. И в края на краищата – като хора, които вечно „нямат нищо общо“ с нещата, които се случват в и с България.

Онова, към което трябва да насочим строг, обективен и критичен поглед, са собствените ни грешки, собствените ни грехове и собствените ни престъпления.

Вместо безумно възвеличаване на Априлското въстание и последвалото го (незаслужено и недораснато) „Освобождение“ – критичен поглед към незрелостта на българското общество от средата и втората половина на деветнадесети век. Ново преосмисляне на българското Възраждане – не като някакъв български „Ренесанс“ или дори постепенна революционизация на едно силно изостанало общество, а като процес на формиране на една нова нация, който протича забележително успешно почти до самия си край, когато бива на практика опропастен от прекомерната революционна напористост на шепа млади и незрели идеалисти, които действително успяват да преобърнат целия ход на българската история, мнозина от тях заплащайки за това с животите си – но на каква цена? Открито признаване на факта, че в България никога не са съществували каквито и да било „революционни класи“ или дори по-широки групи от населението, поддържащи идеята за революция. Че „Освобождението“ ни изправя пред много повече проблеми, отколкото решения, че то ни превръща в една от най-неудовлетворените и вечно очакващи „справедливост“ нации и страни в Европа (поради известното на всички ни до болка разделяне на населените от българи области на три части). Че, поради обусловения от собствената ни прибързаност и незрелост, прекалено ранен възход на един (по неизбежност, при тези обстоятелства) силно агресивен, силно компенсаторен, силно заплашителен както за съседите ни, така и за общоевропейския мир, национализъм, ние сме се превърнали в една от точките на вечен европейски раздор. И че при всички удали се възможности никога не сме пропускали да нападаме и окупираме съседни територии – дори и когато, след края на Първата световна война, историческата и геополитическа обстановка в Европа и по света се е променила по такъв начин, че с тези си действия ние вече задължително сме се превърнали в агресори. Че сме причинили на съседите си тежки и трудни за забравяне злини, които и до днес просто плачат за признание и покаяние.

И че всичко това е било съпровождано от една неуморна, непрестанна и печална, борба за постигане на „чиста българскост“, в резултат на която сме извършили непростими насилия и потъпквания на човешка чест, достойнство и ненакърнимо право на собствен избор, по отношение на сънародниците ни с различен от български етнически произход. Вечното преследване на българските мюсюлмани, провеждано на практика непрестанно, от времето на Освобождението, та чак до наши дни. Множеството кампании за изселване, прогонване, преименуване, отнемане на елементарни човешки права, на огромни части от българското население, без дори примигване с клепач от страна на (никога не съществувалото) българско „гражданско общество“. Позорният факт на вечно сътрудничество от страна на огромни части от населението, с етническите политики на различните политически режими в България. Липсата не само на съпротива, но и на неодобрение, по отношение на „възродителния процес“. И накрая – най-голямото лицемерие от всички: наричането с гордата дума „спасение“ на един от най-очевидните актове на потискане, маргинализиране и принципно съгласие с политиката на изключване от нормалния живот на обществото, на цяло едно малцинство – българските евреи.

Признавам, че дори и самият аз се ужасявам, когато чета този дълъг, изглеждащ почти безкраен, списък от вечни грешки, несправедливости, та и открити престъпления, отговорността за които не може, просто няма как, да бъде приписана на някой друг, освен на самите нас. Дали ще бъде възможно за съвременниците ми, тъй печално вторачени в собствената си злощастна съдба, да осъзнаят простичкия факт, че, преди някой да ти отвори вратата към бъдещето, самият ти би трябвало да си направил някакъв, колкото и дребен, колкото и плах, колкото и лишен от самоувереност, опит поне да я натиснеш от малко-малко с рамо?

142 От английското There IS NO Alternative (фраза, употребена от Маргарет Тачър, за да се обоснове необходимостта от промени във Великобритания през 1980-те): Алтернатива няма. Бел. пр.

143 Трудно преводима игра на думи, която използва традиционния английски израз „гладен за власт“ (power hungry), за да представи позицията на днешна Унгария в Европа. Бел. пр.

144 Тоест по-малко склонни към изключване на останалите партии от политическия живот. Бел. пр.

145 „Свободна маса“ – от немски

146 Юрген Фукс е източногермански писател, правозащитник и социален психолог, който е принуден през 1977 г. да напусне Източна Германия. Фукс определя методите за „разлагане“ на „вражеските елементи и организации“, използвани от ЩАЗИ, като „Аушвиц в душите на хората“. След 1989 г. той е в основата на социално-психологичеки инициативи за подпомагане на жертвите на диктатурата. Смъртта му през 1999 г. – едва на 48 години – подхранва теориите, че затворниците на ЩАЗИ са били облъчвани с гама-лъчи, които причиняват рак. Йоахим Гаук, тогавашният председател на комисията по досиетата, възглага научно проучване, което обаче не успява да докаже твърденията.

147 Така се казва въпросният господин от ЩАЗИ, със западните дрехи.

148 Caritas – хуманитарна организация на католическата църква в Германия

149 Филмът на режисьора Флориан Хенкел фон Донерсмарк, създаден през 2006 г., печели „Оскар“ за чуждоезичен филм.

150 Режисьорка на филма, създаден през 2010 г., е Хайке Бахелиер.

151 Стейдж-дайвинг (букв. „гмуркане в сцената“) се нарича скачането на един или друг човек в ръцете на публиката, понякога с немалък риск от наранявания. (Виж тук) Бел. пр.

152 Днешният западногермански град Вупертал. – Б.пр.

153 „Хегел отбелязва някъде, че всички големи световноисторически събития и личности се случват така да се каже два пъти. Той е забравил да добави: първият път като трагедия, вторият път като фарс“. В: Карл Маркс, „Осемнайсети брюмер на Луи Наполеон“. – Б.пр.

154 Средновековна религиозна концепция, постулираща строга йерархична структура на материята и живота, с Бог – на върха на пирамидата. – Б.пр.

155 Peter Singer, Marx: A Very Short Introduction. – Б.пр.

156 Отстояване на националните ценности и опозиция срещу имиграцията. – Б.пр.

157 Еврейска церемониална шапчица. Бел. пр.

158 Преценяването на произхода при евреите се води по майчина линия. Бел. пр.

159 В замяна на което повечето източноевропейски страни – и техните настръхнало-мълчащи днешни населения – приветстваха с възторг началото на „войната срещу терора“ на правителството на Джордж У. Буш и по-конкретно инвазията в Ирак (която пост-фактум се оказа прелюдия към цялата последна близкоизточна вакханалия и последвалата я бежанска криза). Спомняте ли си дебатите около „старата и нова Европа“, подхванати от тогавашния американски министър на „отбраната“ Доналд Ръмсфелд? Защо така удобно-къси памети, уважаеми сънародници? Бел. пр.

160 (Забележка на автора): Това изчисление, както и всички други, касаещи реални човешки загуби по време на Втората световна война, е само приблизително. В този случай обаче то е доста директно: германските загуби в Полша по време на Септемврийската кампания от 1939 – основният брой германци, убити в Полша по време на войната – е около 16,000. Нека приемем, че други 8,000 са били убити по време на окупацията от полската нелегална съпротива. Това е силно раздута сметка, направена с цел да се опрости пресмятането. За да бъдем още по-сигурни, нека допуснем, че по време на войната около 30,000 германци са били убити от поляци.

Броят на евреите, убити от поляци по време на войната, е несравнимо по-голям. Първата вълна от убийства, чрез погроми, съпътстващи германското нападение срещу Съветския съюз и времето непосредствено след това, през лятото и ранната есен на 1941, възлиза на няколко хиляди жертви. Убийствата в градчето Йедвабне, тема на моята книга „Съседи“, е само един от многото подобни епизоди, както показват изследванията на Полския институт за национална памет, публикувани в два дебели тома и впоследствие документирани (Pawel Machcewicz and Krzysztof Persak, eds., Wokół Jedwabnego, Instytut Pamieci Narodowej, Warszawa, 2002, 2 vols).

А след това идва най-кървавият период от убийствата на евреи от поляци: онова, което е известно в полската историография като „Трета фаза на Холокоста“, след като основната част от еврейското население е избита от германците в т. нар. Aktionen. Тази фаза обхваща депортациите в лагери за унищожение. Според видни полски историци, около 10% от хората, обитаващи еврейските гета в Полша – около 200,000-250,000 души – са се опитвали да се спасят, като са бягали от гетата и са се криели в така наречената „Арийска страна“. От това население след войната са оцелели около 40,000 души. Основната маса от еврейското население, убито през този период, е загинала или директно, чрез убийства, извършени от поляци (и украинци), сред които те са се криели, или чрез предателства и предоставяне на германските постове от страна на местното население. Публикациите на полски историци, свързани с изследователската група на Холокоста към Полската академия на науките във Варшава – Jan Grabowski, Barbara Engelking, Dariusz Libionka, Alina Skibińska, Jakub Petelewicz, or Jacek Leociak – предлага строга документация за този исторически феномен.

161 Тоест такива, които, поне на теория, облагодетелстват цялото население, а не само отделни негови части. Бел. пр.

162 По името на Чарлз Гудхарт, съвременен британски икономист. Бел. пр.

163 Тоест хиляда милиарда. Американската дума за „билион“ е trillion. Бел. пр.

164 Проданов, Васил. 2012. Социология на философията. София. Изд. Аванград Прима, с. 23-24.

165 Философски речник (Съвременни философи XIX-XX в. – школи, направления). С., 1996, Изд. Гал-ико. С. 483, 491

166 Денчев, Ст., И. Петева. Библиотеки и публичен достъп до информация. С., 2006. с. 18.

167 Минева, С. Технологии, икономика и хора в общество на знанието. В: Ново време, юни-юли 2016. с.71.

168 Философски речник (Съвременни философи – школи и направления). С. 1996. Изд. ГАЛ-ИКО. с. 483-485.

169 Еко, У. Корените на Европа //Връща ли се часовникът назад. С., 2010. с. 315-317.

170 Загоров, О.; М. Тахиров. Политико-философски речник. С. 2015. Изд. „За буквите-О писменехъ“. с. 243-244.

171 Еко, У. Перспективи за Европа//Връща ли се часовникът назад. С., 2010. с.54.

172 Популярното название на всеобщото медицинско осигуряване, въведено от президента Барак Обама. Бел. пр.

173 През 2012 г., в резултат на атентат срещу американското консулство в либийския град Бенгази, загиват четирима американци, включително и тогавашният американски посланик в Либия. Хилари Клинтън, по онова време външна министърка на САЩ, е широко критикувана в страната си за това, че не е успяла да вземе по-добри мерки за сигурност. Бел. пр.

174 Втората поправка на Американската конституция, приета през 1791 г., гарантира на американците правото да носят оръжие. Бел. пр.

175 Една от инициативите на Фондацията Клинтън, която се подозира широко в САЩ като проводник на „международни интереси“. Бел. пр.

176 Окончателният избор в САЩ се прави не от самите избиратели, а от специално назначени представители, известни под названието „Избирателен колегиум“, състоящ се от 538 члена. Те са формално задължени да гласуват в съгласие с предпочитанията на избирателите, но на практика могат и да ги подминат. Оттук и честите недоразумения в американската избирателна система, която на няколко пъти е произвеждала силно оспорвани изборни резултати (както например през 2000 г., когато Джордж У. Буш беше избран въпреки силните подозрения, че всъщност популярният вот е бил на страната на опонента му Ал Гор). Бел. пр.

177 В последните дни от избирателната кампания по медиите се появи скандален аудио-видео-запис, в който Доналд Тръмп говори с огромно презрение и похот за жените, които можел да „сграбчва за п…те“. Въпреки това избирателките не се отвърнаха от него масово, както се очакваше от всички. Бел. пр.

178 Изборната система на САЩ е устроена така, че на практика няма никакъв смисъл да се гласува за кандидати от други партии освен водещите две. Всяко гласуване за „независим кандидат“ означава, че гласът ви е даден напразно. Бел. пр.

179 Американски политик и бивш народен представител, виден член на Ку Клукс Клан. Бел. пр.

180 От 2012 насам Асанж живее в посолството на Еквадор в Лондон. Бел. пр.

181 Събирателното название на политиките, приложени от правителството на американския президент Франклин Д. Рузвелт през 30-те години на миналия век, за да се излезе от Голямата икономическа криза. Бел. пр.

182 Тъй като тя трябва да престане да съществува след него. Бел. пр.

183 Силно спорно твърдение, като се има предвид, че самите британци направиха точно същото преди тях, с избора да напуснат Европейския съюз. Бел. пр.

184 Британска верига за сандвичи и закуски, с магазини също в Ню Йорк и Хонг Конг.

185 Хайдегер е ректор на Фрайбургския университет от април 1933 до февруари 1934.

186 Основополагащият философски труд на Хайдегер (1927).

187 Карл Ясперс (1883-1969), германски философ.

188 Едмунд Хусерл (1859-1938), германски философ, основоположник на феноменологията.

189 „На Едмунд Хусерл с почитание и приятелство“.

190 Макс Шелер (1874-1928), германски философ.

191 Непропорционалното увеличение на важността на финансовия бизнес за световната икономика. Бел. пр.

192 Китайската парична единица, по-добре известна под името Юан. Бел. пр.

193 Тоест има цена, която не отговаря на стойността му. Бел. пр.

194 С други думи, да въведе политики на реално държавно финансиране на инфраструктурните и всякакви други проекти, които е обещал, а не предвижданото в момента тяхно финансиране чрез привличане към участие на американския корпоративен капитал, което е прекалено несигурно като база за такова гигантско възстановяване, от каквото в момента има нужда американската икономика. Бел. пр.

195 Като се има предвид, че Фарадж е бивш банкер и реален мултимилионер, подобни думи наистина звучат силно авто-иронично. Бел. пр.

196 Местничество. Представата, че местните хора разполагат със специални права и привилегии, с които новодошлите трябва да се съобразяват. Бел. пр.

197 Разпространеното название на жълтата преса на Запад. Бел. пр.

198 Тоест места, в които бивши предприятия на тежките индустрии са били затворени. Бел. пр.

199 Малинова. Людмила. Мозайката на спомените. Весела Василева през погледа на съвременниците си. Факел. 2004. Стр. 55.

200 Пак там. Стр. 19.

201 Мозайката на спомените. Весела Василева през погледа на съвременниците си. Факел. 2004. Стр. 9.

202 По спомени на една от най-близките приятелки на Весела Василева – Жени Франгя. Малинова. Людмила. Мозайката на спомените. Весела Василева през погледа на съвременниците си. Факел. 2004. Стр. 78.

203 Малинова. Людмила. Мозайката на спомените. Весела Василева през погледа на съвременниците си. Факел. 2004. Стр. 96.

204 Василева, Весела. Стихотворения. Български писател. 1981. Стр. 88.

205 Малинова. Людмила. Мозайката на спомените. Весела Василева през погледа на съвременниците си. Факел. 2004. Стр. 36.

206 Пак там. Стр. 61.

207 Василева, Весела. Стихотворения. Български писател. 1981. Стр. 23.

208 Василева, Весела. Стихотворения. Български писател. 1981. Стр. 128.

209 Василева, Весела. Стихотворения. Български писател. 1981. Стр. 128.

210 Василева, Весела. Стихотворения. Български писател. 1981. Стр. 23.

211 Василева, Весела. Стихотворения. Български писател. 1981. Стр. 152.

212 Поетика на пространството (Есета). София: Народна култура, 1988.

213 Из спомени на Мара Василева. Малинова. Людмила. Мозайката на спомените. Весела Василева през погледа на съвременниците си. Факел. 2004.

214 Малинова. Людмила. Мозайката на спомените. Весела Василева през погледа на съвременниците си. Факел. 2004.

215 Василева, Весела. Стихотворения. Български писател. 1981. Стр. 42.

216 Весела Василева. Стихотворения. Български писател. 1981. Стр. 24.

217 Весела Василева. Стихотворения. Български писател. 1981. Стр. 259.

218 Малинова. Людмила. Мозайката на спомените. Весела Василева през погледа на съвременниците си. Факел. 2004.

219 Весела Василева, стихотворения, Български писател, 1981. Стр. 76.

220 Весела Василева, стихотворения, Български писател, 1981.

221 През месец октомври 2016 19-годишната германска студентка Мария Ладенбургер беше изнасилена и убита от 17-годишния Хусеин К., афганистански бежанец в Германия. Случаят предизвика огромна вълна от негодувание и дискусии в цялата Бундесрепублика. Бел. пр.

Table of Contents

Септември 2016

Полицейски реализъм и фотография Автор(и): Пламен Шуликов

Електронният четец от пясък… Автор(и): Марк Оконъл

Кнаусгор или Феранте? Автор(и): Джошуа Ротман

Как отвращението е накарало хората да работят заеднои да изграждат цивилизации Автор(и): Катлийн Маколиф

Пазете се от разрушаване на държавата! Автор(и): Тимъти Снайдър, Лука Лисяк Габриелчич

Литературни страсти à la Bulgarie Автор(и): Александър Кьосев

Защо ВКС оневини Ахмед Муса,или когато правото е на мястото си Автор(и): Мадлен Николова

Балканите, прекъснати Автор(и): Едуард П. Джоузеф

La vie en rose Автор(и): Силвия Чолева

През огледалото на Луис Карол и какво откри там Алиса? Автор(и): Пламен Шуликов

Забранените травми. Антисемитизъм, антиосманизъми българската национална идентичност Автор(и): Румен Петров

Петнадесет години по-късно Автор(и): Ванцети Василев

Реалната власт на Владимир Путин Автор(и): Бенджамин Натанс

Сексуалността в социалистическите дискурси в България:мълчанието и болестта Автор(и): Гергана Миролюбова Попова

Не вярвам във фантазията на писателя Автор(и): Данило Киш

Светът на ръба Автор(и): Станислав Лем

Печелившото Число Автор(и): Палми Ранчев

Октомври 2016

Свят Lite Автор(и): Списание N+1

Стандарти на изврътливостта:Хърватска и „Европеизацията на паметта“ Автор(и): Лиляна Радонич

Трябва ли проституцията да бъде престъпление? Автор(и): Емили Бейзелън

Но от друга страна… Автор(и): Деляна Попова

Барак Обама за технологиите и връзките им с политиката Автор(и): Барак Обама, Скот Дадич, Джои Ито

Опасният култ към историческата памет Автор(и): Дейвид Рийф

Против забравата – за кой ли път? Автор(и): Златко Енев

Популизмът в настъпление Автор(и): Фарид Закарая

Популисткият напор в Европа Автор(и): Кас Муде

Популизмът не е фашизъм Автор(и): Шери Бърман

За литературните скандали Автор(и): Димитър Панайотов

Аз с какво съм по-лош/а бе? Автор(и): Златко Енев

Постмодерни литературни вълненияи argumentum ad hominem Автор(и): Пламен Шуликов

Димчо Дебелянов и доброволчеството Автор(и): Славимир Генчев

Свръхземната същност на живота Автор(и): Боян Пенев

От триумфа към травмата Автор(и): Диана Иванова, Тамара Трампе

Тази есен в Гинци Автор(и): Ицко Финци

И отново за Нобеловата награда за литература Автор(и): Златко Енев

Глобализирай това! Автор(и): Даниел Смилов

Ноември 2016

Карл Маркс, вчера и днес Автор(и): Луи Менанд

Почетният орден на Ян Грос Автор(и): Ана Биконт

Източноевропейската криза на срама Автор(и): Ян Томаш Грос

Интервю с Гарт Грийнуел Автор(и): Гарт Грийнуел

Глобалният Тръмпизъм Автор(и): Марк Блит

Защо Дилън? Автор(и): Владимир Левчев

Защо, наистина? Автор(и): Стоян Гяуров

Битката за българското дясно Автор(и): Марио Игнатов

Имало едно време едно невидимо вълшебство Автор(и): Златко Енев

Конвергенцията и интеграцията – повеля на времето Автор(и): Мюмюн Тахир

Америка на Тръмп, скрита пред очите ни Автор(и): Еван Оснос

Защо проспахме възхода на Тръмп? Автор(и): Светла Енчева

45-ят президент по ръба на острието:какво се случи в Америка? Автор(и): Аврам Агов

Пардон, грешка! Автор(и): Стоян Гяуров, Клаус Офе

Железният закон на олигархията Автор(и): Джон Грей

Правите кроасани и залезът на цивилизацията Автор(и): Адам Гопник

„Само един бог може да ни спаси“. Разговор с Мартин Хайдегер Автор(и): Мартин Хайдегер

Декември 2016

Тръмп, Драконът и Минотавърът Автор(и): Янис Варуфакис

Майсторите на страха владеят уплашения народ Автор(и): Херта Мюлер

Краят на англо-американския порядък Автор(и): Иън Бурума

Харманли и заразата на самореализиращото се пророчество Автор(и): Светлозар Кирилов

За духа и поезията на Весела Василева Автор(и): Невена Борисова

Германия е в състояние да защити либералния ред Автор(и): Торстен Бенер

Краят на Фидел Автор(и): Алма Гилермоприето

Една моментална снимка Автор(и): Златко Енев

Демокрацията не е размахване на пръст от последна инстанция Автор(и): Петър Краевски

По стълбището надолу… Автор(и): Веселина Седларска

Стогодишнината на Руската революциятрябва да бъде оплаквана, а не празнувана Автор(и): Макс Хейстингс

Коледа не се отменя Автор(и): Маргарете Стоковски

Нино и Финч Автор(и): Вергил Немчев

Table of Contents

Септември 2016

Полицейски реализъм и фотография Автор(и): Пламен Шуликов

Електронният четец от пясък… Автор(и): Марк Оконъл

Кнаусгор или Феранте? Автор(и): Джошуа Ротман

Как отвращението е накарало хората да работят заеднои да изграждат цивилизации Автор(и): Катлийн Маколиф

Пазете се от разрушаване на държавата! Автор(и): Тимъти Снайдър, Лука Лисяк Габриелчич

Литературни страсти à la Bulgarie Автор(и): Александър Кьосев

Защо ВКС оневини Ахмед Муса,или когато правото е на мястото си Автор(и): Мадлен Николова

Балканите, прекъснати Автор(и): Едуард П. Джоузеф

La vie en rose Автор(и): Силвия Чолева

През огледалото на Луис Карол и какво откри там Алиса? Автор(и): Пламен Шуликов

Забранените травми. Антисемитизъм, антиосманизъми българската национална идентичност Автор(и): Румен Петров

Петнадесет години по-късно Автор(и): Ванцети Василев

Реалната власт на Владимир Путин Автор(и): Бенджамин Натанс

Сексуалността в социалистическите дискурси в България:мълчанието и болестта Автор(и): Гергана Миролюбова Попова

Не вярвам във фантазията на писателя Автор(и): Данило Киш

Светът на ръба Автор(и): Станислав Лем

Печелившото Число Автор(и): Палми Ранчев

Октомври 2016

Свят Lite Автор(и): Списание N+1

Стандарти на изврътливостта:Хърватска и „Европеизацията на паметта“ Автор(и): Лиляна Радонич

Трябва ли проституцията да бъде престъпление? Автор(и): Емили Бейзелън

Но от друга страна… Автор(и): Деляна Попова

Барак Обама за технологиите и връзките им с политиката Автор(и): Барак Обама, Скот Дадич, Джои Ито

Опасният култ към историческата памет Автор(и): Дейвид Рийф

Против забравата – за кой ли път? Автор(и): Златко Енев

Популизмът в настъпление Автор(и): Фарид Закарая

Популисткият напор в Европа Автор(и): Кас Муде

Популизмът не е фашизъм Автор(и): Шери Бърман

За литературните скандали Автор(и): Димитър Панайотов

Аз с какво съм по-лош/а бе? Автор(и): Златко Енев

Постмодерни литературни вълненияи argumentum ad hominem Автор(и): Пламен Шуликов

Димчо Дебелянов и доброволчеството Автор(и): Славимир Генчев

Свръхземната същност на живота Автор(и): Боян Пенев

От триумфа към травмата Автор(и): Диана Иванова, Тамара Трампе

Тази есен в Гинци Автор(и): Ицко Финци

И отново за Нобеловата награда за литература Автор(и): Златко Енев

Глобализирай това! Автор(и): Даниел Смилов

Ноември 2016

Карл Маркс, вчера и днес Автор(и): Луи Менанд

Почетният орден на Ян Грос Автор(и): Ана Биконт

Източноевропейската криза на срама Автор(и): Ян Томаш Грос

Интервю с Гарт Грийнуел Автор(и): Гарт Грийнуел

Глобалният Тръмпизъм Автор(и): Марк Блит

Защо Дилън? Автор(и): Владимир Левчев

Защо, наистина? Автор(и): Стоян Гяуров

Битката за българското дясно Автор(и): Марио Игнатов

Имало едно време едно невидимо вълшебство Автор(и): Златко Енев

Конвергенцията и интеграцията – повеля на времето Автор(и): Мюмюн Тахир

Америка на Тръмп, скрита пред очите ни Автор(и): Еван Оснос

Защо проспахме възхода на Тръмп? Автор(и): Светла Енчева

45-ят президент по ръба на острието:какво се случи в Америка? Автор(и): Аврам Агов

Пардон, грешка! Автор(и): Стоян Гяуров, Клаус Офе

Железният закон на олигархията Автор(и): Джон Грей

Правите кроасани и залезът на цивилизацията Автор(и): Адам Гопник

„Само един бог може да ни спаси“. Разговор с Мартин Хайдегер Автор(и): Мартин Хайдегер

Декември 2016

Тръмп, Драконът и Минотавърът Автор(и): Янис Варуфакис

Майсторите на страха владеят уплашения народ Автор(и): Херта Мюлер

Краят на англо-американския порядък Автор(и): Иън Бурума

Харманли и заразата на самореализиращото се пророчество Автор(и): Светлозар Кирилов

За духа и поезията на Весела Василева Автор(и): Невена Борисова

Германия е в състояние да защити либералния ред Автор(и): Торстен Бенер

Краят на Фидел Автор(и): Алма Гилермоприето

Една моментална снимка Автор(и): Златко Енев

Демокрацията не е размахване на пръст от последна инстанция Автор(и): Петър Краевски

По стълбището надолу… Автор(и): Веселина Седларска

Стогодишнината на Руската революциятрябва да бъде оплаквана, а не празнувана Автор(и): Макс Хейстингс

Коледа не се отменя Автор(и): Маргарете Стоковски

Нино и Финч Автор(и): Вергил Немчев